OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fibra de carboni

La fibra de carboni és un material compost, fabricat a partir d'una matriu de polímer consolidats amb fibra de carboni. Cada fibra està feta de milers de fibres de carboni d'un diàmetre d'entre 5 i 8 micròmetres [µm]. Al tractar-se d'un material compost, en la majoria dels casos aproximadament un 75% - s'utilitzen polímers termoestables. El polímer és habitualment una resina epoxi, de tipus termoestable tot i que d'altres polímers, com el polièster o el vinilèster també s'utilitzen com a base per a la fibra de carboni encara que estan caient en desús.
Les característiques d'aquest material són:
* Com en altres materials compostos, s'uneixen les característiques de la matriu amb les de les fibres per aconseguir un teixit d'alta resistència, lleuger i força elàstic.
* La matriu polimèrica garanteix que sigui un bon aïllant tèrmic i el tractament realitzat en la resina epoxi assegura que tingui propietats ignífugues.
* És molt resistent als canvis de temperatura, i conserva la seva forma.
* Baixa densitat, en comparació amb altres materials com l'acer.
* Resistent a agents externs.
L'únic problema que té és el seu elevat cost de producció: el cost de la fibra de carboni és deu vegades més cara que l'acer.
Les raons de l'elevat preu dels materials realitzats amb fibra de carboni es deu a diversos factors:
* El reforç, fibra, és un polímer sintètic que requereix un car i llarg procés de producció. Aquest procés es realitza a alta temperatura -entre 1.100 i 2.500 °C- en atmosfera d'hidrogen durant setmanes o també mesos segons la qualitat que es desitgi d'obtenir, ja que poden realitzar-se processos per millorar algunes de les seves característiques una vegada s'ha obtingut la fibra.
* L'ús de materials termoestables dificulta el procés de creació de la peça final, ja que cal un complex utillatge especialitzat, com el forn autoclau.
No obstant això, es preveu que el seu cost disminueixi gràcies a l'ús intensiu del material en la indústria automobilística i aeroespacial.

## Bibliografia

* Pere Molera i Solà; Marc J. Anglada i Gomila (versió anglesa original: W.D. Callister); Introducción a la ciencia e ingeniería de los materiales, Llibre I, Edicions Reverté, 1995, ISBN 84-291-7253-X
* Pere Molera i Solà; Marc J. Anglada i Gomila (versió anglesa original: W.D. Callister); Introducción a la ciencia e ingeniería de los materiales, Llibre II, Edicions Reverté, 1996, ISBN 84-291-7254-8
# Fractura de pelvis

Una fractura pelviana o fractura de pelvis és una ruptura de l'estructura òssia de la pelvis. Això inclou qualsevol trencament del sacre, els ossos del maluc (isqui, pubis, ili) o el còccix. Els símptomes inclouen dolor, especialment amb el moviment. Les complicacions poden incloure sagnat intern, lesions a la bufeta o traumatisme vaginal.
Les causes habituals inclouen caigudes, xocs de vehicles de motor, un vehicle que xoca amb un vianant o una lesió per aixafament directa. En les persones més joves, normalment cal un trauma important, mentre que en les persones grans un trauma menys important pot provocar una fractura. Es divideixen en dos tipus: estables i inestables. Les fractures inestables es divideixen a més en compressió posterior anterior, compressió lateral, cisalla vertical i fractures de mecanisme combinat. El diagnòstic se sospita a partir dels símptomes i l'examen amb confirmació per radiografia o TC. Si una persona està completament desperta i no té dolor a la pelvis, no es necessiten imatges mèdiques.
El tractament d'emergència generalment segueix un suport vital avançat per trauma. Això comença amb els esforços per aturar l'hemorràgia i substituir els líquids. El control de l'hemorràgia es pot aconseguir mitjançant l'ús d'una compressió pelviana externa circumferencial amb una faixa-cinturó immobilitzadora de la pelvis. Altres esforços poden incloure embolització angiogràfica, col·locació de baló intraarterial o empaquetament preperitoneal. Després de l'estabilització, la pelvis pot requerir una reconstrucció quirúrgica.
Les fractures pelvianes representen al voltant del 3% de les fractures d'adults. Les fractures estables generalment tenen un bon resultat. El risc de mort amb una fractura inestable és d'un 15%, mentre que els que també tenen pressió arterial baixa tenen un risc de mort proper al 50%. Les fractures inestables sovint s'associen amb lesions a altres parts del cos.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Pelvic Fractures», 01-02-2016. [Consulta: 17 maig 2018].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 ATLS - Advanced Trauma Life Support - Student Course Manual. 10. American College of Surgeons, 2018, p. 89, 96–97. ISBN 9780996826235.
* 1 2 Peitzman, Andrew B.; Rhodes, Michael; Schwab, C. William. The Trauma Manual: Trauma and Acute Care Surgery (en anglès). Lippincott Williams & Wilkins, 2008, p. 322. ISBN 9780781762755.
* ↑ Coccolini, Federico; Stahel, Philip F.; Montori, Giulia; Biffl, Walter; Horer, Tal M «Pelvic trauma: WSES classification and guidelines». World Journal of Emergency Surgery : WJES, 12, 18-01-2017, pàg. 5. DOI: 10.1186/s13017-017-0117-6. ISSN: 1749-7922. PMC: 5241998. PMID: 28115984.
* ↑ Walls, Ron; Hockberger, Robert; Gausche-Hill, Marianne. Rosen's Emergency Medicine - Concepts and Clinical Practice E-Book (en anglès). Elsevier Health Sciences, 2017, p. 577, 588. ISBN 9780323390163.
# Helder Proença

Helder Proença (Bolama, 31 de desembre de 1956 – Bissau, 5 de juny de 2009) va ser un poeta i polític de Guinea Bissau que va servir com a ministre de Defensa de Guinea Bissau durant l'administració del President João Bernardo Vieira.

## Biografia

De jovenet lluità en la guerra d'independència de Guinea Bissau i en fou responsable de l'educació a Bolama. Després formà part del grup de joves enviats a estudiar a Rio de Janeiro, on estudià magisteri i història. En 1977 va compondre i editar la primera antologia poètica de Guinea Bissau titulada "Mantenhamos Para Quem Luta!". Com a escriptor va publicar en els diaris Raízes (de Cap Verd), África (Portugal), i a la premsa del PAIGC Libertação i O Militante. En 1982 publicà Não posso adiar a palavra, que aplegava els seus poemes del temps que era guerriller.
El 5 de juny de 2009, Proença, que en aquells moments era diputat de l'Assemblea Popular Nacional, va ser tirotejat i mort per les forces de seguretat del govern en una carretera que connecta la ciutat de Bula amb Bissau, la capital de Guinea Bissau. Baciro Dabó, un polític i candidat presidencial a les eleccions presidencials de juny de 2009, també va ser mort per soldats del govern el mateix dia. Un tercer polític, l'exprimer ministre Faustino Imbali, també va ser detingut. El xofer i el guardaespatlles de Proença també foren morts en l'atac.
En un comunicat, el Ministeri de l'Interior de Guinea Bissau va acusar Proença, Dabó i Embali de ser part de la trama d'un suposat cop d'estat.
L'agència de notícies estatal portuguesa Lusa va informar que el cos de Proença va ser portat al dipòsit de cadàvers de l'hospital Simão Mendes de Bissau després de la seva mort.

## Obres

* Mantenhamos Para Quem Luta! (1977)
* Não posso adiar a palavra (1982)

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Guinea-Bissau poll candidate killed». Al Jazeera English, 05-06-2009 [Consulta: 14 juny 2009].
* ↑ «Helder Proença - Vida e Obra». Arxivat de l'original el 2009-08-05. [Consulta: 18 agost 2016].
* 1 2 3 Nossiter, Adam «2 Politicians Are Killed in Guinea-Bissau». New York Times, 05-06-2009 [Consulta: 14 juny 2009].
# Golf d'Amundsen

El golf d'Amundsen (en anglès,Amundsen Gulf) és un golf localitzat a l'Àrtida canadenca, a l'extrem sud-oest del mar de Beaufort, un dels mars litorals de l'oceà Àrtic. Administrativament les seves aigües banyen les costes del Canadà: la part oriental correspon al territori autònom de Nunavut i la resta, la part central i occidental, als Territoris del Nord-oest.
El recorregut a través del golf és una de les variants de la secció occidental del Pas del Nord-oest utilitzada per evitar l'estret de McClure, gairebé sempre tancat pels gels.
Poques persones viuen a les costes del golf, però hi ha pobles i comunitats, com Ikhuak, Ulukhatok i Paulatuk.

## Geografia

El golf d'Amundsen està delimitat, a l'est, per la costa sud-occidental de l'illa Victòria; al nord, per la costa meridional de l'illa de Banks, i al sud, per la costa continental del Canadà. Té una longitud de prop de 400 km i uns 150 km d'amplada en la seva confluència amb el mar de Beaufort.

## Fauna

En les aigües del golf hi ha balenes beluga, foques, truita àrtica, bacallà i fins i tot salmó, que va aparèixer en les aigües del golf per primera vegada fora d'Ikhuak entre 1999 i 2001.

## Història

La costa continental, la part meridional del golf, va ser reconeguda des de terra per John Franklin (1786-1847) en les seves dues expedicions de reconeixement en 1819-22 i 1824-26, en les que anava acompanyat per George Back (1796-1878)) i el naturalista John Richardson (1787-1865). Al final d'aquestes expedicions, Franklin, Back i Richardson havien estudiat gairebé la meitat de la longitud de la costa nord-americana, des de la península de Kent fins a la badia Prudhoe, a Alaska.
En la segona d'aquestes expedicions els acompanyà l'explorador canadenc Peter Warren Dease (1788-1863), que més tard tornaria a realitzar l'exploració de la zona entre 1833-1839. En el seu honor, l'estret de Dease porta el seu nom.
El primer occidental del qual es té constància que va navegar per les seves aigües va ser l'any 1850, l'explorador britànic Robert McClure (1807-1873) comandant el HMS Investigator, en una de les expedicions de la Royal Navy en la recerca de l'expedició perduda de Franklin. En aquesta expedició McClure va ser el primer que va aconseguir completar el Pas del Nord-oest, tot i que part del trajecte el va fer a peu i en trineus.
El golf d'Amundsen va ser reconegut entre 1903 i 1906 per l'explorador noruec Roald Amundsen (1872-1928), en honor del qual es va batejar aquest golf.

## Vegeu també

* Mar de Beaufort
* Estret del Príncep de Gal·les
* Golf de la Coronació
* Illa Victòria
* Illa de Banks

## Enllaços externs

* Atles del Canadà on-line Arxivat 2008-09-02 a Wayback Machine. (anglès) (francès)
# Umm al-Qaiwain (ciutat)

La ciutat d'Umm al-Qaiwain o Umm al-Quwain (àrab: أم القيوين, Umm al-Qaywayn) és la capital de l'emirat del mateix nom als Emirats Àrabs Units.
Es troba a una península formada per un khor o entrant d'aigua que la separa de terra ferma excepte pel sud. El khor té diverses illes. Modernes instal·lacions s'han construït als darrers anys a la part oriental del khor (incloent les dependencies de la municipalitat) mentre a la península occidental (que té 5 km de llarga i un km d'ample) la ciutat vella s'ha eixamplat amb nous barris cap al sud. La carretera principal que uneix els emirats passa una mica allunyada de la ciutat per evitar el khor. En aquesta zona de la carretera, a uns 3 km, hi ha el parc aquàtic de Dreamland. La seva població és de prop de 45.000 habitants. La zona marítima amb els seus manglars i llacs és objecte d'una intensa urbanització; la zona principal es diu Umm al-Quwain Marina i també destaca White Bay. L'alcalde la ciutat és el xeic Abdulla Bin Ahmed Al-Mualla, germà de l'emir.
La ciutat inicialment era a la vora del khor en una illeta anomenada Al Yafra i després es va traslladar a l'illa El Sannaa i es va dir Malaah; després es va traslladar al seu emplaçament modern avançat el segle xviii a l'entorn d'un fortí construït pel xeic Rashid ibn Majid, i fou elegida pel xeic com la seva capital. Aquesta ciutat fou coneguda llavors com a Umm El Khoreen perquè tenia dues illes, la d'Umm Al Creïn i l'anomenada illa Blanca (Djazira al-Bayda) però després va rebre el nom d'Umm El Jwain o Umm El Qouatain perquè tenia dos golfs dins la ciutat. El seu nom actual té la grafia anglesa.
Llocs destacats de la rodalia són l'illa Dur amb el seu jaciment arqueològic amb la resta d'una ciutat de més de dos mil anys i impressionants tombes, i el santuari d'ocells de l'illa Al Siniyyah (90 km², a un km de la ciutat). Altres illes del khor són Djazira al-Ghallah i Djazira al-Keabe, i les més petites d'Al Sow, Al Qaram, Al Humaidi, Al Chewria i Al Harmala. El khor és ple de manglars.
# Abricotine

L'abricotine és un destil·lat d'albercoc típic del Valais. Aquest nom, per extensió, també s'utilitza arreu de s'utilitza a Suïssa per designar qualsevol tipus d'alcohol a base d'albercoc. Tot i així, l'abricotine que es produeix al Valais està protegida per una DOP.

## Història

Aquesta beguda es va crear pels volts de 1838, a la vegada que va començar al Valais la cultivació dels albercocs Luizet. Originàriament, el destil·lat era produït únicament per destil·ladors privats i taverners i no va ser fins a la dècada de 1940 que se'n van començar a fer càrrec empreses, les quals en van establir els criteris de qualitat.

## Denominació d'Origen Protegida

El 6 de gener de 2003 es va enregistrar oficialment l'abricotine al Registre Oficial de Suïssa de Denominacions d'Origen i IGP. La decisió havia estat presa ja el 17 de març de 2000 i seria modificada en dues ocasions, la primera el 27 de maig de 2014 i la segona el 7 de desembre de 2020. Aquesta DOP es pot anomenar Abricotine o Brandy d'albercoc del Valais (en francès Eau-de-vie d’abricot du Valais). Aquesta DOP estabeix que el percentatge d'alcohol ha de ser com a mínim del 40% i que ha d'estar fet d'albercocs de la varietat Luziet en un percentatge que no baixi del 90%.

## Referències

* ↑ «Schweizerische Vereinigung der AOP-IGP - Abricotine AOP». [Consulta: 24 maig 2024].
* ↑ «Appellations d'origine et indications géographiques» (en francès). www.blw.admin.ch. [Consulta: 12 maig 2019].
* ↑ «Produits - Produits - Les produits AOP suisses - ASSOCIATION SUISSE DES AOP-IGP», 03-03-2016. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 24 maig 2024].
# Allergic To Water

Allergic To Water és el divuitè àlbum d’estudi en solitari de la cantant i compositora Ani DiFranco publicat al 2014.
DiFranco compta per primera vegada amb la col·laboració de Terence Higgins, percussionista que des d’aleshores l’acompanya tant a l'estudi com a les gires, sent Revolutionary Love: Live at Big Blue (2021) l’últim disc en que surt acreditat fins a la data.
L’àlbum va arribar a la posició 11 de la llista Americana/Folk Albums i a la 155 de Billboard 200, ambdues publicades per Billboard.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Ani DiFranco.

### Edició en vinil
## Personal

* Ani DiFranco – veu, guitarres, tamburica, piano Wurlitzer, clavicèmbal, xilòfon
* Todd Sickafoose – baix, piano, orgue Bilhorn, sintetitzador, piano Wurlitzer, campanes, orchestron
* Terence Higgins – bateria, percussió
* Ivan Neville – piano Wurlitzer, clavinet, piano
* Jenny Scheinman – violí, veu de fons
* Mike Dillon – triangle a «See See See See»
* Matt Perrine – sousàfon a «Harder Than It Needs To Be»

### Producció

* Producció – Ani DiFranco
* Enregistrament – Mike Napolitano, Andy Taub
* Enregistrament addicional – Todd Sickafoose, Ani DiFranco
* Masterització – Brent Lambert
* Mescla – Ani DiFranco
* Direcció artística – Ani DiFranco, Brian Grunert
* Disseny – Brian Grunert (White Bicycle)
* Fotografia (retrats) – Charles Waldorf
* Fotografia (arrels) – Keattikorn, Shutterstock
* Fotografia (sorra) – Photka, Dreamstime

## Llistes

| Llista (2014) | Posició |
| Americana/Folk Albums | 11 |
| Billboard 200 | 155 |
Ambdues llistes publicades per Billboard.

## Referències

* ↑ «Critic Reviews for Allergic to Water – Metacritic». Metacritic. [Consulta: 10 juliol 2016].
* ↑ Jurek, Thom. Allergic To Water a Allmusic
* ↑ Galvin, Annie. «Ani DiFranco: Allergic to Water». PopMatters, 06-11-2014. [Consulta: 10 juliol 2016].
* ↑ Waterman, Cole. «Ani DiFranco: Allergic to Water». Spectrum Culture, 11-11-2014. [Consulta: 10 juliol 2016].
* ↑ Greene, Sarah. «Ani DiFranco Allergic to Water». Exclaim.ca, 04-11-2014. [Consulta: 10 juliol 2016].
* ↑ Robson, Britt. «Ani DiFranco, Allergic to Water». Wondering Sound, 04-11-2014. Arxivat de l'original el 17 agost 2016. [Consulta: 10 juliol 2016].
* 1 2 «Ani DiFranco» (en anglès americà). [Consulta: 23 gener 2022].
# William Scoresby

William Scoresby (5 d'octubre de 1789 – 21 de març de 1857), va ser un explorador de l'Àrtida anglès, a més de científic i clergue.

## Biografia

Scoresby nasqué al llogaret de Cropton prop de Pickering, North Yorkshire. a Yorkshire. El seu pare, William Scoresby (1760–1829), va fer una fortuna amb la caça de balenes a l'Àrtic. William acompanyà al seu pare a l'Àrtic a l'edat d'11 anys però tornà a l'escola fins a l'any 1803. El 25 de maig de 1806 a bord del vaixell balener del seu pare arribaren a la latitud 81°30’ N. (19° E. de longitud), la qual va ser durant 21 anys la més alta a la qual algú havia arribat.
En el seu viatge de 1807, Scoresby començà a estudiar la meteorologia i història natural de les regions polars.
Durant el viatge de 1813 establí per primera vegada el fet que l'oceà polar tenia una temperatura més calenta a fondària considerable que no pas en la superfície. En aquest període va escriure a Sir Joseph Banks,sobre la recerca del pas del Nord-oest
En el seu viatge de 1822 a Groenlàndia, Scoresby inspeccionà i cartografià acuradament 400 milles de la costa est, entre les latituds 69° 30’ i 72° 30’. A la mort de la seva esposa decidí fer-se clergue.
Va ser escollit membre de la Royal Society (1824) i es doctorà en teologia l'any 1839.
Va contribuir al coneixement del magnetisme terrestre i per obtenir-ne dades viatjà a Austràlia.

## Llegat

Nombrosos llocs reben el seu nom, incloent:
* El cràter de la lluna Scoresby;
* Scoresbysund, actualment dit Ittoqqortoormiit, un gran fiord a Groenlàndia
* Un suburbi a Melbourne
* El vaixell RRS William Scoresby, de principis del segle XX en les Discovery Investigations.
* Scoresby Land a Groenlàndia
* Cap Scoresby (66° 34′ S 162° 45′ E / 66.567°S 162.75°E / -66.567; 162.75), a l'illa Borradaile.

## Referències en la literatura

El citen Herman Melville (Moby-Dick) Philip Pullman en His Dark Materials. William Scoresby also had a habit of making polar bears pets for friends.
H. P. Lovecraft s'hi refereix en el conte 'At The Mountains Of Madness'

## Referències

* ↑ «Scoresby Sund» (en russian). Great Soviet Encyclopedia.
* ↑ Melville, Herman: "Moby-Dick", page 164. Read Books, 2008 ISBN 1409764850. Orig. 1851.
* ↑ "I took the Scoresby part of his name from the Arctic explorer William Scoresby, and the Lee from Lee Van Cleef the actor." http://www.philip-pullman.com/q_a.asp Arxivat 2011-10-08 a Wayback Machine. Accessed August 21, 20
* ↑ Fergus Flemming "Barrow's Boys", Grove Press, 2001, p. 31 ISBN 0802137946
* ↑ "At The Mountains Of Madness", H P Lovecraft, 1936 ISBN 0812974417

## Bibliografia

* Life pel seu nebot, Dr. R. E. Scoresby-Jackson (1861).

## Enllaços externs

* Obres de William Scoresby al Projecte Gutenberg.
* «Scoresby, William (1789-1857)». A: Dictionary of National Biography. Londres: Smith, Elder & Co, 1885–1900.
# Gerrit de Veer

Gerrit de Veer (ca. 1570 - després de 1598) va ser un oficial neerlandès que va prendre part en el tercer viatge de Willem Barentsz a la recerca del pas del Nord-est que va tenir lloc entre 1596 i 1597. De Veer va dur un diari del viatge i el 1597 fou la primera persona a observar i registrar l'efecte Nova Terra, i el primer occidental en observar la hipervitaminosi A causada pel consum de fetge d'os polar.
De Veer és el personatge principal a la pel·lícula Nova Zembla (2011), un relat novel·lat del viatge, tal com descriu al seu diari.

## Bibliografia

* Gerrit de Veer: Beschreibung der drei Schifffahrten, um nach Cathay und China zu kommen. Hulsius, Nürnberg 1598. (Facsímil: Deutsches Schiffahrtsmuseum /Edition Stiedenrod/Oceanum Verlag, Wiefelstede 2010, ISBN 978-3-86927-107-1)
* Gerrit de Veer: Barentz i Heemskerck, voyageurs hollandais, París 1857.

## Referències

* ↑ «The New England Journal of Medicine : Hypervitaminosis A and Fractures». Arxivat de l'original el 2008-03-12. [Consulta: 1r juliol 2013].
# Passatge Franquet (Tortosa)

El passatge Franquet és un conjunt d'edificis de Tortosa (Baix Ebre) que, juntament amb el passatge que els travessa, estan protegits com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El conjunt consta d'un bloc d'habitatges construït entre mitgeres que és creuat per un passatge central que en racionalitza l'accés i les sortides a l'exterior, i que comunica el carrer de la Ciutat amb el dels Canvis. El passatge, al qual donen totes les finestres de les cases, funciona com a pati de llums, i a la meitat s'hi troben les dues escales. La façana dels dos carrers és idèntica: consta de planta, entresòl i quatre pisos. A la planta, tant a la façana com dintre el passatge, hi ha portes grans que pertanyien a comerços o altres negocis, i que en la gran majoria ara es troben tancats. L'accés al passatge és una portalada de mig punt amb reixa de ferro treballada amb motius florals i formes balustrades. En tots els pisos es combinen balcons i finestres. Aquestes són d'arc de mig punt al centre i allindanades als extrems. Són remarcades a l'emmarcament dels seus muntants amb pilastres adossades de fust estriat i capitell classicitzant. A l'interior, l'arrebossat està emblanquinat en tots els pisos. Els motius ornamentals són molt poc freqüents: motius geomètrics molt senzills, i entre els permòdols que sostenen el ràfec superior, en forma de flor.

## Referències

* ↑ «Passatge Franquet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Wòlof

El wòlof és una llengua de la família de les llengües nigerocongoleses. La parlen aproximadament 13 milions de persones. És l'idioma més parlat al Senegal.
Al Senegal el 40% de la població té la llengua wòlof com a llengua materna i l'altre 40% com a segona llengua. A Gàmbia el 15% de la població (unes 200.000 persones) la tenen com a llengua materna, però a la capital, Banjul, més o menys 50% l'usa com a primera llengua. A Mauritània, si fa no fa 7% (185.000 persones) de la població parla wòlof, sobretot a les zones costaneres de l'est.
Des de 1970 el wòlof forma part de llengües nacionals del Senegal. Actualment, el Senegal té fins a 25 llengües nacionals, però en les escoles públiques només s'ensenya el francès, això posa en relleu que aquest ampli ventall de llengües estan amagades i fins i tot prohibides.

## Alfabet i pronunciació

Lletres de l'alfabet wòlof :
| A | B | C | D | E | Ë | F | G | I | J | K | L | M | N | Ñ | Ŋ | O | P | Q | R | S | T | U | W | X | Y |
| a | b | c | d | e | ë | f | g | i | j | k | l | m | n | ñ | ŋ | o | p | q | r | s | t | u | w | x | y |

### Consonants

| | Bilabial | Labiodental | Labiovelar | Alveolar | Palatal | Velar | Uvular |
| Oclusiva | p (p) b (b) | | | t (t) d (d) | c (c) ɟ (j) | k (k) g (g) | q (q) |
| Nasal | m (m) | | | n (n) | ɲ (ñ) | ŋ (ŋ) | |
| Prenasalitzades | m̩b (mb) | | | n̩t (nt) n̩d (nd) | ɲc (nc) ɲɟ (nj) | ŋ̍k (nk) ŋ̍g (ng) | ɴq (nq) |
| Vibrant | | | | r (r) | | | |
| Fricativa | | f (f) | | s (s) | | x~χ (x) | |
| Aproximant | | | w (w) | | j (y) | | |
| Lateral | | | | l (l) | | | |

### Vocals

| | Anterior | Central | Posterior |
| Tancada | i (i) | | u (u) |
| Semitancada | e (é) | | o (ó) |
| Mitjana | | ə (ë) | |
| Semioberta | ɛ (e) | | ɔ (o) |
| Oberta | | a (a) | |

## Vocabulari en wòlof

* Com anem? - na nga def?
* Què tal? - numu demé
* Molt bé - maa ngi fi (rekk)
* Com et dius - no tu du ?
* Jo em dic… - … la tu du
* Ets genial ! - da ga ma neh
* T’estimo - da ma la buge!
* Fes-me un petó - fone ma
* Adéu - magedem

## Bibliografia

* ASLUP (Associació Senegalesa de Lluita contra la Pobresa), 2009: vocabulari guia de conversa català - wolof, wolof - català Arxivat 2012-04-12 a Wayback Machine.
* M. Orozco y F. Roca, 2006:El Fula i el Wòlof:Estudi comparatiu entre les gramàtiques del Fula i el Wòlof i del català, Barcelona, ISBN 84-393-7034-2.

## Enllaços externs

* Dímelo en wolof (manual d'aprenentatge del wòlof per a hispanòfons)