OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Calamocha

Calamocha (antigament en català Calamotxa) és una vila de la província de Terol, a l'Aragó, enquadrada a la comarca de Jiloca. És la capital administrativa de la comarca i seu del partit judicial. Està a la depressió del riu Jiloca, que divideix el Sistema Ibèric en dues brancques. El motor econòmic són les indústries agroalimentàries, com els nombrosos assecadors del pernil de Terol amb DO. Es troba en el corredor ferroviàri i viari entre Saragossa i Terol.
Variació demogràfica del municipi entre 1991 i 2005 :
| 2005 | 2004 | 2001 | 1996 | 1991 |
| 4389 | 4256 | 4040 | 4019 | 4276 |
En el municipi de Calamocha hi ha els pobles següents: Collados, Cuencabuena, Cutanda, Lechago, Luco de Jiloca, Navarrete del Río, Nueros, Olalla, El Poyo del Cid, Valverde i Villarejo de Olmos.

## Clima

Calamocha té un clima mediterrani continentalitzat, amb hiverns frígids, estius estius suaus i secs, precipitacions escasses i concentrades a la primavera i la tardor i una gran amplitud tèrmica diària.
Calamocha és famosa a Espanya perquè en aquesta ciutat s'hi han donat les temperatures mínimes diàries més baixes del país en bastants ocasions. El rècord absolut de temperatura mínima va ser de -30 °C durant la nit del 17 desembre del 1963.
Dades climàtiques a Calamocha :
| Mes | gen | febr | març | abr | maig | juny | jul | ag | set | oct | nov | des | anual |
| Màxima rècord °C (°F) | 19.0 (66.2) | 22.0 (71.6) | 24.0 (75.2) | 27.0 (80.6) | 29.0 (84.2) | 36.0 (96.8) | 39.0 (102.2) | 40.0 (104) | 34.0 (93.2) | 26.0 (78.8) | 21.0 (69.8) | 18.0 (64.4) | 40.0 (104) |
| Màxima mitjana °C (°F) | 5.9 (42.6) | 8.5 (47.3) | 12.0 (53.6) | 14.3 (57.7) | 17.8 (64) | 22.5 (72.5) | 24.5 (76.1) | 24.2 (75.6) | 22.0 (71.6) | 16.2 (61.2) | 11.6 (52.9) | 8.2 (46.8) | 15.6 (60.1) |
| Mitjana diària °C (°F) | 1.9 (35.4) | 3.7 (38.7) | 6.9 (44.4) | 9.2 (48.6) | 12.9 (55.2) | 17.3 (63.1) | 19.4 (66.9) | 19.2 (66.6) | 16.9 (62.4) | 11.2 (52.2) | 6.7 (44.1) | 3.8 (38.8) | 10.8 (51.4) |
| Mínima mitjana °C (°F) | −2.0 (28.4) | −1.1 (30) | 1.8 (35.2) | 4.2 (39.6) | 8.0 (46.4) | 12.1 (53.8) | 14.4 (57.9) | 14.2 (57.6) | 11.8 (53.2) | 6.3 (43.3) | 1.8 (35.2) | −0.6 (30.9) | 5.9 (42.6) |
| Mínima rècord °C (°F) | −24.0 (−11.2) | −21.0 (−5.8) | −18.0 (−0.4) | −12.0 (10.4) | −8.0 (17.6) | −2.0 (28.4) | 0.0 (32) | 1.0 (33.8) | −1.0 (30.2) | -0.0 (32) | −17.0 (1.4) | −30.0 (−22) | −30.0 (−22) |
| Precipitació mitjana mm (polzades) | 19 (0.75) | 28 (1.1) | 27 (1.06) | 35 (1.38) | 65 (2.56) | 58 (2.28) | 26 (1.02) | 29 (1.14) | 44 (1.73) | 38 (1.5) | 24 (0.94) | 31 (1.22) | 414 (16.3) |
| Font: Base Climática Española ||||||||||||||

## Referències

* ↑ Soldevilla, Ferran. Les Quatre grans Cròniques Volum: 4 : Crònica de Pere III el Cerimoniós. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2014, p. 39. ISBN 978-84-9965-220-7 [Consulta: 15 desembre 2017].
* ↑ «El clima en Calamocha» (en castellà). Base Climática Española. Arxivat de l'original el 13 de maig 2016. [Consulta: 12 maig 2016].

## Enllaços externs

* calamochinos.com Portal del Municipi
* Centre d'Estudis del Jiloca
* Fòrum de Calamocha
# 14

    Aquesta pàgina és per a l'any. Per al nombre, vegeu catorze.

## Esdeveniments

* Tiberi succeeix a August com a emperador de Roma.
* Revoltes a Germània per part de les legions romanes després de la mort d'August.
* El cens de població està al voltant de 4.973.000 ciutadans romans.
* Divinització d'August.
* Insurreccions a Àfrica.
* Fam a la Xina. Els pagesos esdevenen caníbals.

## Necrològiques

* 19 d'agost - Cèsar August, primer emperador de l'Imperi Romà.

## Referències

* ↑ A. Leleux. Mémoire sur les établissements romains du Rhin et du Danube, 1852.
* ↑ «LacusCurtius • Res Gestae Divi Augusti (II)» (en anglès). penelope.uchicago.edu. [Consulta: 22 febrer 2017].
* ↑ Éditions Bréal. Le monde romain, 1995, p. 384. ISBN 978-2-85394-809-8.
* ↑ Presses Paris Sorbonne. Arts et histoire de Chine (en francès). 2, 1999, p. 496. ISBN 2-84050-123-6.
* ↑ Charles Robustel. Histoire des empereurs et des autres princes qui ont régné durant les six premiers siècles de l’Église. 1, 1700.
# Amin Sidi-Boumédiène

Amin Sidi-Boumédiène (París, 5 de març de 1982) és un director de cinema algerià.

## Biografia

Amin Sidi-Boumédiène va estudiar química abans de passar al cinema en unir-se al Conservatori Lliure de Cinema Francès del qual va obtenir el seu diploma el 2005. Treballa com a ajudant i dirigeix diversos curtmetratges.
El seu primer llargmetratge, Abou Leila, rodat a Algèria, es presenta al 72è Festival Internacional de Cinema de Canes a la secció de la Setmana de la Crítica."Excel·lent sorpresa de l'última edició "física" del Festival de Cannes" segons Mathieu Macheret”, la pel·lícula ha guanyat premis en diversos festivals.

## Filmografia
### Curtmetratges

* 2011 : Demain, Alger ?
* 2012 : Al Djazira (L'Île)
* 2014 : Serial K

### Llargmetratge

* 2019 : Abou Leila

## Notes i referències

* ↑ Site de la Semaine de la critique
* ↑ Luc Chessel, Libération, 20 mai 2019
* ↑ Le Monde, 15 juillet 2020

## Enllaços externs

* Amin Sidi-Boumédiène a Africiné
# Riu Noatak

El riu Noatak (en anglès Noatak River) és un riu que es troba al nord-oest de l'estat d'Alaska, als Estats Units. El riu neix al vessant nord del mont Igikpak a les Muntanyes Schwatka, una part de la serralada de Brooks, al Parc i Reserva Nacionals de les Portes de l'Àrtida. El riu Noatak discorre generalment cap a l'oest durant 684 km, fins a desembocar al mar dels Txuktxis, a la badia de Kotzebue.
Tot el curs del riu es troba al nord del cercle polar àrtic. Una vegada abandona el Parc i Reserva Nacionals de les Portes de l'Àrtida el riu s'endinsa a la Reserva Nacional del Noatak, que delimita la conca del riu. Tota la conca del riu de Noatak, no sols el riu principal, es troba dins d'aquestes dues àrees protegides, des de les capçaleres fins a unes 20 milles riu amunt del poble de Noatak i 90 milles aigües amunt del delta del riu a la badia de Kotzebue. Fins i tot en aquesta última part final del riu la major part de la conca es troba protegida dins la Reserva Nacional del Noatak o el Monument Nacional del Cap Krusenstern, i sols la vall més immediata al riu es troba fora d'aquestes àrees protegides. La conca del Noatak és la major conca verge dels Estats Units. La Reserva Nacional del Noatak abasta per sí sola una extensió de 26.000 km².
Hi ha petites propietats privades dins la Reserva Nacional, algunes amb habitatges, però l'únic assentament permanent al curs del riu és la vila de Noatak. El poble compta amb una pista d'aterratge de grava de 1.200 metres de llargada, diverses botigues, oficina de correus i una escola.

## Origen del nom

Anomenat Inland River pel metge John Simpson de la Royal Navy en un mapa de 1853, en el que sembla una traducció del mot Inuit Nunulak, segons el United States Geological Survey. El nom Nunatak també pot siginificar "terra nova" o "pertanyent a la terra".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Noatak River». Geographic Names Information System. United States Geological Survey, 01-01-2000. [Consulta: 15 setembre 2013].
* ↑ Alaska Atlas & Gazetteer. 7a ed.. Yarmouth, Maine: DeLorme, 2010, p. 132–36. ISBN 978-0-89933-289-5.
* ↑ USGS 1:250,000 quads: Noatak, DeLong Mts., Baird Mountains, Ambler River, Misheguk Mountain, Howard Pass, Survey Pass
* 1 2 «Nature and Science». National Park Service. [Consulta: 12 novembre 2013].
* ↑ «Maniilaq Association Noatak website». Arxivat de l'original el 2007-12-23. [Consulta: 28 març 2014].
# Fets de Pere

Els Fets de Pere és un dels primers llibres apòcrifs sobre els fets dels apòstols. La major part del text ha sobreviscut només en la seva traducció al llatí d'un manuscrit trobat a Vercelli (Actus Versellenses). És principalment notable pel fet que descriu una competència de miracles entre sant Pere i Simó el Mag, així com per ser el primer registre sobre la tradició que Sant Pere va ser crucificat cap per avall.

## Descripció

Els Fets de Pere va ser escrit originalment en grec durant la segona meitat del segle ii, probablement a l'Àsia Menor. Els consensos entre acadèmics apunten que podria estar basat en els Fets de Joan, i tradicionalment ambdues obres són atribuïdes a Lucius Carinus, a qui Epifani identifica com el company de Joan.
En el text Pere fa alguns miracles com la resurrecció d'un peix fumat, i fer parlar els gossos. El text condemna Simó el Mag, una figura associada amb el gnosticisme, qui sembla haver consternat l'autor.
Conclou descrivint el martiri de Pere com una crucifixió cap per avall, una tradició que és testimoniada per primera vegada en aquesta obra. Aquests capítols finals estan preservats de manera separada com 'El Martiri de Pere' en els manuscrits grecs i en les versions coptes (fragments), sirià, ge'ez, àrab, armeni i eslau. Per aquesta raó, algunes vegades es proposa que l'explicació del martiri va ser el text precedent amb el qual els capítols anteriors van ser segellats.

## Referències

* ↑ Denova, Rebecca. «Acts of the Apostles» (en anglès). World History Encyclopedia, 07-11-2024. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ Montague Rhodes, James. «Acts of Peter». A: The Apocryphal New Testament (, 1924, p. 300–36. ISBN 0198261217..
* ↑ Muñoz Gallarte., Israel. «II. New Textual Witnesses for the Greek Apocryphal Acts of Thomas». A: New Trends in the Research on the Apocryphal Acts of Thomas:.. Peeters, 2024, p. 25. ISBN 9789042951822.
* ↑ Elliott, James Keith (ed). «Introduction». A: The Apocryphal New Testament: A Collection of Apocryphal Christian Literature in an English Translation. Oxford University Press, 2005. ISBN 9780198261810..

## Enllaços externs

* Traducció a l'anglès del manuscrit
* Early Christian Writings: Acts of Peter (anglès)
# Guillem I d'Osona

Guillem I d'Osona (1028 - 1057) fou comte d'Osona (1035-1054).

## Orígens familiars

Fill de Berenguer Ramon I i la seva segona esposa, Guisla de Lluçà i, per tant, germà consanguini del comte de Barcelona Ramon Berenguer I.

## Comtat d'Osona

A la mort del seu pare, Guillem i la seva mare Guisla heretaren el comtat d'Osona, separant-se així de nou de la línia principal del comtat de Barcelona. Però el 1054 Guisla es tornà a casar i Guillem hi renuncià, el 4 de desembre de 1054, en favor del seu germà Ramon Berenguer I, retornant així a la línia principal del Casal de Barcelona.
Tal com havia fet un any abans el seu germà Sanç d'Olèrdola, es retirà de la vida pública per a ingressar al monestir de Sant Miquel del Fai, on va morir l'any 1057.

## Referències

* 1 2 Sobrequés i Callicó i Morales i Montoya, 2011, p. 43.
* ↑ Ruiz Domènec, 2006, p. 118.

## Bibliografia

* Ruiz Domènec, José Enrique. Quan els vescomtes de Barcelona eren. Barcelona: Fundació Noguera, 2006, pàg. 117-118. ISBN 84-9779-475-3 [Consulta: 7 febrer 2015]. Arxivat 2014-12-20 a Wayback Machine.
* Sobrequés i Callicó, Jaume; Morales i Montoya, Mercè. Comtes, reis, comtesses i reines de Catalunya. 1a edició. Barcelona: Base, 2011. ISBN 9788415267249 [Consulta: 14 juny 2013].
# Ignasi Balanzat d’Orvay i Briones

Ignasi Balanzat d'Orvay i Briones. (Eivissa, 1773 - Madrid, 30 d'octubre de 1837) fou un militar espanyol i ministre de la Guerra.
Fill del del coronell Marià Balanzat i Orvay –que va ser diputat per Eivissa- i de Maria Ignasia Briones, era el germà gran del tinent general Luis María Balanzat de Orvay y Briones.
A l'inici de la Guerra del francès, era tinent coronel participant en la Batalla de Talavera formant part de la secretaria de l'estat major del general Gregorio García de la Cuesta, capità general de Castella i cap de l'exèrcit espanyol a l'aliança hispano-anglesa. A punt d'acabar la Guerra, en 1814 va saber de la mort en combat del seu germà Francisco, coronel graduat del Regiment dels Voluntaris de la Corona Espanyola que s'havia distingit un any abans en el Pas del Bidasoa. La sort no va acompanyar en la terrible Batalla de Tolosa de Llenguadoc on van ser massacrats els aliats per les tropes napoleòniques al comandament de Nicolas Jean de Dieu Soult.
El 1815 fou ascendit a mariscal de Camp dels Reials Exèrcits (General de Divisió), dues vegades Benemèrit de la Pàtria, Secretari de la Guerra interí en 1821, Inspector General d'Infanteria, membre del Consell Suprem de la Guerra en 1834, va ser Ministre de la Guerra amb el -també- eivissenc President del Consell de Ministres d'Espanya, Eusebio de Bardaxí y de Azara, però el seu gabinet només va durar quatre dies.
Va rebre entre altres condecoracions la Creu Llorejada de Sant Ferran i la gran creu de l'Orde de Sant Hermenegild. Era casat amb Dª María Dolores de Baranda y Cajigal (també de família de militars) i pare d'una nombrosa prole de militars entre els quals destaquen Rafael Balanzat y Baranda, José Balanzat y Baranda i els menys coneguts Francisco i Luis Balanzat y Baranda.

## Referències

* ↑ Biografia a xtec.cat

## Bibliografia

* José María Bover de Roselló, Varones ilustres Tomo I colección ’’Biblioteca de Escritores Baleares'’. Palma.
* Isidoro Vázquez de Acuña, Heráldica ibicenca; ediciones Hidalguía, 1964.
* Colección de pasaportes heráldicos Epifanio Borreguero García; ediciones Hidalguía, 1990.
* El Ejército expedicionario de Costa Firme, Pilar León Tello; edita la Real Academia de la Historia, 1986.
* Calendario manual y guía de Forasteros en Madrid pags 4, 15, 21 y 33; Imprenta Real, 1834. Biblioteca de la Universidad Complutense.

## Enllaços externs

* Batalla de Talavera de la Reina.
* Llista de Ministres de la Guerra Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Propontis (albedo)

Propontis és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 44.66 ° latitud N i 175 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Propontida, antic nom de la mar de Màrmara.

## Referències

* ↑ "Propontis (albedo)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Mu Di

Mu Di (xinès simplificat: 牧笛, pinyin: Mùdí) és un curtmetratge xinés d'animació produït pel Shanghai Animation Film Studio, sota la direcció del mestre d'animació Te Wei.

## Història

La pel·lícula no conté cap diàleg. L'animació és essencialment pintura xinesa en moviment, en la línia de l'estil nacional del Cinema d'animació xinés, i concretament del Shuimo Donghua. La narrativa posa un gran èmfasi en la melodia de la flauta, La melodia de la qual va ser interpretada pel solista de flauta de bambú més famós de la Xina en aquell moment, Lu Chunling.
Pel que fa l'art, i de la mateixa manera que a Xiao kedou zhao mama s'inspiraren en l'obra de Qi Baishi, en Mu Di seria l'art de Li Keran el que serviria d'inspiració per a l'escenografia.
La història tracta d'un jove pastor de vaques amb una extraordinària habilitat per tocar la flauta, que va acompanyat del seu fidel búfal d'aigua. El xicon s'adorm en un arbre, i somia que ha perdut el búfal. La seqüència de somnis comença amb la caiguda de les fulles que es converteixen en papallones i condueixen gradualment el pastor de vaques a una bonica vall plena de boira. Allà el búfal es nega a moure's del seu amagatall, deixant que el pastor de vaques trobe una solució musical alternativa al seu problema.

## Legat

Mu Di s'ha publicat en DVD a la Xina com a part del conjunt de la col·lecció Te Wei d'animació clàssica xinesa. Està disponible per a streaming a la plataforma iQIYI
Més d'una dècada després de la seua finalització, la pel·lícula guanyaria un premi al Festival Internacional de Cinema d'Odense el 1979.

## Referències

* ↑ Toon Zone. "Toon Zone Arxivat 2006-12-09 a Wayback Machine.." "The Cowboys Flute." Retrieved on 2007-01-11.
* 1 2 "Water-ink animation: a fading Chinese dream." Retrieved 1 June 2014.
* ↑ «水墨动画——中国心灵». Arxivat de l'original el 16 juliol 2014. [Consulta: 12 agost 2014].
* ↑ Zhang, Yingjin. Chinese National Cinema (en anglès). Routledge, 2004-08-02, p. 210. ISBN 978-1-134-69086-2.
* ↑ «Buffalo Boy and the Flute (1963)». iQIYI. [Consulta: 9 gener 2024].
# Museu Nacional de Botswana

El Museu Nacional de Botswana es troba a la capital de Botswana Gaborone i és una institució multidisciplinària que inclou la Galeria Nacional d'Art i Galeria Octagon, així com, des del novembre del 2007 el jardí Botànic Nacional. Hi ha mostres d'artesania i pintures tradicionals de Botswana, així com diversos treballs d'artistes locals.
El museu també treballa per la preservació de Tsodilo, la primera zona que va rebre el reconeixement de patrimoni de la humanitat del país. També conserva el Tsholofelo Park, l'indret on fou enterrat el negre de Banyoles, després del retorn del seu cos del Museu Darder de Banyoles.
El museu va començar a treballar el 1967 amb una llei del Parlament i es va obrir oficialment al públic el 1968. El museu va celebrar el 40 aniversari el 2008 amb el lema del "Museu d'Agents del Canvi Social i el Desenvolupament", que posteriorment seria utilitzat pel Consell Internacional de Museus.

## Referències

* ↑ Michler, Ian. Botswana: The Insider's Guide. Struik, 2004, p. 159. ISBN 1-86872-996-6.
* ↑ «National Museum Craft Exhibits Unite People». Daily News Online. Republic of Botswana, 04-08-2003. Arxivat de l'original el 24 agost 2003. [Consulta: 13 maig 2008].
* ↑ Fforde, Cressida; jane Hubert; Paul Turnbull. The Dead and Their Possessions. Routledge, 2002, p. 252. ISBN 0-415-23385-2.
* ↑ Mogomotsi Moloi. «Botswana: National Museum Celebrates 40th Anniversary». Mmegi/The Reporter. All Africa, 19-02-2008. [Consulta: 13 maig 2008].

## Enllaços externs

* Lloc oficial Arxivat 2008-07-05 a Wayback Machine.
# Nalanda

Nalanda (en sànscrit: Nālandā) va ser una reconeguda universitat monàstica budista a l'antiga Magadha (actual Bihar), Índia. Considerada pels historiadors com la primera universitat residencial del món, i un els centres d'aprenentatge més grans del món antic, es trobava a prop de la ciutat de Rajagriha (ara Rajgir) i a uns 90 km al sud-est de Pataliputra (ara Patna). Va funcionar des del 427 fins al 1197 dC. Nalanda es va establir durant l'època de l'Imperi Gupta, i va rebre el suport de nombrosos mecenes indis i javanesos, tant budistes com no budistes. Durant uns 750 anys, la seva facultat va incloure alguns dels estudiosos més venerats del budisme Mahayana. El mahavihara de Nalanda va ensenyar sis principals escoles budistes i filosofies com Yogacara i Sarvastivada, i també assignatures com gramàtica, medicina, lògica i matemàtiques. La universitat també va ser una font important dels 657 textos sànscrits portats pel pelegrí Xuanzang i dels 400 textos sànscrits portats per Yijing a la Xina al segle vii, que van influir en el budisme asiàtic oriental. Molts dels textos composts a Nalanda van tenir un paper important en el desenvolupament del budisme Mahayana i Vajrayana, incloent el Mahavairocana Tantra i el Bodhisattvacaryāvatāra de Shantideva. Va ser saquejada i destruïda per les tropes de Muhammad bin Bakhtiyar Khalji, en part restaurada després, i va continuar existint fins al 1400 d.C. Actualment, és Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.
El 2010, el govern de l'Índia va aprovar una resolució per reviure la famosa universitat i es va establir una entitat contemporània anomenada Universitat de Nalanda, a Rajgir. Ha estat catalogat com a "Institució d'importància nacional" pel govern de l'Índia.

## Referències

* ↑ Asher, 2015, p. 1–5.
* ↑ Nalanda University, Government of India
* ↑ Pinkney, 2014, p. 116–117 with footnotes.
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2022-01-20. [Consulta: 23 abril 2022].
* ↑ Smith, 2013, p. 111–112.
* ↑ Krishnan, 2016, p. 17.
* ↑ Scharfe, 2002, p. 148–150 with footnotes.
* 1 2 Buswell i Lopez, 2013, Entry for Nālandā.
* ↑ Buswell i Lopez, 2013, Entry for Nālandā, Xuanzang and Yijing.
* ↑ Śāntideva. Translator's Note: The Bodhicaryāvatāra. Oxford University Press, 1998, p. xxviii. ISBN 978-0-19-283720-2.
* ↑ Hodge, Stephen. The Maha-Vairocana-Abhisambodhi Tantra: With Buddhaguhya's Commentary (en anglès). Routledge, 9 desembre 2005, p. 17. ISBN 978-1-135-79654-9.
* ↑ (en anglès) UNESCO World Heritage Centre, 15-07-2016.
* ↑ «History and Revival». Nalandauniv.edu.in.
* ↑ «Vision». Nalandauniv.edu.in. [Consulta: 8 març 2022].
# Nogai

Nogai (també nogay o tàtar nogai) és una llengua parlada al sud-oest de Rússia pels nogais. S'hi distingeixen tres dialectes: qara-nogay (nogai negre o del Nord), parlat a Daguestan; nogai propi, al krai de Stàvropol; i aqnogay (nogai blanc o occidental), als marges del riu Kuban, a la República de Karatxai-Txerkèssia, i al districte Mineralnye Vody. El qara-nogay i el nogai propi són molt similars, mentre que l'aqnogay mostra algunes diferències.

## Parlants

Les últimes referències, les trobem al darrer cens soviètic del 1989:
* Al krai de Stàvropol, hi havia 28.562 nogais, dels quals 27.415 (el 95,98%) parlaven nogai, 885 (el 3,10%) parlaven rus i 262 (0,92%) parlaven altres llengües.
* Al Daguestan, hi havia 28.294, dels quals 23.803 (el 84,13%) parlaven nogai, 148 (el 0,52%) parlaven rus i 4.343 (el 15,35%) parlaven altres llengües.
* A Karatxai-Txerkèssia, hi havia 12.993, dels quals 12.598 (el 96,96%) parlaven nogai, 226 (1,74%) parlaven rus i 169 (1,30%) parlaven altres llengües.
* A Txetxènia, hi havia 6.884, dels quals 6.808 (el 98,90%) parlaven nogai, 49 (0,71%) parlaven rus i 27 (0,39%) altres llengües
A banda de parlar-se al sud-est de la Rússia europea, també hi ha parlants al Kazakhstan, Uzbekistan, Ucraïna, Bulgària, Romania i Turquia.
Malgrat ser un poble tan dispers i sense una regió autònoma pròpia, mantenen una taxa de retenció lingüística força alta.

## Desenvolupament literari

Són famosos els cicles èpics Ithega, Musa, Mamai, Orak, Shura batyr, Gathel soltan, Kazy Togan, Er Targyn, Koblandy Batyr i Gaysa uly Amat. Des del segle xvi, s'ha intentat donar-los llengua escrita en alfabet corànic. El 1928, s'hi introduïren dos sistemes d'escriptura diferenciats utilitzant l'alfabet llatí, però que el 1938 foren substituïts pel ciríl·lic i una llengua unificada basada en l'aqnogai. El 1938, es fundà el diari Lenin Yoli (Camí de Lenin) i destacaren els autors Khasan Bulatukov (1907-1937) autor d’Azrat (1937) i Fatimat (1932), A. Kh. Dzhanibekov (1879-1936) i F. Abdukzhailov (1913).
Actualment, s'editen dos diaris en nogai, Nogaj Davysy a Txerkessk i Golos Stepi a Daguestan.

## Referències

* ↑ «Nogai» (en anglès). Ethnologue Free. [Consulta: 3 febrer 2024].
* ↑ Paksoy, H. B. «Z. V. Togan: The origins of the Kazaks and the Özbeks» (en anglès). Central Asian Survey, 11, 3, 9-1992, pàg. 83–100. DOI: 10.1080/02634939208400781. ISSN: 0263-4937.
* ↑ Wixman, Ronald. Peoples of the USSR: An Ethnographic Handbook (en anglès). Routledge, 2017-07-28, p. 92. ISBN 978-1-315-47540-0.
* ↑ Katzner, Kenneth; Miller, Kirk. The Languages of the World (en anglès). Routledge, 2002-09-11, p. 18. ISBN 978-1-134-53288-9.

## Enllaços externs

* The Red Book of the Peoples of the Russian Empire.
* Article a Ethnologue sobre els nogai.