OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sampsigeràmides

Els sampsigeràmides foren els membres de la casa reial d'Èmesa, una dinastia àrab de reis sacerdots que governaren un regne client de Roma a Síria, amb la capital a Èmesa. Remunten els seus orígens a Sampsigeram I, primer rei d'Èmesa, el segle i aC. Mentre que el darrer rei fou Gai Juli Alexió (73-78 dC), com a sacerdots la dinastia s'estengué fins al segle iii, quan descendents de Juli Bassià entroncaren amb Septimi Sever i arribaren a esdevenir emperadors de Roma: Caracal·la, Geta, Heliogàbal i Alexandre Sever.

## Orígens

Per bé que les llengües més comunes a Èmesa durant el Principat eren el grec i l'arameu, sembla que la família era d'ètnia aràbiga, car així ho afirmen les fonts i encara ho ratifiquen les etimologies dels seus antropònims: mentre que Sampsigeram i Iàmblic poden ser considerats tant àrabs com arameus, altres noms com Aziz i Sohem són netament aràbics.

## Llista de reis-sacerdots

* Sampsigeram I: 69-43 aC
* Iàmblic I: 64-31 aC
* Alexandre I: 31-29 aC
* vacant 29-20 aC
* Iàmblic II: 20-11 aC
* Sampsigeram II: 11 aC-42 dC
* Aziz I: 42-54
* Juli Sohem: 54-73
* Gai Juli Alexió: ca. 75
* Juli Sampsigeram III: ca. 79
* Juli Bassià: ca. 187 (iniciador dels bassiànides)
* Heliogàbal: ca. 200-222
* Desconeguts (segle iii)
* Sulpici Urani Antoní: ca. 250

## Referències

* ↑ Birley, 2002, p. 71.
* ↑ Ball, 2000.
* ↑ Birley, 2002.
* ↑ Bowman, Alan; Garnsey, Peter; Cameron, Averil. The Cambridge Ancient History: Volume 12, The Crisis of Empire, AD 193-337. Cambridge University Press, 2005. ISBN 9780521301992.
* ↑ Hornblower, Simon; Spawforth, Antony; Eidinow, Esther. «Emesa». A: The Oxford Classical Dictionary. Oxford University Press, 2012, p. 502. ISBN 9780199545568.
* ↑ Burns, Jasper. Great Women of Imperial Rome: Mothers and Wives of the Caesars. Routledge, 2006, p. 181. ISBN 9781134131853.
* ↑ de Arrizabalaga y Prado, Leonardo. Varian Studies Volume One: Varius. Cambridge Scholars Publishing, 2017, p. 191. ISBN 9781443893855.
* ↑ Shahid, Irfan. Rome and The Arabs: A Prolegomenon to the Study of Byzantium and the Arabs. Dumbarton Oaks, 1984, p. 37. ISBN 0884021157.
* ↑ Freisenbruch, Annelise. Caesars' Wives: Sex, Power, and Politics in the Roman Empire. Simon and Schuster, 2011, p. 182. ISBN 9781416583059.
* ↑ Ciceró, Ad Familiares XV 1
* ↑ Cassi Dió, Història Romana L 13.7
* ↑ Retso, 2013, p. 322.
* ↑ Kropp, 2010, p. 203.
* ↑ Retso, 2013, p. 409.

## Bibliografia

* Ball, Warwick. Rome in the East: The Transformation of an Empire. Routledge, 2000.
* Birley, A. R.. Septimius Severus: The African Emperor. Routledge, 2002.
* Kropp, Andreas. «Earrings, Nefesh and Opus Reticulatum: Self-Representation of the Royal House of Emesa in the First Century AD». A: Kaizer, Ted & Facella, Margherita. Kingdoms and Principalities in the Roman Near East. Franz Steiner Verlag Stuttgart, 2010.
* Retso, Jan. The Arabs in Antiquity: Their History from the Assyrians to the Umayyads, 2013.
# Sane (Pal·lene)

Sane (en grec antic: Σάνη) fou una ciutat de l'antiga Grècia situada a la península de Pal·lene, a la Calcídica. Heròdot i Tucídides la situen entre Mende i Potidea, a la part oest de l'istme de Porta, i Pomponi Mela la situa prop del Cap Canastreu. Sembla que va ser fundada com a colònia d'Erètria, en relació amb l'antiga fundació de Mende.
No s'ha de confondre amb una altra ciutat molt pròxima, també Sane, al mont Atos.

## Referències

* ↑ Walker, Keith G. Archaic Eretria: A political and social history from the earliest times to 490 BC. Routledge, 2004, p. 150.
* ↑ Smith, William (ed.). «2. Sane». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 18 juliol 2021].
# Sangkum Reastr Niyum

El Sangkum Reastr Niyum (khmer: សង្គមរាស្ត្រនិយម, IPA: saŋkum riəh niʔjum), literalment "comunitat de la gent comú"; francès: Communauté socialiste populaire, "Comunitat socialista popular"; comunament conegut símplement com el Sangkum (khmer: សង្គម)) va ser una organització política creada el 1955 pel príncep Norodom Sihanouk de Cambodja. Tot i descriure's a si mateix com un "moviment", més que no pas un partit polític (els membres havien de rebutjar ser membres de cap grup polític), el Sangkum va mantenir el control del govern de Cambodja durant la primera administració de Sihanouk, entre el 1955 i el 1970.
El Sangkum va aparèixer quan Sihanouk va abdicar del tron, el 1955, en favor del seu pare, Norodom Suramarit, amb l'objectiu de centrar-se en la política.
El moviment es va basar en quatre partits monàrquics de dretes, inclòs el partit Nord-est victoriós de Dap Chhuon i el Renovació Khmer de Lon Nol. Sihanouk va crear aquest amalgama per competir a les eleccions parlamentàries de 1955, les primeres des de la independència del país; tot i la seva imatge apolítica, el Sangkum va funcionar com el partit partidari de Sihanouk. Va aconseguir una victòria aclaparadora a les eleccions: posteriorment hi va haver acusacions de frau electoral massiu, així com d'intimidació directe contra els partits opositors, el Partit Demòcrata i el socialista Krom Pracheachon.
Tot i el seu nom, l'eslògan "Socialisme reial-budista" o "socialisme khmer" del Sangkum no tenia res a veure amb el socialisme, el marxisme o amb la socialdemocràcia. Com que no tenia una filosofia política consistent, barrejava eslògans socialistes amb valors conservadors, la monarquia, el nacionalisme o el budisme theravada. Es va arribar a afirmar que l'administració seria "socialista" pel benestar de la població i "regalista" pel prestigi i la cohesió de la nació. Al mateix temps, el Sangkum va ser escollit per democratitzar el país i per exercir el control polític. En lloc de subscriure's a una ideologia concreta, doncs, el Sangkum va ser definit a partir del seu líder, el príncep Sihanouk, i per la seva popularitat personal.

## Referències

* ↑ Headly, Robert K.; Chhor, Kylin; Lim, Lam Kheng; Kheang, Lim Hak; Chun, Chen. 1977. Cambodian-English Dictionary. Bureau of Special Research in Modern Languages. The Catholic University of America Press. Washington, D.C. ISBN 0-8132-0509-3
* 1 2 Dommen, A. The Indochinese experience of the French and the Americans, Indiana University Press, 2001, p.318
* ↑ Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale University Press, 2004, p.158
* ↑ Kershaw, Roger. Monarchy in South East Asia: The Faces of Tradition in Transition. Routledge, 2001, p. 55–56.
# Setge d'Òtranto (1480)

El Setge d'Òtranto va tenir lloc entre 1480 i 1481 quan la ciutat i la fortalesa d'Òtranto, al sud d'Itàlia, va ser assetjada per les tropes otomanes. L'any 1480 el setge va acabar amb la caiguda de la ciutat a mans dels otomans i l'any 1481 un nou setge en aquest cas de les tropes derrotades va recuperar la ciutat per al Regne de Nàpols.

## Antecedents

Desapareguda l'amenaça de Tamerlà, que no va poder bastir un imperi, els otomans van reprendre l'ofensiva sobre Europa i Mehmet II va atacar els Balcans sotmetent als serbis, prenent Constantinoble el 1453, i ocupant provisionalment Belgrad el 1456, arribant al Danubi i controlant Transsilvània. El 1460 es van apoderar de Morea i dels últims illots grecs, el 1468 van forçar el reducte muntanyós albanès. i el 1479, van posar fi a una guerra de setze anys amb la República de Venècia amb el tractat de Constantinoble que significava la concessió de Negrepont i altres illes de l'Egeu, i la fortalesa albanesa de Scutari.

## El setge

El 28 de juliol de 1480, una flota de 128 naus otomanes comandada per Gefik Ahmad Paixà a les ordres de Mehmet II, entre elles 28 galeres i 104 fustes i palandàries amb quatre mil cavalleries, va arribar prop de la ciutat napolitana d'Òtranto la Pulla provinent del setge de Rodes. El 29 de juliol la guarnició i els ciutadans es van retirar a la ciutadella, el castell d'Otranto, que fou pres l'onze d'agost i massacraren 12.000 dels 22.000 habitants, entre ells el comandant de la guarnició Francesco Largo i l'arquebisbe Stefano Pendinelli, i la resta condemnats a l'esclavatge. 800 foren canonitzats per l'esglèsia com els Màrtirs d'Òtranto.

## Conseqüències

La presa d'Òtranto va causar pànic a Itàlia, i l'any següent, amb la mort de Mehmet II, Sixt IV no va afluixar en els esforços de croada i la ciutat va ser recuperada per l'infant Alfons, duc de Calàbria, i fill de Ferran I de Nàpols, que a continuació va dirigir-se a Albània a donar suport a una revolta, però no va atacar el port d'Avlona i el Papa va acordar amb la República de Venècia treure Ferran del Regne de Nàpols.

## Referències

* ↑ B. Bennassar, N. Blayau, M. Denis, J. Jacquart, F. Lebrun. Historia moderna (en castellà). Historia moderna, 2005, p.195. ISBN 8476009909.
* ↑ Harkavy, Robert E. Strategic Basing and Great Powers 1200-2000 (en anglès). Routledge, 2007, p.38. ISBN 0415701767.
* ↑ Setton (1990):p.321
* ↑ Byfield, Ted. Renaissance: God in Man (en anglès). Christian History Project, 2010, p.131. ISBN 0968987389.
* ↑ von Pastor, Ludwig Freiherr. The History of the Popes from the Close of the Middle Ages (en anglès). Forgotten Books, p.334. ISBN 1440061998.
* 1 2 Setton (1990):p.333

## Bibliografia

* Setton, Kenneth Meyer. A History of the Crusades, Volume VI: The Impact of the Crusades on Europe (en anglès). Univ of Wisconsin Press, 1990. ISBN 0299107442. «Setton»
# Setge de Drèpana

El Setge de Drèpana va tenir lloc en el marc de la Primera Guerra Púnica, aproximadament des del 249 aC fins al 241 aC.

## Antecedents

Drèpana i Lilibèon (avui Marsala) eren dos bastions navals dels cartaginesos en la part occidental de Sicília, constantment sota l'atac dels romans.

## El setge

Durant el primer intent de posar setge a Drèpana, la victòria de la flota cartaginesa sobre la romana a la primera batalla de Drèpana va destruir el bloqueig naval que intentaven els romans, permetent que els púnics poguessin ajudar a les dues ciutat per mar. L'accés per terra estava controlat pel Mont Èrix, disputat constantment per ambdós exèrcits, amb els romans guanyant finalment.
L'any 241 aC, els romans comandats per Gai Lutaci Catul havien reconstruït la seva flota i havien reprès el setge naval de Drèpana, obligant un cop més els cartaginesos a enviar una flota de suport. Aquest cop, però, la flota púnica fou interceptada i destruïda per la flota romana a la batalla d'Egusa, finalitzant la Primera Guerra Púnica.

## Referències

* ↑ Goldsworthy, Adrian. La caída de Cartago: Las Guerras Púnicas, 265-146 A.C. (en castellà). Editorial Ariel, 2019-05-14. ISBN 978-84-344-3112-6.
* ↑ Grimal, Pierre. El mundo mediterráneo en la Edad Antigua. II. El helenismo y el auge de Roma (en castellà). Siglo XXI, 1972-11. ISBN 978-84-323-0066-0.
* ↑ Farnoux, Bernard Combet. Les guerres puniques (en francès). Presses universitaires de France, 1973.
* ↑ Garland, Lynda. Ancient Rome : from the early Republic to the assassination of Julius Caesar. Milton Park, Abingdon: Routledge, 2005. ISBN 0-415-22459-4.
# Setge de Puigcerdà (1667)

El setge de Puigcerdà de 1667 fou un dels episodis de la Guerra de Devolució.

## Antecedents

Amb la signatura del Tractat dels Pirineus, Puigcerdà es va convertir en la via d'accés francesa a Vic, Lleida i Aragó. El Regne de França de Lluís XIV i la monarquia hispànica de la Dinastia dels Habsburg van entrar en la Guerra de Devolució per les Províncies Unides. En prevenció d'un atac francès, en 1667 s'aixecà de nou el Terç de Barcelona de Francesc Granollachs i de Millàs, mentre l'exèrcit francès del Rosselló, comandat pel mariscal Navailles amb reforços de Sicília va emprendre l'atac sobre Puigcerdà.

## El setge

L'avanguarda francesa arribà a Puigcerdà el 29 d'abril i van iniciar les trinxeres en 30 d'abril, fent un atac el 3 de maig, sense esperar l'artilleria, que va arribar el 5 de maig, que van fer una bretxa però la guarnició no es va rendir fins al 28 de maig.
El Terç de Barcelona de Francesc Granollachs i de Millàs fou enviat a la ciutat de Girona, i anà al rescat de Puigcerdà, però quan arribaren els francesos ja havien marxat.

## Conseqüències

Els francesos no tenien intenció de conservar la plaça i van destruir les defenses, i després de la retirada, una ofensiva espanyola amb 2300 homes i 200 genets va ocupar mig centenar de pobles a la Cerdanya. La pau va ser resolta al Tractat d'Aquisgrà.

## Referències

* ↑ Busquets i Dalmau i 1994, 408.
* ↑ Espino López, Antonio. Guerra, fisco y fueros: La defensa de la Corona de Aragón en tiempos de Carlos II, 1665-1700 (en castellà). Universitat de València, 2011, p. 189. ISBN 8437087236.
* 1 2 Lynn, John A. The Wars of Louis XIV 1667-1714 (en anglès). Routledge, 2013. ISBN 1317899504.
* ↑ Busquets i Dalmau i 1994, 406.
* ↑ Espino López, Antonio. Guerra, fisco y fueros: La defensa de la Corona de Aragón en tiempos de Carlos II, 1665-1700 (en castellà). Universitat de València, 2011, p. 190. ISBN 8437087236.

## Bibliografia

* Busquets i Dalmau, Joan. La Catalunya del Barroc vista des de Girona. vol.2. L'Abadia de Montserrat, 1994. ISBN 8478265732.
# Shepherd's pie

El shepherd's pie o cottage pie és un pastís de carn picada amb crosta o cobertura de puré de patata d'origen anglès.
La recepta té moltes variacions, però els ingredients que el defineixen són la carn vermella picada cuita en gravy o salsa amb ceba i coberta amb una capa de puré de patata abans de coure-la. De vegades s'afegeixen altres verdures al farcit, com pèsols, blat de moro dolç, api o pastanaga. El pastís de vegades també es gratina amb formatge ratllat per crear una capa de formatge fos per sobre.
El terme cottage pie ja s'utilitzava el 1791. El terme shepherd's pie no va aparèixer fins al 1854, i es va utilitzar inicialment com a sinònim de cottage pie, independentment que la carn fos de vedella o de xai. No obstant això, al Regne Unit des del segle XXI, el terme shepherd's pie s'utilitza més sovint quan la carn és xai.
Als primers llibres de cuina, el plat es dona com una forma d'utilitzar restes de carn rostida de qualsevol tipus, i el plat de pastís de carn es revestia als costats i al fons amb puré de patata, a més de tenir una crosta de puré de patata a la part superior.

## Vegeu també

* Hachis parmentier

## Referències

* ↑ The Oxford English Dictionary, Second Edition, Oxford University Press, 1933
* 1 2 3 «shepherd's pie». Merriam-Webster.
* ↑ "The Chambers Dictionary", Chambers Harrap Publishers Ltd, 1999
* ↑ Concise Oxford English Dictionary, Eleventh Edition (Revised), Oxford University Press, 2006
* ↑ "Jewish Cookery by Florence Greenberg", Penguin Books Ltd, 1947–1963
* ↑ Robert-Collins Dictionnaire Français-Anglais Anglais-Français, Nouvelle Édition
* ↑ «Oxford English Dictionary».
* ↑ The Glutton's Glossary: A Dictionary of Food and Drink Terms. Routledge, 1990. ISBN 9780415026475.
* ↑ Spry, Constance; Hume, J M Dent & Sons, 1956, Rosemary. The Constance Spry Cookery Book, 19 gener 2014. ISBN 9781909166103.
* ↑ «Delia Smith: Shepherds Pie with Crusted Leeks».
* ↑ «BBC Food Recipes: Shepherd's Pie».
* ↑ «Shepherds' Pie and Cottage Pie».
* ↑ Mrs Beeton's Book of Household Management by Isabella Beeton, recipe 1427 in 1907 edition. Uses beef or mutton. Recipe not in original 1861 edition.
* ↑ Cassell's New Universal Cookery Book by Lizzie Heritage published by Cassell and Company, 1894
# Sylvestre Nsanzimana

Sylvestre Nsanzimana (nascut el 5 de gener de 1936) va servir com a primer ministre de Ruanda des del 12 d'octubre de 1991 al 2 d'abril de 1992. Pertanyia al Moviment Republicà Nacional per la Democràcia i el Desenvolupament i prèviament serví com a ministre de justícia al govern de Juvénal Habyarimana. Va dimitir com a primer ministre després de la negativa dels partits de l'oposició a participar en el govern. Havia nascut a la província de Gikongoro.
També va servir com a ministre d'afers exteriors de Ruanda de 1969 a 1971.

## Referències

* ↑ «Rwanda -- History». East Africa Living Encyclopedia. University of Pennsylvania. [Consulta: 7 novembre 2010].
* ↑ M. Lentz, Harris. Heads of States and Governments Since 1945. Routledge, 4 febrer 2014, p. 666. ISBN 9781134264902.
# Tambor de cordes

El tambor de cordes o tambor gascó(string drum, tambourin à cordes) és un instrument de corda percudida utilitzat en l'àmbit de la música tradicional en diversos territoris a banda i banda dels Pirineus, des de la Vall d'Aran fins al País Basc.
Pertany a la família de les cítares de taula amb ressonador de capsa que en la classificació de Hornbostel-Sachs reben la numeració 314.122. La caixa de ressonància té forma rectangular o lleugerament trapezoïdal, sovint amb algun ornament. Té una largada d'uns 80 cm (quasi un metre en alguns casos a Aragó), una amplada d'uns 20 i un fons de 10, ornada amb un nombre variable de rosasses. Les cordes, antigament eren de tripa i més modernament de nylon; no sobresurten de la caixa de ressonància, es disposen en un pla paral·lel a aquesta i hi són en un nombre variable, entre 3 i 9. Estan afinades en la tònica i en la dominant; un pont mòbil permet de variar-ne l'afinació. Es toquen colpejant-les amb una baqueta.
Normalment l'intèrpret es col·loca l'instrument recolzant-lo entre la cuixa i l'espatlla, si toca assegut, o bé penjat al coll amb una corda i abraçat amb el braç dret mentre es colpeja amb l'esquerre. L'instrument fa l'acompanyament -rítmic i tonal- a la melodia que fa una flauta de tres forats que toca el mateix músic amb la mà esquerra. Així, el conjunt és semblant al del flabiol i tamborí en la música catalana, només que en aquest cas s'hi afegeix la referència a un bordó en la tònica.
L'ús d'aquest instrument ja està testimoniat al Renaixement quan rebia el nom de choron. Rep diferents noms com tambor de Bearn en aquella regió occitana (tambourin à cordes en francès quan no rep un nom directament vinculat a cap regió: també tambourin de Bearn o tambourin de Gascogne), txun txun al País Basc o chicotén i salterio a les valls altes de l'Aragó.
En zones rurals manté la seva presència i la seva funció ancestral en processons i festes populars, però també l'han fet seu diversos grups sobretot de música d'arrel i de música antiga.
* Detall de la rosassa d'un chicotén aragonès
* Intèrpret de chiflo (flauta tradicional de tres forats) i chicotén
* Tambor de Bearn
* Tambor de cordes en una pintura de Juan Galbán Jiménez (segle XVII) al Convento de la Concepción, Épila, Saragossa, Aragó
* Roseta de tambor de Bearn construït per José Verdi
* Tambor de Bearn construït per José Verdi, flauta de tres forats i flauta sopranino

## Bibliografia

Andrés, Ramón (1995): Diccionario de instrumentos musicales. Biblograf.

## Referències

* 1 2 Guilcher, J.-M.. La tradition de danse en Béarn et Pays Basque français. París: Editions de la Maison des sciences de l'homme, 1984. ISBN 2-901725-63-5.
* ↑ Beck, John H. Encyclopedia of Percussion (en anglès). 2a. Routledge, 2007, p. 466. ISBN 9781315795485.
# Tih Minh

Tih Minh és una pel·lícula muda francesa dirigida per Louis Feuillade i estrenada el 7 de febrer de 1919.

## Estructura

La pel·lícula consta de 12 episodis:
* Le philtre d'oubli
* Deux drames dans la nuit
* Les mystères de la Villa Circé
* L'homme dans la malle
* Chez les fous
* Les oiseaux de nuit
* Evocation
* Sous le voile
* La branche de salut
* Mercredi 13
* Le document 29
* Justice

## Sinopsi

Jacques d'Athys, un aventurer francès, torna a casa a Niça després d'una expedició a Indoxina on es va comprometre amb una dona eurasiàtica Tih Minh, originària de Laos. Ha descobert un llibre que, sense saber-ho, conté un missatge codificat que revela la ubicació dels tresors secrets, així com informació sensible del govern. Això fa que ell i Tih Minh siguin l'objectiu dels espies que no s'aturaran davant res per obtenir el llibre.
Athys i el seu servent, Placide, aviat s'impliquen amb una banda internacional de lladres-espies de joies que inclou entre els seus membres una misteriosa persona noble, un hipnotitzador i un metge malvat que fa que les seves víctimes siguin amnèsiques.

## Repartiment

* Mary Harald : Tih Minh
* René Cresté : Jacques d'Athys, l'explorador
* Édouard Mathé : Sir Francis Grey
* Louis Leubas: la Kistna asiàtica / una monja falsa / un carter fals
* Georges Biscot: Placide, el servent de Jacques d'Athys
* Madame de la Croix: Madame d'Athys, mare de Jacques
* Gaston Michel: Doctor Gilson, còmplice de Kistna
* Émile André: Doctor Davesne
* Marcel Marquet: Doctor Chauzel
* Georgette Faraboni: marquesa Dolores
* Jane Rollette: Rosette, la promesa de Placide
* Georgette Lugane: Jane d'Athys, germana de Jacques

## Recepció

Tih Minh va ser editada i llançada l'any 1920 als Estats Units sota el títol In the Clutches of the Hindu. Tanmateix, en comparació amb les sèries de pel·lícules americanes, el seu ritme d'acció a l'estil europeu es va considerar lent, i seria l'última sèrie europea que es distribuiria en el format de sèrie de pel·lícules estatunidenques.

## Referències

* ↑ «Progressive Silent Film List: Tih Minh». Silent Era. [Consulta: 24 febrer 2008].
* ↑ «Louis Feuillade: Filmography». Allocine. [Consulta: 2 maig 2019].
* ↑ Tih Minh a bifi.fr
* ↑ Canjels, Rudmer. Distributing Silent Film Serials: Local Practices, Changing Forms, Cultural Transformation. New York City: Routledge, 2011, p. 124–25. ISBN 978-0-415-87714-5.

## Bibliografia

* de la Bretèque, François «L'Orient de Louis Feuillade». Les Cahiers de la Cinémathèque. Revue d'histoire du cinéma éditée par l'institut Jean Vigo, 1-1988, pàg. 67-68. ISSN: 0764-8499..
* Lacassin, Francis. Louis Feuillade, maître des lions et des vampires. París: Pierre Bordas et fils, 1995, p. 327. ISBN 2-86311-271-6. .
* Rosenbaum, Jonathan «Tih-Minh, Out I, On the Nonreception of Two French Serials». Velvet Light Trap. A Critical Journal of Film and Television. University of Texas Press [[[Austin (Texas)|Austin]]], printemps 1996..

## Enllaços externs

* Tih Minh a YouTube