OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# National Treasure

National Treasure és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Jon Turteltaub estrenada el 2004.

## Argument

Benjamin Franklin Gates (Nicolas Cage), anomenat Ben, segueix el rastre de la família Gates, volent trobar el famós tresor dels Templaris, d'un valor immesurable, que hauria estat amagat pels francmaçons durant la Guerra d'Independència dels Estats Units.
Durant set generacions, els membres de la família Gates van buscar les pistes que els Pares Fundadors d'Amèrica van deixar, i van recórrer cada racó del país a la recerca del tresor. És així com un bon dia, Ben i el seu equip descobreixen en un vaixell a l'Àrtida un indici que li fa pensar que el tresor és al revers de la Declaració d'Independència. L'existència del mapa arriba a oïdes del gran competidor de Gates, Ian Howe (Sean Bean), i Ben s'enfronta a un difícil dilema: O és el primer a robar el document més important d'Amèrica, que està protegit pel sistema de seguretat més sofisticat del món, o deixarà que caigui a mans extremadament perilloses.

## Repartiment

* Nicolas Cage: Benjamin Gates
* Diane Kruger: Abigail Chase
* Sean Bean: Ian Howe
* Jon Voight: Patrick Henry Gates
* Harvey Keitel: Peter Sadusky
* Christopher Plummer: John Adams Gates

## Comentaris

Aquesta pel·lícula barreja la història dels primers decennis dels Estats Units amb els misteris i remors sobre un tresor amagat per membres de l'Orde del Temple (els templaris) o per francmaçons. Adorna aquesta cerca del tresor amb diversos delegats al Congrés de Filadèlfia.

## Saga Benjamin Gates

* National Treasure: The Treasure of the Templiers (2004)
* National Treasure: The Book of the Secrets (2007)
* National Treasure (2010)

## Enllaços externs

* National Treasure - Lloc web oficial
# Eismitte

Eismitte, que en alemany significa gel central va ser el lloc d'una expedició a l'Àrtida a l'interior de Groenlàndia que va tenir lloc del juliol de 1930 a agost de 1931 i on va trobar la mort el geòleg Alfred Wegener.
L'estació d'Eismitte estava situada a 402 quilòmetres de la costa a una altitud estimada d'uns 3.000 metres. La temperatura més freda que es va registrar va ser de −64.9 °C i la més càlida de −2.8 °C. En tot el període d'1 de setembre de 1930 a finals d'agost de 1931 el mes més càlid va ser juliol amb una temperatura mitjana de −12.2 °C (i el més fred, febrer amb −47.2 °C. En tot el període la pluviometria (equivalent segons la neu) va ser de 110 mil·límetres, la majoria a l'hivern. La nit polar va durar del 23 de novembre al 20 de gener.

## Enllaços externs

* Observacions meteorològiques horàries a l'estació d'Eismitte per Johannes Georgi doi:10.1594/PANGAEA.604003.
# Portada/efemèride febrer 3

Umm-Kulthum
« 2 de febrer · 3 de febrer · 4 de febrer »
# Chichagof Harbor

Chichagof Harbor (Port Txitxàgov) és un grau de la costa nord-est de l'illa d'Attu a les Illes Aleutianes, Alaska. Rep el nom de l'almirall rus Vassili Txitxàgov, explorador de l'Àrtida però que mai va visitar Alaska. Era la ubicació d'un poble d'Aleutians servit per un capellà estatunidenc i la seva muller. El llogaret, avui en dia desert, va ser escenari d'una lluita ferotge cos a cos entre soldats japonesos i estatunidencs en l'operació de recaptura de l'illa durant la batalla d'Attu de la Segona Guerra Mundial i després fou el centre de la Bateria B del Batalló d'Artilleria de Costa 42a dels EUA.

## Referències

* ↑ Merriam-Webster Geographical Dictionary. Springfield, Massachusetts: Merriam-Webster, Incorporated, 1997. ISBN 0-87779-546-0.
* ↑ DeArmond, R. N.. Southeast Alaska: Names on the Chart and how they get there. Juneau, Alaska: Ripley/DeArmond, 1995.

## Enllaços externs

* «Chichagof Harbor, sign». Alaska State Library and Historical Collections. [Consulta: 19 abril 2021].
# Anorgàsmia

L'anorgàsmia és la inhibició recurrent i persistent de l'orgasme, manifestada per l'absència després d'una fase d'excitació normal, i produïda per una estimulació que pugui ser considerada adequada en intensitat, duració i tipus. És, juntament amb la manca de desig, una de les disfuncions sexuals més comunes en la dona. Pot haver-hi anorgàsmia en l'home, però és menys freqüent i difícilment diagnosticada, ja que s'amaga rere el prejudici erroni que l'ejaculació és un orgasme.

## Causes

En la fisiologia de l'orgasme femení, intervenen més factors que en la del masculí i, per tant, és més complexa. Per això, els trastorns de l'orgasme són molt més freqüents en les dones. En elles, l'orgasme s'acompanya d'una sèrie de contraccions reflexes de certs músculs genitals localitzats a la vagina. Qualsevol malaltia o traumatisme en aquesta zona, igual que la ingesta de qualsevol droga, i àdhuc algun fàrmac concret, poden ser causes orgàniques que inhibeixin l'orgasme.

## Tractament

L'anorgàsmia és tractable i té un bon pronòstic, sempre que el pacient cooperi amb la terapeuta. El tractament és efectiu el 95% dels casos, xifra força elevada si es té en compte la magnitud del problema. El tractament de l'anorgàsmia va encaminat, en primer lloc, a:
* Eliminar les actituds negatives i prejudicis al voltant de la sexualitat en general, i de l'orgasme en particular.
* Millora de la relació, mitjançant la comunicació entre la parella.
* Programa d'habilitats sexuals, que consisteix en una sèrie d'exercicis específics per a aquesta disfunció.

## Referències

* 1 2 «Anorgàsmia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Godás, Teresa. «Disfunciones Sexuales». A: dirigido por, Juan Rodés, Josep Maria Piqué, Antoni Trilla. Libro de la salud del Hospital Clínic de Barcelona y la Fundación BBVA. Bilbao: Fundación BBVA, 2007, p.478-479. ISBN 9788496515338 [Consulta: 7 febrer 2014].
# Hel·ladi (gramàtic)

Hel·ladi, en llatí Helladius, en grec antic Ἑλλάδιος, anomenat Besantinoüs, Besantinus o Bisantinus, fou un gramàtic egipci que va viure al començament del segle iv sota els emperadors Licini I i Maximí Daia.
Va compondre quatre llibres d'extractes diversos amb el títol de πραγματεία χρηστομαθειῶν, que són esmentats per Foci. L'Etymologicum Magnum també els cita amb freqüència.

## Referències

* Smith, William (ed.). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès). Boston: Little, Brown and Co., 1867 (Vol. I, Vol. II i Vol. III). Vol. II Pàg. 376
# Fèlix Vilarrúbias i Busquets

Feliu Vilarrúbias i Busquets (Sabadell, 12 d'octubre de 1812 - 1 de setembre de 1884) fou advocat i alcalde de Sabadell.

## Biografia

Feliu Vilarrúbias va néixer a Sabadell en el si d'una família de fabricants. Estudià Dret i Teologia a la Universitat de Cervera, on fou condeixeble del filòsof Jaume Balmes. Posteriorment, un cop acabada la carrera d'advocat, s'establí a Sabadell, on es dedicà a la professió d'advocat i de periodista. Assolí un prestigi com a advocat, de manera que els companys de professió el van designar representant en el Congrés Català de Jurisprudència.
És autor de molts articles de revista i de diferents llibres sobre lleis. Va col·laborar en els periòdics barcelonins El Vapor i El Telégrafo i el 1856 va publicar la seva obra més notable L'autoritat i la llibertat en harmonia i va deixar inèdita L'estat polític civil i social de l'home. També va traduir del francès, en col·laboració amb Josep Sardà, diverses obres de jurisprudència, entre les quals destaca La leyes civiles en su orden natural.
Intervingué també en la política i arribà a ésser batlle de Sabadell –entre 1867 i 1868– i diputat de la província de Barcelona. Ocupant aquests càrrecs, es va dedicar a millorar les comunicacions de Sabadell i aconseguí els diners necessaris per a obrir la carretera de Sabadell a Sentmenat i construir el pont de la Salut, que s'inauguraren l'any 1864.
Tingué, també, una intervenció decidida en la fundació de l'Hospital i la Casa de Beneficència per a malalts i desvalguts, i en la constitució de la Societat de Mina d'Aigües per fer arribar noves conduccions a Sabadell.
En honor seu, el carrer sabadellenc que avui mena cap a la carretera de Sentmenat duu el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 4 «Nomenclàtor». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 26 febrer 2014].
* ↑ «‘Carrers amb història (39)': Vilarrúbias, l'alcalde del pont de la Salut». iSabadell.cat. [Consulta: 26 febrer 2014].
* ↑ Deu i Baigual, Esteve; Galceran i Abella, Anna i Puig i Pinyol, Maria Rosa: Coneixem Sabadell?. Ajuntament de Sabadell. Sabadell, juny del 1984. ISBN 84-505-0170-9, plana 64.

## Bibliografia

* Rios i Masanell, Joan: Personalitats Sabadellenques que donen nom als carrers de la Ciutat, Jove Cambra de Sabadell. Sabadell, 1982. Planes 28-29.
# Gabriel Bourgund

Gabriel Bourgund (Landres, 17 de maig de 1898 - 25 de gener de 1993) fou un militar i polític francès, diputat a l'Assemblea Nacional Francesa.
La seva família era originària de la Lorena i es va instal·lar a Langres en 1871. Ingressà a l'École Spéciale Militaire de Saint-Cyr el 1917 i el 1931 fou destinat a les tropes colonials. Durant la Segona Guerra Mundial lluità amb les Forces Franceses Lliures a Indoxina i Marroc i el 1943 participà en el desembarcament aliat a la Provença. En acabar la guerra fou nomenat comandant de les tropes franceses al l'Àfrica Equatorial Francesa i ascendit a general de divisió. Va dirigir la 19a Divisió d'Infanteria i el districte militar de Bordèu. Fou condecorat amb la Gran Creu de la Legió d'Honor.
El 1955 fou nomenat comandant de les forces franceses al Marroc i el 1956 comandant en cap de les tropes a l'Àfrica Occidental Francesa, amb seu a Dakar. Quan ocupava aquest càrrec li va sorprendre la Guerra d'Ifni. Va arribar a un acord amb les autoritats espanyoles per frenar les incursions de l'Exèrcit d'Alliberament Marroquí al nord de Mauritània i Saguia el Hamra.
El 30 de novembre de 1958 passà a la reserva i fou elegit diputat per l'Alt Marne a les eleccions legislatives franceses de 1958 i 1962, i fou vicepresident de la Comissió de Defensa Nacional. Quan acabà el mandat disputà l'alcaldia de Langres a Jean Favre.

## Referències

* ↑ Olivier Forcade, Eric Duhamel, Philippe Vial. Militaires en République: les officiers, le pouvoir et la vie publique en France. Publications de la Sorbonne, 1999, p.364.
* ↑ Historique de la 100e promotion (1916-17), promotion des Drapeaux et de l'Amitié Américaine, dite la Centième
* ↑ Canales Torres, Carlos; del Rey Vicente, Miguel. Breve Historia de la guerra de Ifni-Sahara. Ediciones Nowtilus S.L., 2010, p. 288. ISBN 8497639723.
* ↑ Fitxa de l'Assemblea Nacional Francesa
# Galeria (arquitectura)

Una galeria és un espai cobert que té, entre altres funcions, la de ser lloc de sojorn o de circulació. Es caracteritza per tenir una longitud molt gran en proporció a una amplada realment important i una alçada variable segons el seu ús. Va ser composta inicialment per files d'arcs als edificis, originaris de l'arquitectura oriental antiga. El seu caràcter de construcció a mur massissos i la seva significació d'espai a travessar, l'obligació d'efectuar un trajecte, testifica la presència de l'autoritat que l'ha construït. Aquesta concepció religiosa o profana s'ha perllongat fins al segle xix. El model inicial de galeria era un lloc de concentració i de recolliment el qual al mateix temps ha d'obligar a un recorregut de la porta a l'altar a l'església que és la nau. Amb les estances que rodegen la galeria es troba aquesta concepció a molts edificis públics d'una certa importància (immobles de despatxos, biblioteques, etc.). Una galeria és:
* Un lloc de sojorn i de pompa dins d'un edifici com la Saló dels Miralls del Palau de Versalles;
* Un lloc de pas o de passeig, cobert, molt més llarg que ample, mesurat en l'exterior en façana en socolada de l'edifici com la Galeria dels Uffizi de Florència.
* Un lloc de sojorn i de passeig subministrant ombra al costat d'un jardí interior que pot formar un celobert;
* En un teatre, és una mena de tribuna sense sobresortir, amb diverses files de butaques establertes en el perímetre de la sala. És un emplaçament reservat als espectadors. Es distingeix dels balcons o llotges pel fet que aquests són espais tancats a diferència de la galeria.
* Un lloc d'exposició alt més llarg que ample com per exemple el Grand Palais a París. Aquesta forma ha donat les galeries d'art el seu nom i sentit actual tot i que la forma ja no hi compta.
* Un lloc de comerç, un conjunt de botigues alineades en un passatge entre dos carrers sota una coberta.
* Un passatge subterrani o cobert, d'origen militar: passatge practicat per l'assetjador per apropar-se a una plaça forta (anomenada també mina o antigament galeria de sapa efectuada pels sapadors del cos militar d'enginyers, aquesta forma ha donat nom a les galeries d'accés o de serveis en el sentit modern que ja no té un ús militar.
* En un immoble, un passatge tècnic horitzontal, en general accessible per al personal de servei i protegit del públic, per a instal·lar cables i canonades (galeria tècnica).
* En algunes esglésies la galeria és un espai elevat per allotjar els membres d'una coral. De vegades la galeria coincideix amb el claristori, però sovint és un element afegit a l'interior que no forma part de l'estructura de l'edifici.

## Galeria

* Vista de la galleria degli Uffizi a Florència
* Vista d'una galeria vorejant el tribunal de la Gran mesquita de Kairuan (Tunísia)
* La galerie basse (galeria baixa) del Palau de Versalles

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.248. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
Viccionari
# Galeria Sabauda

La Galeria Sabauda (italià: Galleria Sabauda) és una col·lecció d'art de Torí, que conté les col·leccions d'art reials reunides per la Casa de Savoia al llarg del temps. Està situada a la Via XX de setembre, 86.
Reuneix la col·lecció d'art d'Eugene de Savoia, adquirida després de la seva mort pel seu cosí, el rei de Sardenya, juntament amb les obres del Palau Reial de Torí, la galeria de fotografia dels Savoia-Carignano, i els objectes del Palazzo Durazzo de Gènova, adquirides el 1824.
El 2 d'octubre de 1832, coincidint amb el seu aniversari, el rei Carles Albert de Savoia va inaugurar la galeria reial al Palazzo Madama, que contenia 365 pintures. Els primers directors del museu varen ser Roberto i Massimo d'Azeglio.
El 1865, Massimo d'Azeglio va transferir la col·lecció al Palazzo dell'Accademia delle Scienze (1679) de Guarino Guarini on va estar fins que el 2012, quan va ser traslladada a la ubicació actual.
El 4 de desembre de 2014, amb la presència del Ministre italià de Cultura, la "Manica Nuova dei Palazzo Reale" (Ala Nova del Palau Reial) era oficialment inaugurada. La galeria es basa en un projecte museístic nou, concebut i desenvolupat pel superintendent Edith Gabrielli (per la part científica) juntament amb l'Estudi Albini i associats (museització). L'enllumenat és per CastagnaRavelli Estudi, de Milà, el disseny gràfic és a càrrec de Noorda Disseny.
La col·lecció inclou obres d'artistes flamencs com Gerrit Dou, Rogier van der Weyden (plafons laterals del Tríptic de l'Anunciació (Van der Weyden), Jan van Huchtenburg, Hans Memling (Escenes de la Passió de Crist), Rembrandt, i Anton van Dyck, així com pintures d'artistes italians com Duccio di Buoninsegna (Gualino Madonna), Macrino d'Alba, Sandro Botticelli, Filippino Lippi (Tobias i els Arcàngels), Bernardo Daddi, Fra Angelico, Piero del Pollaiolo, Agnolo Bronzino, Bernardo Bellotto, Giovanni Canavesio, Orazio GentileschiOrazio Gentileschi, Andrea Mantegna, Girolamo Savoldo, Giovanni Battista Tiepolo, Gaudenzio i Defendente Ferrari, Giovanni Bellini, Guercino, Francesco Caire, Sebastiano Ricci, Giovanni Martino Spanzotti, Ticià, Paolo Veronese, i Tintoretto.

## Obres destacades

* Fra Angelico Marededéu i Nen, c. 1430, 63 x 47 cm
* Filippino Lippi Tobias i els Arcàngels, c. 1485,
* Antonio del Pollaiolo Tobies i l'àngel, c. 1460
* Rembrandt Vell dormint al costat del foc, c. 1629, 52 x 41 cm
* Hans Memling Escenes de la Passió de Crist, c. 1471, 57 x 92 cm
* Duccio di Buoninsegna Madonna Gualino, c. 1285, 157 x 86 cm
* Paolo Veronese Festa en casa de Simó, c. 1560, 315 x 451 cm
* Paolo Veronese Mart i Venus, c. 1570, 47 x 47 cm
* Andrea Mantegna Verge i Nen amb Sants, c. 1500, 61.5 x 87.5 cm
* Rogier van der Weyden Tríptic de l'Anunciació (ales), c. 1434,
* Jan van Eyck Estigmatització de Sant Francesc, c. 1432

## Referències

* ↑ Carminati, Marco. «One of Italy’s most extraordinary collections returns home in Turin's Royal Palace» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 3 maig 2015].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial Arxivat 2015-11-13 a Wayback Machine.
# Godewaersvelde

Godewaersvelde (en neerlandès Godewaarsvelde, en flamenc occidental Godsvelde) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 1.893 habitants. Limita al nord-oest amb Steenvoorde, al nord amb Poperinge, a l'est amb Boeschepe, al sud-oest amb Eecke, al sud amb Flêtre i Méteren, i al sud-est amb Berthen.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2 022 | 1 840 | 1 897 | 1 980 | 1 821 | 1 836 | 1 838 | 1 803 | 1 776 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 595 | 1 670 | 1 675 | 1 695 | 1 760 | 1 770 | 1 863 | 1 905 | 1 952 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1 918 | 1 896 | 1 909 | 1 947 | 1 902 | 1 810 | 1 869 | 1 882 | 1 803 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1 794 | 1 798 | 1 665 | 1 713 | 1 738 | 1 927 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1919-1929 | René Vanlerberghe | |
| 1929-1937 | Raoul Hennion | |
| 1937-1965 | Henri Devos | |
| 1965-1987 | Daniel Vuylsteker | |
| 1987-1988 | Sylvain Vanbleus | |
| 1988-1989 | Paul Vermelle | |
| 1989-2008 | Jacques Defrancq | PS |
| 2008- | Antoine Vermeulen | |
# Grand-Auverné

Grand-Auverné (en bretó Arwerneg-Veur) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 926 habitants. Limita amb Moisdon-la-Rivière, Petit-Auverné, Saint-Sulpice-des-Landes, Riaillé i La Meilleraye-de-Bretagne.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.041 | 1.051 | 905 | 877 | 754 | 684 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2008 | André Cruaut | |
| 2008- | Paulette Cruaut | |
# Grandchamp-des-Fontaines

Grandchamp-des-Fontaines (en bretó Gregamp-ar-Feunteunioù, en gal·ló Graund-Cloz-dèz-fontaenn) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 4.334 habitants. Limita amb els municipis de Héric, Casson, Sucé-sur-Erdre, La Chapelle-sur-Erdre, Treillières i Notre-Dame-des-Landes.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.281 | 1.291 | 1.578 | 2.223 | 2.464 | 3.466 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Luc Durand | PS |
# Gregorio Robles Morchón

Gregorio Robles Morchón (Bilbao, 21 d'abril de 1948) va ser un jurista basc, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.
Es doctorà en dret el 1975 a la Universitat Complutense de Madrid amb una tesi sobre el pensament polític i jurídic de José Ortega y Gasset. De 1982 a 1986 fou Secretari de l'Associació Espanyola de Filosofia Jurídica i Social i des de 1983 és catedràtic de filosofia del dret a la Universitat de les Illes Balears.
Del 1986 al 1990 fou director del Col·legi Universitari Cardenal Gil de Albornoz de Conca (1986-1990) i de 1990 a 1992 fou director de l'Escola Lliure de Dret i Economia de Madrid. Des de 1991 és professor de Dret de la Unió Europea a la Universitat Pontifícia de Salamanca, campus Madrid. Des de 1997 publica articles al diari ABC i des de 1998 a La Razón.
És membre, entre altres de l'Institut Hans Kelsen de Viena de l'Institut Europeu de Psicologia Jurícida i del comitè científic de les revistes Ars Interpretandi (Pàdua) i Revista de Direito Constitucional e Internacional (Sao Paulo).

## Obres

* Epistemología y Derecho, Pirámide, 1982
* Las reglas del Derecho y las reglas de los juegos, Universitat de Palma de Mallorca, 1984
* Introducción a la Teoría del Derecho, Debate, 1988; 6.ª ed. 2003
* Los derechos fundamentales en la Comunidad Europea, Ceura, 1988
* Las limitaciones de la Teoría pura del Derecho, UNAM, 1989
* Los derechos fundamentales y la ética en la sociedad actual, Civitas, 1992
* Sociología del Derecho, Civitas, 1993;
* Derecho español de marcas (adaptación al Derecho comunitario), Civitas, 1995
* Elementos de Derecho comunitario, Mapfre, 1996
* Teoría del Dret (coaut.), Universitat Oberta de Catalunya, 1996
* La función del Derecho en la economía, Mapfre, 1997
* El Derecho como texto. Cuatro estudios de Teoría comunicacional del Derecho, Civitas, 1998
* Teoría del Derecho. Fundamentos de Teoría comunicacional del Derecho, vol. I, Civitas, 1998, 2.ª ed. 2006
* Crimen y castigo. Ensayo sobre Durkheim, Civitas, 2001
* Ley y Derecho vivo. Método jurídico y Sociología del Derecho en Eugen Ehrlich, Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, 2002
* La influencia del pensamiento alemán en la Sociología de Émile Durkheim, Aranzadi, 2004
* Pluralismo jurídico y relaciones intersistémicas. Ensayo de Teoría comunicacional del Derecho, Civitas, 2007
* Comunicación, lenguaje y Derecho, Real Academia de Ciencias Morales y Políticas, 2009
* La justicia en los juegos, Trotta, 2009
* Piel de limaco (novel·la) Biblioteca Nueva, 2002;
* La familia de Iñigo Zubiaurre, (novel·la) Biblioteca Nueva, 2004.

## Referències

* ↑ Gregorio Robles al web de la UIB
* ↑ «Currículum». Arxivat de l'original el 2016-06-20. [Consulta: 20 gener 2016].
* ↑ Obres de Gregorio Robles Arxivat 2013-06-14 a Wayback Machine. al web de la RACMYP

## Enllaços externs

* «Obra de Gregorio Robles Morchón» a Dialnet.
* Gregorio Robles Morchón, destacado docente español visitó la Universidad Libre a Youtube
# Grup d'Artilleria de Campanya Autopropulsada XII

El Grup d'Artilleria de Campaña Autopropulsada XII (GACA ATP XII) és una unitat d'artilleria autopropulsada de l'Exèrcit de Terra Espanyol. El GACA ATP XII forma part de la Brigada d'Infanteria Cuirassada «Guadarrama» XII, que al seu torn està integrada en les Forces Pesades, fins a 2006 denominades Divisió Mecanitzada “Brunete” n.º 1.

## Història

El Grup va ser creat l'any 1965 després de la reorganització de l'Exèrcit, constituint-se l'1 de febrer de 1966 amb personal procedent del Regiment d'Artilleria de Campanya n. 13, de Getafe (Madrid), que fins llavors havia enquadrat a tota l'Artilleria de la Divisió Cuirassada.

### Campanya del Sàhara i Operació Oreneta

En 1974 la Brigada d'Infanteria Cuirassada «Guadarrama» XII va rebre l'ordre d'integrar-se en una missió tàctica real en el Sàhara Espanyol. El Batalló de Carros II/61, denominat en l'actualitat Batalló "León", i el Grup d'Artilleria XII al complet van ser enviats al Sàhara, desembarcant el 19 d'octubre d'aquell any i unint-se a la companyia de carros de la Legió. Durant la campanya el Grup va fer tasques de suport i protecció, patrulles i destacaments amb un grau molt alt d'operativitat. El 24 de juny de 1975 es van produir les primeres baixes a trepitjar una mina un vehicle del Grup d'Artilleria, morint un tinent, un sergent i tres soldats. Acordat l'abandó del territori (Operació Oreneta), els efectius van tornar a la Caserna d'El Goloso durant els mesos de desembre de 1975 i gener de l'any següent.

## Escut d'armes

En un camp de gules (vermell heràldic) dos canons d'or posats en souter, una pila de deu bales de canó i un creixent carregat en algunes versions amb la xifra del grup "XII".

## Referències

* ↑ Brigada d'Infanteria Cuirassada «Guadarrama» XII a Divisió Mecanitzada "Brunete" n. 1
* ↑ 50 Aniversario de la División Acorazada. Suplemento Revista Ejército, p. 29. ISSN 0013-2918..