OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fusions i adquisicions

Les fusions i adquisicions d'empreses conegudes també pel seu acrònim en anglès "M&A" es refereixen a un aspecte de l'estratègia corporativa de la gerència general que s'ocupa de la combinació i adquisició d'altres companyies així com altres actius. La decisió de realitzar una fusió o una adquisició, és una decisió de tipus econòmic, específicament consisteix en una decisió d'inversió, entenent com a tal, l'assignació de recursos amb l'esperança d'obtenir ingressos futurs que permetin recuperar els fons invertits i aconseguir un cert benefici. Per tant, una fusió o una adquisició serà bona si el preu de compra és inferior al valor actual (VA) del flux efectiu (EP) incremental associat a l'operació. Si això és així, aquesta decisió d'inversió crea valor pels accionistes i es pot considerar bona, en cas contrari es diu que destrueix valor i és considerada com un fracàs.

## Vegeu també

* Oferta Pública d'Adquisició
# Germinal (revista)

Germinal (זשערמינאל, transcrit també com Zsherminal) va ser una revista anarquista en llengua jiddisch a Londres, editat per Rudolf Rocker que era d'origen alemany. Pel que sembla, des de 1900 fins a 1903, i novament des de 1905 fins a 1908.
El 1898, el diari anarquista jiddisch Arbeter Fraynd va contractar a Rudolf Rocker, un no-Jueu, que acabava de començar l'aprenentatge de l'idioma, com el seu editor. No obstant això, malgrat la intervenció d'Emma Goldman i la devoció de molts activistes tractant de salvar el periòdic, va haver de ser tancat per raons econòmiques el gener de 1900. No obstant això, els anarquistes jueus que publicaven Arbeter Fraynd no estaven disposats a quedar-se sense cap mitjà de difusió del seu missatge. Per tant, Rocker, amb l'ajuda de joves impressors coneguts com a Narodiczky, va fundar la revista de setze pàgines, que es publicava cada quinze dies amb el mateix nom de la novela d'Émile Zola. En comparació amb Arbeter Fraynd, es dirigia a un públic més intel·lectual i familiaritzat amb la filosofia i la literatura utilitzant conceptes llibertaris per analitzar-les. El 1903, també va haver d'aturar la publicació per falta de diners.
El gener de 1905, Germinal va reviscolar en les mans de Rocker i els seus companys. El moviment anarquista laborista jueu a Londres va anar augmentant, per la qual cosa la revista va poder arribar a una demanda de 2.500 exemplars l'any següent, quan es va ampliar a quaranta-vuit pàgines. La publicació de Arbeter Fraynd s'havia reprès el 1903, de manera que Germinal ara tenia el paper de l'intel·lectual d'aquest diari, que era el més estès de tots dos.
La influència de la revista va arribar molt més enllà de Londres. A la majoria de les ciutats del món, amb un assentament considerable de jueus russos i polonesos hi havia lectors de Germinal: la majoria de les ciutats més grans dels Estats Units, a París, a Berlín, a Bucarest, a Sofia, al Caire, a Alexandria, a Johannesburg, a la Ciutat del Cap i a Buenos Aires. Alexander Granach, un dels principals actors de l'Alemanya de Weimar, va ser introduït en el món de la literatura per Germinal.
No obstant això, la publicació de Germinal va cessar el 1908.

## Referències

* ↑ Fishman, William J. Jewish Radicals: From Czarist Stetl to London Ghetto. Nova York: Pantheon Books, 1974. ISBN 0-394-49764-3. pg. 243-244; Wienand, Peter. Der "geborene" Rebell: Rudolf Rocker - Leben und Werk (en alemany). Berlin: Karin Kramer Verlag, 1981. ISBN 3-87956-0. p. 196.
* ↑ Fishman 1974, pg. 261.
* ↑ Fishman 1974, p. 244.
* ↑ Fishman 1974, p. 327.
Viccionari
# Hans Grauert

Hans Grauert (Haren, 8 de febrer de 1930 - Göttingen, 4 de setembre de 2011) va ser un matemàtic alemany.

## Vida i Obra

Grauert va néixer a la localitat d'Haren, Baixa Saxònia, a tocar de la frontera amb els Països Baixos. Després de ser escolaritzat en aquesta vila durant l'època nazi, va fer eles estudis secundaris a l'institut de Meppen, graduant-se el 1949. Després d'estudiar durant un semestre a la universitat de Magúncia, es va traslladar a la universitat de Münster (més a la vora de casa) en la qual es va doctorar el 1954 amb una tesi dirigida per Heinrich Behnke i Beno Eckmann.
A continuació va ser professor ajudant a la universitat de Münster i també va fer estances a l'Institut d'Estudis Avançats de Princeton i a l'Institut des hautes études scientifiques de París, fins que el 1959 va ser nomenat catedràtic de la universitat de Göttingen, substituint Carl Ludwig Siegel a la seva jubilació. Va mantenir el càrrec fins a la seva retirada el 1995, quan va passar a ser professor emèrit. Va morir a Göttingen el 2011.
Els seus treballs van deixar un extraordinari llegat en anàlisi complexa en varies dimensions i en geometria analítica. A part d'una obra ingent (més d'un centenar de publicacions, incloent trenta llibres), Grauert va ser un acadèmic en tots els aspectes: mestre, administrador, editor, impulsor, etc. A més, va ser l'editor principal de la prestigiosa revista Mathematische Annalen des de 1970 fins a 1984, assegurant la qualitat de les seves edicions.

## Referències

* ↑ Cieliebak i Eliashberg, 2012, p. 347.
* ↑ Huckleberry, 2008, p. 75.
* ↑ Huckleberry i Peternell, 2014, p. 472.
* ↑ Huckleberry i Peternell, 2014, p. 476.
* ↑ Huckleberry, 2008, p. 77.
* ↑ Götze, 1996, p. 315-316.

## Bibliografia

* Cieliebak, Kai; Eliashberg, Yakov. From Stein to Weinstein (en anglès). American Mathematical Society, 2012. ISBN 978-0-8218-8533-8.
* Götze, Heinz. Springer Verlag: History of a Scientific Publishing House (en anglès). Springer, 1996. ISBN 3-540-61561-X.
* Huckleberry, Alan «Hans Grauert: Mathematician pur» (en anglès). Mitteilungen der Deutschen Mathematiker-Vereinigung, Vol. 16, Num. 2, 2008, pàg. 75-77. DOI: 10.1515/dmvm-2008-0033%20. ISSN: 0942-5977.
* Huckleberry, Alan «Hans Grauert (1930-2011)» (en alemany). Jahresbericht der Deutschen Mathematiker-Vereinigung, Vol. 115, 2013, pàg. 21-45. DOI: 10.1365/s13291-013-0061-7. ISSN: 0012-0456.
* Huckleberry, Alan; Peternell, Thomas «A Tribute to Hans Grauert» (en anglès). Notices of the American Mathematical Society, Vol. 61, Num. 5, 2014, pàg. 472-483. DOI: 10.1090/noti1103. ISSN: 0002-9920.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Hans Grauert» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
# John Arthur Todd

John Arthur Todd (Liverpool, 23 d'agost de 1908 - Croydon, 22 de desembre de 1994) matemàtic anglès.
Nascut a Liverpool fill d'un mestre d'escola, va estudiar a la Collegiate School de Liverpool. El 1925, va ingressar al Trinity College (Cambridge), on va defensar la seva tesi doctoral dirigida per Henry Frederick Baker. El 1931, va acceptar una plaça de professor a la universitat de Manchester. El curs 1933-34 va ser becat a la universitat de Princeton. El 1937 va tornar a Cambridge com a professor i des d'aleshores va estar vinculat a aquesta universitat durant tota la seva vida professional; a partir de 1958, fins a la seva jubilació el 1973, va ser fellow del Downing College de Cambridge. Durant els seus primer anys a Cambridge, es va fer conegut com un ferm reformador dels mètodes d'ensenyament de la geometria. Després, Todd va dirigir els seus interessos científics cap a la teoria dels invariants, la teoria de grups i els sistemes canònics i cap a la topologia. El 1948 va ser escollit fellow de la Royal Society. Després de retirar-se el 1973, es va casar i va abandonar tota recerca matemàtica.
Un dels èxits científics més grans de Todd en el camp de la teoria de grups va ser el resultat de la seva col·laboració amb un altre matemàtic eminent, Donald Coxeter. El mètode desenvolupat l'any 1936, conegut com a procediment de Todd-Coxeter, s'ha convertit en un dels mètodes fonamentals en àlgebra computacional.

## Referències

* ↑ Atiyah, 1996, p. 483.
* ↑ Atiyah, 1998, p. 305.
* ↑ Atiyah, 1996, p. 484.
* ↑ Atiyah, 1996, p. 487.
* ↑ Atiyah, 1998, p. 310.
* ↑ Chang, 2011, p. 193.
* ↑ Atiyah, 1996, p. 486.
* ↑ Atiyah, 1998, p. 309.

## Bibliografia

* Atiyah, Michael Francis «John Arthur Todd, 23 August 1908 - 22 December 1994» (en anglès). Biographical Memoirs of Fellows of the Royal Society, Vol. 42, 1996, pàg. 483-494. DOI: 10.1098/rsbm.1996.0029. ISSN: 0080-4606.
* Atiyah, M. «John Arthur Todd» (en anglès). Bulletin of the London Mathematical Society, Vol. 30, Num. 3, 1998, pàg. 305-316. DOI: 10.1112/S0024609397003871. ISSN: 0024-6093.
* Chang, Sooyoung. Academic Genealogy of Mathematicians (en anglès). World Scientific Publishing, 2011. ISBN 978-981-4282-29-1.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «John Arthur Todd» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
# Josep Mandicó Calvó

Josep Mandicó Calvó (Ransol, Canillo, 18 de setembre de 1963) és un empresari i polític andorrà. Ha estat Cònsol Major i conseller del Comú de Canillo. Actualment és militant de Demòcrates per Andorra (DA).
Josep Mandicó va néixer al veïnat de Ransol, a la parròquia andorrana de Canillo, el 18 de setmebre de 1963. Cursà l'ensenyament bàsic a l'Escola Francesa de Ransol i, més tard, a la capital parroquial. També estudià al Lycée Comte de Foix, a Andorra la Vella. Més tard, s'incorporà al món laboral com a monitor d'esquí alhora que ajudava la seva família en tasques de pagesia. Està casat i té dues filles.
Entrà en política en presentar-se a les eleccions comunals de 1995, les primeres després de l'aprovació de la constitució andorrana de 1993, com a vuitè lloc a la llista independent del Fòrum Parroquial de Carles Font Rossell, sense obtindre l'acta de conseller en ser derrotada. Va obtenir representació política el 1999, quan després de les eleccions comunals d'aquell any va ser elegit conseller comunal dins de les llistes de l'abans enemiga política i Cònsol Major, Bibiana Rossa Torres. En aquella mateixa legislatura, en dimitir com a Cònsol Major Bibiana Rossa l'any 2001, Josep Mandicó fou elegit nou Cònsol Major fins a la convocatòria de noves eleccions el 2003. Després de les eleccions comunals de 2003, Mandicó fou relegit conseller comunal a la llista d'Unió per Canillo (UC), la qual va perdre front a la candidatura del Partit Liberal d'Andorra (PLA), encapçalada per Enric Casadevall Medrano, qui seria nomenat nou Cònsol Major. A les eleccions comunals de 2007, però, Josep Mandicó no es presentà a la reelecció. Fou a les eleccions comunals de 2011 quan Mandicó es presentà com a cap de llista del recentment creat partit Demòcrates per Andorra (DA) obtenint la majoria total de 14 consellers comunals en ser l'única candidatura presentada i sent nomenat automàticament Cònsol Major. Després de les eleccions comunals de 2015 tornà a ser reelegit conseller comunal i Cònsol Major com a cap de llista de DA, obtenint també la totalitat dels consellers comunals disponibles en ser aquesta l'única candidatura presentada. L'any 2019, en haver complit dos mandats complets com a Cònsol Major, Josep Mandicó es retirà de la primera línia política, sent substituït al càrrec per seu company de partit, Francesc Camp Torres, qui va guanyar les eleccions.

## Referències

* ↑ https://democrates.ad/institucional/josep-mandico-calvo/
* ↑ Dona Secret no. 25 (abril 2017), pàgines 8 i 9
* ↑ https://www.eleccions.ad/documentacio/anteriors/EC_1995.pdf
* ↑ https://www.eleccions.ad/documentacio/anteriors/EC_1999.pdf
* ↑ https://www.donasecret.com/personatge-del-mes/bibiana-rossa-dona-de-consens/
* ↑ https://www.elperiodic.ad/noticia/17031/josep-mandico-candidat-a-consol-major
* ↑ https://www.eleccions.ad/documentacio/anteriors/EC_2003.pdf
* ↑ https://www.eleccions.ad/documentacio/anteriors/EC_2011.pdf
* ↑ https://www.eleccions.ad/documentacio/anteriors/EC_2015.pdf
* ↑ https://www.radioseu.cat/noticies/da-revalida-a-les-eleccions-comunals-el-seu-predomini
* ↑ https://www.eleccions.ad/documentacio/anteriors/EC_2019.pdf
# Abbadites

Els abbadites, abbàdides, abbadís o Banu Abbad (en àrab بنو عباد, Banū ʿAbbād, o العباديون, al-ʿabbādiyyūn) foren una important dinastia que va governar l'emirat d'Ixbíliya, que incloïa el sud-oest de la península Ibèrica, que governaren del 1023 al 1091.
La dinastia la va fundar Abu-l-Qàssim Muhàmmad ibn Ismaïl de la tribu dels Banu Lakhm, que havien estat reis de Hira. Va organitzar la població per fer front als amazics que dominaven moltes regions del califat. Evità prendre el títol reial i va governar en nom d'un personatge que es va fer passar per Hixam II. Fou conegut com a Ibn Abbad i a la seva mort, el 1042, el va succeir el seu fill Abbad ibn Muhàmmad al-Mútadid (1042-1068/1069), poeta que va governar des de l'alcàsser de Sevilla i que va dirigir les campanyes militars a través dels seus generals. Gràcies a aquestes foren incorporades a Sevilla les petites taifes veïnes de Mértola (1044), Huelva i Santa Maria d'Algarve (1051), Niebla (1053), Algesires (1055), Silves (1063), Ronda (1065), Morón (1066), Carmona (1067) i Arcos (1069). Va matar personalment un fill que s'havia revoltat.
A la seva mort el va succeir el seu fill Muhàmmad ibn Abbad al-Mútamid (1069-1091), també poeta, que va tenir com a primer ministre el seu amic i poeta Ibn Ammar que el va trair i el qual finalment va fer matar. Va conquerir les taifes de Còrdova (1070), part de les de Granada i Múrcia (1078). Va estar sota influència de la seva dona preferida Rumayqiyya, les extravagàncies de la qual el van posar en ridícul i van exhaurir el tresor. El 1080 va pagar les paries a Alfons VI de Castella amb moneda falsa i el frau fou detectat per l'enviat del castellà, un jueu, a qui el rei va fer crucificar empresonant a la delegació castellana. Alfons VI va respondre amb una devastadora expedició i el 1085 va conquerir Toledo. El rei demanà ajuda a l'almoràvit Yússuf ibn Taixfín. Posteriorment es va enemistar amb aquest i va buscar l'aliança amb el castellà, a qui va lliurar la seva jove Zàïda, que fou concubina del rei castellà i mare de l'infant Sanç Alfónsez.
Finalment una fàtua dels ulemes i el permís del califa abbàssida de Bagdad van autoritzar la deposició de la dinastia per deslleialtat a l'islam pel fet d'haver ajudat els cristians contra altres musulmans. Els almoràvits van assaltar Sevilla el 1091. Va ser fet presoner i va morir en captivitat a Aghmat el 1095.

## Reis abbadites

* Abu-l-Qàssim Muhàmmad ibn Ismaïl ibn Abbad, 1023-1042
* Abu-Amr Abbad ibn Muhàmmad ibn Abbad al-Mútadid, 1042-1069
* Anu-l-Qàssim Muhàmmad ibn Abbad al-Mútamid, 1069-1091

## Referències

* ↑ Maíllo Salgado, Felipe. Vocabulario de historia árabe e islámica. Madrid: Akal, 1996, p. 15. ISBN 8446005875.
# Jean-François i el sentit de la vida

Jean-François i el sentit de la vida és una pel·lícula catalana dirigida per Sergi Portabella, estrenada l'any 2018.

## Argument

Francesc, un nen solitari de tretze anys, descobreix a l'escola el llibre "El mite de Sísif", del filòsof Albert Camus, pel qual queda fascinat. A partir d'aquest moment es farà dir Jean-François, es puja el coll de la jaqueta, i decideix convertir-se en existencialista. El seu nou objectiu serà anar a París a trobar Camus. Lluna, una adolescent que viu el present, l'acompanyarà en la seva aventura amb una única condició: parar pel camí per retrobar-se amb el noi francès amb el qual va tenir una història l'estiu passat. Junts emprenen un viatge per, amb Camus o sense ell, descobrir quin és el sentit de la vida.

## Repartiment

* Pau Durà: Doctor Martí
* Claudia Vega: Lluna
* Eudald Font: Rai
* Théo Cholbi: Philippe
* Xavi Sáez: Pare Francesc
* Max Megias: Francesc / Jean-François
* Àgata Roca: Bàrbara
* Enric Ases: Professor Altayó
* Enric Arquimbau: Mossèn
* Adeline Flaun: Dona francesa
* Cedric Chayrouse: Agent gendarmeria
* Sophie Ostria: Conductora
* Eli Iranzo: Directora escola

## Crítica

* "Petita road movie de la qual lluita per sortir un exercici d'estil meitat colorista, meitat filosòfic, la pel·lícula mai perd el caràcter, i conjuga el to intimista amb el joc formal, ben sustentat per la naturalitat del joveníssim Max Megías (…) Puntuació: ★★★ (sobre 5)"
* "Emocionant apologia dels llibres com a eterna i cabalosa font de saviesa, i ferma condemna del bullying (…) Puntuació: ★★★★ (sobre 5)"

## Referències

* ↑ «Jean-François i el sentit de la vida». [Consulta: 28 gener 2019].
* ↑ Marañón, Carlos. «Jean-François y el sentido de la vida» (en espanyol europeu), 25-06-2018. [Consulta: 28 gener 2019].
* ↑ Vall, Por Pere. «Jean-François y el sentido de la vida» (en espanyol europeu), 02-07-2018. [Consulta: 28 gener 2019].
# Humbert V de Beaujeu

Humbert V de Beaujeu (1198-1250) va ser un noble francès. Va ser l'onzè senyor de Beaujeu i primer príncep de Dombes. Condestable de França del rei Sant Lluís, va comandar el seu exèrcit durant la setena croada.

## Biografia

Era fill de Guichard IV de Beaujeu i Sibil·la de Flandes i Hainaut, filla del comte Balduí V de Flandes i germana d'Isabel d'Hainaut, reina de França. Per tant, Humbert V era de gran llinatge, ja que era cosí germà del Lluís VIII de França i nebot dels emperadors llatins de Constantinoble, Balduí I i Enric d'Hainaut.
El 1232, va acompanyar el seu nebot Balduí II de Courtenay a Constantinoble per a la cerimònia de coronació.
Pel seu testament, amb data de juliol de 1248, va lliurar 60 sous forts a l'església parroquial de Meillonnas.
Va morir a Terra Santa, a Síria, el 21 de maig o l'1 d'agost de 1250 als 52 anys.

## Carrera miltar

Molt proper a la corona, es distingí pel seu talent militar al costat de Lluís VIII de França durant la croada contra els albigesos. Després de la sobtada mort del rei el 1226 a Montpanchièr, fou designat governador del Llenguadoc, una nova província del domini reial que no acceptava la dominació francesa. Com a representant del rei a la croada albigesa, haurà de fer front a la resistència dels senyors locals fins que es van rendir el 1229. Entre altres iniciatives bèl·liques al Llenguadoc, cal destacar el setge de La Beceda l'estiu de 1227. Després de la caiguda, en va massacrar la població.
Va prendre la creu el 1247 i el rei Sant Lluís el va nomenar conestable per a la campanya egípcia el 1248. Durant el setge de Mansura, va intentar salvar el germà del rei, el comte Robert I d'Artois, en va.

## Núpcies i descendència

El 22 de setembre de 1219 es va casar amb Margaita de Baugé, seguint un contracte signat el 15 de juliol de 1218. Amb ella va tenir sis fills:
* Guichard V de Beaujeu, que el succeirà (mort el 9 de maig de 1265)
* Isabel de Beaujeu (Ysabellis) (1225 – 8 janvier 1297) que també el succeirà. Es va casar amb Renaud de Forez. D'aquesta branca continuarà el llinatge d'Humbert V
* Sibil·la de Beaujeu (Sybilla) (1220-1249), casada amb Aimar III de Poitiers
* Beatriu de Beaujeu, casada amb Folquet de Montgascon
* Joana de Beaujeu, priora de la chartreuse de Poleteins
* Margarita de Beaujeu, de la que no se'n sap res.

## Referències

* ↑ Guigue, 1857, p. 257-258.
* ↑ Huillard-Bréholles, 1867, p. 44.
* ↑ Guigue, 1873, p. 226.
* ↑ Roquebert, 1986, p. 440.
* ↑ Roquebert, 1986, p. 461-462.
* ↑ Guigue, 1857.

## Bibliografia

* Guigue, Claude. Testaments de Guichard III et d'Humbert IV de Beaujeu (en francès). Bibliothèque de l'École des chartes, 1857.
* Guigue, Claude. Topographie historique du département de l'Ain (en francès). Bourg-en-Bresse: Gromier Ainé, 1873.
* Huillard-Bréholles, L. A.. Titres de la maison ducale de Bourbon (en francès). vol. 1, 1867.
* Roquebert, Michel. L'épopée cathare: Le lys et la croix (1216-1229) (llibre) (en francès). 3. Tolosa de Llenguadoc: Perrin, 1986. ISBN 978-2-262-02652-3.
# Raciovitalisme

Raciovitalisme o filosofia de la raó vital (raciovitalismo o filosofía de la razón vital, en castellà), iniciat amb Ni vitalismo ni racionalismo (1924), van ser les expressions que va utilitzar Ortega y Gasset per la seva doctrina filosòfica.
En el pensament del filòsof madrileny s'accepten elements del vitalisme i del racionalisme, encara s'oposa al racionalisme grec i a qualsevol intenció d'absorbir l'un amb l'altre. En aquest sentit, tot i que rebutjava el racionalisme clàssic, no arribava fins a posicions irracionalistes.

## Fonts

* Diccionario de filosofía (en castellà). Barcelona: RBA, 2003, p. 250. ISBN 8483323982.
* Ferrater Mora, José; Terricabras, Josep-María. Diccionario de filosofía, Volumen 4 (en castellà). Barcelona: Ariel, 1994, p. 2986. ISBN 8434405040.
* «Raciovitalisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Leo Zippin

Leo Zippin (Nova York, 25 de gener de 1905 - Nova York, 11 de maig de 1995) va ser un matemàtic estatunidenc.

## Vida i Obra

Zippin a néixer a Nova York, fill de jueus russos immigrats el 1903. El 1917, en esclatar la Revolució Russa, la família es va traslladar novament a Rússia, ja que el pare era un defensor dels treballadors d'idees socialistes. Zippin va interrompre els estudis secundaris que havia començat a Nova York, però aviat el pare es va desencantar i van decidir tornar als Estats Units. Després d'un llarg viatge pel Pacífic, la família es va tornar a assentar a Filadèlfia, on Zippin va poder acabar els estudis secundaris. El 1922 va començar els estudis universitaris a la universitat de Pennsilvània, en la qual es va doctorar el 1929 sota la supervisió de John Robert Kline.
Durant els anys de la Gran Depressió, en no trobar feines estables, va treballar a diferents institucions docents, fins que el 1938 va obtenir una plaça de professor de matemàtiques al Queen's College de Nova York (avui adscrit a la City University of New York), on va romandre fins a la seva jubilació el 1971, amb una absència durant la Segona Guerra Mundial en que va treballar pel Laboratori de Recerca en Balística dels Estats Units.
Zippin va ser el pare de la historiadora i crítica literària Nina Baym i de l'advocada de drets civils Vivian Narehood.
Zippin és recordat sobretot per haver resolt, juntament amb Deane Montgomery, el Cinquè Problema de Hilbert el 1952, en el seu llibre Topological transformation groups on exposaven les característiques dels grups localment compactes quasi-connectats.
El 1962 també va publicar un instructiu llibre titulat Uses of Infinity.

## Referències

* ↑ Chang, 2011, p. 403.
* ↑ Yandell, 2002, p. 143 i ss..
* ↑ Morris, 2016, p. 12.
* ↑ Le Donne, 2015, p. 848.

## Bibliografia

* Chang, Sooyoung. Academic Genealogy of Mathematicians (en anglès). World Scientific, 2011. ISBN 978-981-4282-29-1.
* Le Donne, Enrico «A metric characterization of Carnot groups» (en anglès). Proceedings of the American Mathematical Society, Vol. 143, Num. 2, 2015, pàg. 845-849. DOI: 10.1090/S0002-9939-2014-12244-1. ISSN: 0002-9939.
* Morris, Sidney A. «An Overview of Topological Groups: Yesterday, Today, Tomorrow» (en anglès). Axioms, Vol. 5, Num. 2, 2016, pàg. 11-17. DOI: 10.3390/axioms5020011. ISSN: 2075-1680.
* Yandell, Benjamin. The Honors Class: Hilbert's Problems and Their Solvers (en anglès). CRC Press, 2002. ISBN 978-1-5688-1216-8.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Leo Zippin» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* «Leo Zippin». Institute for Advance Study. [Consulta: 1r octubre 2021]. (anglès)
# Hímer

En la mitologia grega, Hímer o Himeros (en grec antic Ίμερος Himeros, "desig") era la personificació de la luxúria i el desig sexual. Era fill d'Afrodita, que havia nascut de l'escuma del mar embarassada d'ell i d'Eros, el déu de l'amor. Se'l representava com un jove alat, igual que a la resta dels Erotes, i amb freqüència acompanyat d'Eros i Potos, déus de l'amor i l'anhel. A l'Olimp viu al costat de les Càrites i les Muses.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 270. ISBN 9788496061972.

## Bibliografia

* Conner, Randy P.; Sparks, David Hatfield and Sparks, Mariya. Cassell's Encyclopedia of Queer Myth, Symbol and Spirit. UK: Cassell, 1998. ISBN 0304704237.
* Sturgeon, Mary Carol. Sculpture: the reliefs from the theater. ASCSA, 1977. ISBN 9780876610923.
* Collins, Derek. Magic in the Ancient Greek World. 2008: Blackwell Pub.. ISBN 9781405132381.