OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Huashu Dawang

Huashu Dawang (xinès simplificat: 画书大王, pinyin: Huàshū Dàwáng, literalment 'El rei dels llibres de dibuixos', en anglés: Comic's King) va ser la primera revista de còmics de la República Popular de la Xina que recopilava sèries de manga. L'editorial que la publicava s'anomenava Sichuan Xiwang Shudian.
De periodicitat inicialment quinzenal, que evolucionaria fins a esdevenir setmanal, va publicar-se entre el 20 d'agost del 1993 i el 24 d'agost del 1994. La seua aparició s'explica per la popularització de les sèries d'anime, que a la Xina s'emetien sense haver de pagar drets d'autor. La popularitat de les sèries, especialment Saint Seiya, a principis de la dècada, van mostrar que hi havia mercat per a una publicació de manga.
A principis dels anys 1990, les empreses japoneses no estaven interessades en llicenciar material a la Xina, per la qual cosa era relativament senzill fer tirades pirates. El baix cost de les publicacions tingueren un paper en la popularització del manga i del xin manhua, ja que la publicació, a més de sèries japoneses, també publicava obres locals.
Inicialment, el contingut local seguia l'estil del lianhuanhua, però prompte començaren a sorgir obres de manhua que imitaven l'estil japonés, donant origen al xin manhua. La revista publicà les primeres obres de Jiang Ling i Yao Feila, i la producció local, inicialment minoritària, ja era el 60% del contingut en l'últim número. A més, es comercialitzava a les botigues, com si d'una publicació legítima es tractara, la revista tenia publicitat i venda per correu d'altres manga pirata, i incloïa una secció de contactes que serví per a que els primers otaku xinesos es pogueren conéixer.
Del primer número se'n publicaren 20.000 exemplars, que s'esgotarien prompte. Posteriorment, l'edició s'estabilitzaria pels volts dels 600.000 exemplars, demostrant l'èxit de la iniciativa. El lucratiu negoci del manga pirata finalitzaria el 1994, quan les editorials japoneses comencen a denunciar l'ús il·legítim de la seua obra i el govern xinés, que el 1995 trauria el Projecte 5155, tancaria l'editorial. A la televisió pública CCTV, es va fer una amplia cobertura del tancament.

## Referències

* 1 2 3 4 Lent, 2015, p. 37.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 M. CHEW, Matthew; CHEN, Lu «The Dissemination of Pirated Japanese Manga and the Rise of Xinmanhua». Media Institutional Contexts of the Emergence and Development of Xinmanhua in China, 04-06-2010.
* ↑ «评论：20年后，回忆一岁的《画书大王》-中新网». China News, 04-09-2013. [Consulta: 23 maig 2020].
* 1 2 3 4 «《画书大王》20年祭 王庸声。 _动漫_腾讯网». QQ, 28-08-2013. Arxivat de l'original el 2016-08-08. [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ McLelland, Mark. The End of Cool Japan: Ethical, Legal, and Cultural Challenges to Japanese Popular Culture. Routledge, 2016-07-22, p. 166. ISBN 978-1-317-26937-3.
* ↑ Lent, 2015, p. 713.
* 1 2 Chen, Lu. Chinese Fans of Japanese and Korean Pop Culture: Nationalistic Narratives and International Fandom. Routledge, 2017-09-05. ISBN 978-1-315-41471-3.

## Bibliografia

* Lent, John A. Asian Comics. Univ. Press of Mississippi, 2015-01-05. ISBN 978-1-62674-294-9.

## Enllaços externs

* Huashu Dawang a l'enciclopèdia Baike-Baidu.
# Butan-2-ol

El butan-2-ol (abans anomenat 2-butanol) és un alcohol secundari de fórmula H₃C-CH₂-CH (OH)-CH₃. Els isòmers d'aquest compost orgànic són el butan-1-ol, el metilpropan-1-ol i el metilpropan-2-ol.
Es produeix a gran escala principalment com a precursor del solvent industrial metil etil cetona. El butan-2-ol és quiral i, per tant, es pot obtenir com els dos estereoisòmers anomenats com (R)-(−)butan-2-ol i (S)-(+)butan-2-ol.
# Palau de Pelči

El Palau de Pelči (en letó: Pelču muižas pils; en alemany: Schloss Pelzen) és un palau a la històrica regió de Curlàndia, al municipi de Kuldīga de Letònia. Construït durant l'època del príncep Anatoly Lieven, és considerat com un dels primers edificis letons que mostren la influència de principis de l'Art Nouveau, encara que actualment també mostra característiques del neorenaixement i el neobarroc.

## Història

El palau va ser construït des de 1903 fins a 1904 en estil Art Nouveau per l'arquitecte Vilhelms Neimanis (1878 Alemanya - 1919 Riga). El palau és considerat un edifici de nivell estètic excepcional en tots els elements de l'acabament amb instal·lacions d'alta qualitat i un equip tècnic innovador. El soterrani del palau compta amb un sistema modern de drenatge i proveïment d'aigua. Els forns escalfen el palau a través del primer sistema de calefacció central del raion de Kuldigas. El 1922 el palau Pelči es va adaptar a les necessitats d'una escola.

## Referències

* ↑ «Kuldīga». International Summer School of Photography. Arxivat de l'original el 2012-06-08. [Consulta: 8 maig 2015].
* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Referèndum sobre les pensions de Letònia de 2008

El Referèndum sobre les pensions de Letònia de 2008 va tenir lloc a Letònia el 23 d'agost de 2008.
La pregunta feta als votans va ser: «Dona suport vostè el projecte de llei que s'està fent de "Reformes a la Llei de pensions de l'Estat?"»
Es va fracassar a causa de la baixa participació, ja que haurien estat necessaris 453.730 vots (la meitat dels vots emesos a l'elecció parlamentària anterior) perquè fos vàlid. No va ser acceptat el projecte de llei.

## Referències

* ↑ Nohlen i Stöver, 2010, p. 1122.
* ↑ «Tautas nobalsošana par Grozījumu likumā "Par valsts pensijām"» (en letó). Arxivat de l'original el 2016-04-10. [Consulta: 5 juny 2015].

## Bibliografia

* Nohlen; Stöver, P. Elections in Europe: A data handbook (en anglès), 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.
# Riu de Vilacarle

El riu de Vilacarle (o rierol de Vilacarle) és un riu d'Aragó poc cabalós i afluent del riu Isàvena. Neix al vessant sud del massís del Turbó. Situat a la Vall de Lierp i Tor-la-ribera (Baixa Ribagorça), desemboca en el riu Isàvena (a la Vall de l'Isàvena), entre el massís del Turbó, la serra del Jordal i la serra de Sis, just abans d'arribar a la carretera Graus-Pont de Suert.
El riu per l'oest rep del torrent de la Vall, que davalla de les Viles del Turbó, aigües que venen del massís del Turbó. Del massís també rep les aigües del barranc de la Solana.
Creix en cabal gràcies a l'obaga de la serra del Jordal. Primer pel barranc de Lavat, i en segon lloc, des d'aquesta serra el barranc d'Extremadura baixa de Rin de la Carrasca, aportant més aigua. Finalment desemboca en el riu Isàvena. A la Vall de l'Isàvena, immediatament després de la desembocadura trobem el conjunt de les fonts de Sant Cristòfol, famoses pel seu gran cabal, a Biasques d'Ovarra, poble situat a 900 metres d'altitud sobre el nivell del mar.
Des de Rin de la Carrasca que està a 1.274 metres d'altitud, es pot veure tota la Vall de Lierp i el recorregut que fan en paral·lel el riu de Vilacarle i la serra del Jordal.
Deixa al vessant nord el poble de Vilacarle (situat a 940 metres d'altitud) i rep les aigüés del barranc de la Paúl, del massís del Turbó. Finalment, paral·lel a la serra del Jordal entrega les aigües al riu Isàvena.
La llargària del rierol de Vilacarle és de 2.74 quilòmetres.

## Vistes des del riu de Vilacarle

* Riu de Vilacarle amb el Turbó
* El riu de Vilacarle amb la serra de Sis
* Riu de Vilacarle amb la serra del Jordal darrere i la penya de Rin de la Carrasca
* Desembocadura del riu de Vilacarle al riu Isàvena

## Referències

* ↑ «Riu de Vilacarle». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Beranui. Madrid: Ministeri de Foment - Institut Geogràfic Nacional, 1.997 (Mapa Topogràfic Nacional d'Espanya escala 1:25.000, 213-III).
* 1 2 «Riu de Vilacarle». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu de Vilacarle». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu de Vilacarle». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu de Vilacarle». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «mapa». Arxivat de l'original el 2012-06-20. [Consulta: 19 juny 2015].
* ↑ Cruchaga, Luis Javier. PRAMES. Turbó i Serra de Sis (en espanyol). PRAMES, 2002, p. 40 (Mapas excursionistas, 12). ISBN 84-8321-123-8.
* ↑ «Riu de Vilacarle». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu de Vilacarle». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu de Vilacarle». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ rierol de Vilacarle

## Bibliografia

* «Riu de Vilacarle». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Informació a la web de Tor-la-ribera Arxivat 2015-06-04 a Wayback Machine.
# Iconomaques

Iconomaques és el nom d'un grup d'artistes de Luxemburg que es va allunyar de l'art figuratiu a fi de promoure l'art abstracte. Creat el 1954, els membres fundadors van ser Will Dahlem, Henri Dillenbourg, François Gillen, Emile Kirscht, Joseph Probst, Wenzel Profant, Michel Stoffel i Lucien Wercollier. Iconomaques va celebrar la seva primera exposició el 19 de juny 1954 al Museu Nacional d'Història i d'Art de Luxemburg i a l'Ajuntament a Esch-sur-Alzette. Després d'una segona exposició el 1959, el grup no va organitzar cap activitat addicional.
El comentarista Lucien Kayser va veure l'exposició «Iconomaques 1954» com el signe definitiu que l'art modern havia arribat a Luxemburg.

## Referències

* 1 2 Bertemes, Paul. «Die Stadt im Bild» p. 8. Ons Stad. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 2 juliol 2015].
* ↑ Luxemburger Lexikon (en alemany). Luxemburg: Guy Binsfeld, 2006.

## Vegeu també

* Cercle artistique de Luxembourg
# Casino Luxembourg

El Casino de Luxembourg va obrir el 1882 com Casino Bourgeois per a centre d'esdeveniments culturals i socials, així com les seves funcions de joc. Es troba al centre de la ciutat de Luxemburg al barri de Ville Haute. El 1995 va ser adaptat i renovat per convertir-se en un centre d'art contemporani, amb exposicions temporals a Luxemburg.

## Història

El Casino Bourgeois, dissenyat pels arquitectes de luxemburguesos Pierre i Paul Funck, es va completar el 1882. A més a més de les seves activitats de joc, el casino també tenia una biblioteca, un restaurant i una sèrie de grans salons que van ser utilitzats per a conferències, balls obres de teatre, espectacles, concerts i exposicions d'art. Franz Liszt va donar el seu últim recital de piano al casino el 19 de juliol de 1886. Durant la Primera Guerra Mundial, l'edifici va servir com a seu de la Kaiser Kàiser. El 1959, després d'ésser comprat per l'estat, va ser llogat al Cercle Cultural de les Comunitats Europees i es coneixia com el Foyer Européen. Durant aquest mateix any, es va afegir un gran pavelló de vidre i acer dissenyat per René Maillet al costat sud de l'edifici.
Amb mires a utilitzar l'edifici per a exposicions d'art durant el temps en què la ciutat de Luxemburg va ser declarada com a Capital Europea de la Cultura de 1995, l'artista suís Urs Raussmüller del museu Hallen für Neue Kunst de Schaffhausen va adaptar el casino, per un període limitat, a un espai d'exposició molt més gran que allò que proporcionava les parets de les diferents sales. Això es va aconseguir mitjançant la instal·lació d'un sostre obert realitzat amb cubs en blanc i parets atot l'edifici, excepte el hall d'entrada que es va convertir en un centre d'acollida i informació. Al març de 1996, poc després del final de l'any europeu de la cultura, l'edifici va adquirir la seva actual funció de servir com un fòrum per a l'art contemporani.

## Infolab

El casino també allotja una biblioteca pública i sala de lectura. Conegut com «l'Infolab», conté unes 7.000 publicacions sobre la història de l'art des de la dècada de 1960, 50 carteres d'artistes de Luxemburg i 40 revistes internacionals sobre art i cultura contemporània. També es proporciona informació sobre exposicions actuals amb vídeos, publicacions periòdiques i llibres sobre els artistes expositors.

## Referències

* ↑ «Casino Luxembourg - Forum d'art contemporain». A: Luxemburger Lexikon. Guy Binsfeld, 2006.
* 1 2 3 «Casino Luxembourg» (en francès). [Consulta: 23 juliol 2015].
# Castell de Differdange

El Castell de Differdange (en francès: Château de Differdange; en luxemburguès: Déifferdenger Schlass) està situat en un pujol al centre de la población de Differdange, al sud de Luxemburg, va ser construït en 1577 encara que hi ha documentació d'un castell fortificat anterior de Differdange que data a la ratlla del 1310. Avui és utilitzat pel Centre europeu Dolibois de la Universitat de Miami.

## Història

El primer senyor del castell de Differdange va ser Wilhelm, el germà del senyor de Soleuvre, que s'esmenta als documents de 1310, quan era propietari d'un castell. Tanmateix, els senyors de Differdange només van durar fins a la mort del net de Wilhelm prop de l'any 1400. Quan el castell Soleuvre va patir un incendi el 1552, el propietari era Anna von Insenburg i va decidir no reparar-ho, sinó construir un altre castell residencial en arquitectura renaixentista. El nom serveix tant per a Soleuvre com per a Differdange.
A començaments del segle xx, el castell va passar a les mans de la indústria siderúrgica local, -ara l'empresa ArcelorMittal- que ho va utilitzar com un hotel i un restaurant per al seu personal.

### El castell d'avui

Des de 1997, el castell s'ha deixat la Universitat de Miami per al seu ús com a Centre europeu Dolibois de la Universitat de Miami, un centre d'ensenyament europeu que proporciona als estudiants «una història viva a la seva experiència europea». El centre porta el nom en honor de l'ex nord-americà ambaixador a Luxemburg, John E. Dolibois.

## Arquitectura

El castell de Differdange és probablement l'exemple més primerenc a Luxemburg d'un castell construït en la seva totalitat en arquitectura renaixentista. Va ser pensat originàriament tant com residencia i com a fortificació amb fossat i pont llevadís -ara tots dos retirats-, així com troneres. Està construït completament d'acord amb els principis del renaixement, especialment l'ús de la plaça per al pati -15 per 15 metres- i les parets exteriors dels tres edificis -30 per 30 metres- que l'ho envolten. Les finestres emmarcades rectangulars són típiques del període. Les torres octogonals que són lleugerament més altes que l'edifici central proporcionen equilibri entre les dimensions horitzontals i verticals.

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg

## Referències

* ↑ «Schloss Differdingen» (en alemany). [Consulta: 30 setembre 2015].
* ↑ Streff, Pit. «e Château de Differdange» (en francès). Ville de Differdange. [Consulta: 30 setembre 2015].
* ↑ «Histoire Differdange: Une ville au fil des temps» (en franc`s). Magazine Echo. Arxivat de l'original el 2020-02-01. [Consulta: 30 setembre 2015].
* ↑ «Differdange». Miami University. [Consulta: 30 setembre 2015].
* ↑ «Welcome from John Dolibois». John E. Dolibois European Center. [Consulta: 30 setembre 2015].
* ↑ Langini, 2006, p. 56.

## Bibliografia

* Langini, Alex. L'Art au Luxembourg de la Renaissance au d'ebut du XXIe siècle (en francès). Brussel·les: Fonds Mercator, 2006. ISBN 90-6153-643-X.
# Pierre Krier

Pierre Krier (Ciutat de Luxemburg, 5 de març de 1885 - Ciutat de Luxemburg, 20 de gener de 1947) fou un polític luxemburguès.
Va formar part del gabinet Dupong-Krier establert el 5 de novembre de 1937 on va ocupar el càrrec de ministri de Treball i Seguretat Social, pel Partit Socialista dels Treballadors (LSAP) fins al 10 de maig de 1940. Va continuar amb el mateix càrrec entre 1940 i 1944, al govern a l'exili a Londres, després de la invasió de Luxemburg per l'Alemanya nazi i dirigit pel primer ministre Pierre Dupong. Y finalment durant els govern d'Alliberament (1944-1947) i el Govern de la Unió Nacional (1945).

## Referències

* ↑ Government of Luxembourg. Les Gouvernements du Grand-Duché de Luxembourg depuis 1848 (PDF), 2011, p. 110–122. ISBN 978-2-87999-212-9.
# Altiplà de Luxemburg

L'altiplà de Luxemburg és un gran altiplà de gres del Juràssic Inferior al centre-sud de Luxemburg. Es troba entre els 300 i 400 metres d'altitud, és la part dominant de la regió de Gutland.
La meitat de l'Alzette té el seu recorregut a través de l'altiplà de Luxemburg, mentre que l'Ernz Negre, Ernz Blanc, Mamer i Syre també tenen el seu aiguaneix a l'altiplà El punt més alt es troba a Grünewald, en 437 metres. En termes d'ús de la terra, l'altiplà és un mosaic de boscos i terres de conreu. Alguns dels sòls més fèrtils de Luxemburg estan en aquest lloc, però d'altres prioritats econòmiques i ambientals de pressió, contribueixen a fer que l'agricultura només formi una petita part de l'activitat econòmica a l'altiplà.
És la subregió més poblada de Luxemburg, està habitada per més de 170.000 persones. Econòmica i socialment, la Ciutat de Luxemburg domina l'altiplà, amb quasi la meitat de la població. Altres ciutats de la zona són: Bascharage, Bertrange, Howald, Mamer i Strassen, totes tenen poblacions de més de 4.000 persones. L'economia de la regió se centra en l'administració, els serveis financers, el turisme, i l'alta tecnologia de la indústria.

## Referències

* 1 2 3 Monkhouse, Francis John. F. A. Praeger. A Regional Geography of Western Europe, 1967, p.283.
* ↑ «Everything you need to know about Luxembourg» (PDF). Service information et presse. [Consulta: 4 novembre 2015].
* ↑ World and its People. Londres: Marshall Cavendish, 2009, p.439. ISBN 978-0-7614-7883-6.
# Partit Popular Independent (Luxemburg)

El Partit Popular Independent (en alemany: Unabhängige Volkspartei) fou un partit polític a Luxemburg.
El partit en va guanyar cinc dels 53 escons a les eleccions de l'Assemblea Constitucional de Luxemburg de 1918. A les eleccions generals de l'any següent es va presentar en llistes amb diferents noms a les diferents circumscripcions; al Centre i Est, es va presentar com «Partit Popular Independent», al Nord com «Partit del Poble Lliure», mentre que a Sud com «Partit Popular». En total en va guanyar dos dels 48 escons a la Cambra de Diputats de Luxemburg. El partit no es va presentar a les eleccions posteriors.

## Referències

* ↑ Nohlen i Stöver, 2010, p. 1253.

## Bibliografia

* Dieter, D; Stöver, P. Elections in Europe (en anglès), 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.
# Francisco Bermúdez de Sotomayor

Francisco Bermúdez de Sotomayor (Roma, 14 de juny de 1806 - Madrid, 20 de juliol de 1886). Va ser una figura molt reconeguda pels seus contemporanis pels seus coneixements de lingüística, numismàtica i arqueologia espanyol.

## Biografia professional

Bermúdez de Sotomayor va començar els seus estudis becat a París aprenent grec, llatí, àrab, xinès i jeroglífics egipcis.
El 1841 ingressa en la Biblioteca Nacional com ajudant al Museu de Medalles i Antiguitats de la biblioteca al costat de Castellanos de Losada. Després de la creació del Museu Arqueològic Nacional gràcies a la conformació del Museu de Medalles i Antiguitats de la Biblioteca Nacional passaria d'ajudant a cap de la secció de numismàtica del Museu Arqueològic Nacional.
Sota el seu mandat al Museu Arqueològic es realitzen importants ingressos a la col·lecció de numismàtica del museu, com la Col·lecció de monedes de Manuel de Góngora.
Després d'una llarga malaltia es va mantenir allunyat de la direcció del Museu i va ser substituït per Basilio Sebastián Castellanos de Losada que es va convertir en el seu successor després de la seva mort.

## Projectes

Al llarg de la seva vida va participar en nombrosos projectes com la fundació (al costat de Basilio Sebastián Castellanos, Pedro González Mate i Nicolás Fernández) de la Reial Acadèmia d'Arqueologia i Geografia del Príncep Alfons (1863-1868) (anteriorment coneguda com a Societat Arqueològica Madrilenya (1837), els objectius de la mateixa eran:
| « | difondre per tota la nació l'estudi i examen científic de les antiguitats en tots els rams del saber, cercar i publicar les obres inèdites d'autors espanyols que mereixin veure la llum pública, sempre que versin sobre punts arqueològics i històrics; evitar tan bon punt pugui la destrucció dels monuments antics espanyols, i en cas inevitable passar-los a la posteritat pel mig de descripcions, dibuixos i gravats. | » |
També va escriure al costat de Basilio Sebastián Castellanos de Losada la Galería Numismática Universal o Colección de monedas, medallas y bajo relieves antiguos y modernos.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Francisco Bermúdez de Sotomayor». Museu Arqueológico Nacional. Arxivat de l'original el 2015-12-22. [Consulta: 21 desembre 2015].
* ↑ Martín Escudero, 2011, p. 320.
* ↑ Diccionario Històrico de la Arqueología en España (en castellà). Marcial Pons Historia, 2009.
* ↑ Maier, 2008, p. 58-59.
* ↑ Diccionario Akal de Historiadores españoles contemporáneos. Volum 51 (en castellà). AKAL, 2002. ISBN 978 8446014898.

## Bibliografia

* Maier, Jorge. Real Academia de la Historia. Noticias de antigüedades de las actas de sesiones de la Real Academia de la Historia, 1834-1874 (en castellà), 2008. ISBN 9788495983923 [Consulta: 21 desembre 2015].
* Martín Escudero, Fátima. Real Academia de la Historia. Las monedas de Al-Andalus: de actividad ilustrada a disciplina científica, 2011. ISBN 9788415069294 [Consulta: 14 gener 2016].

## Enllaços externs

* Cartas de Francisco Bermúdez de Sotomayor a Manuel de Roda (castellà)
# Fèlix Boix i Merino

Fèlix Boix i Merino (Barcelona, 26 de maig de 1858 - Madrid, 11 de maig de 1932) va ser enginyer de Camins, bibliòfag, col·leccionista i crític d'art.

## Biografia

Nascut el 26 de maig de 1858 a Barcelona, va aconseguir el títol d'enginyer de Camins el 1881. L'any 1893 va ingressar en la Companyia dels Ferrocarrils de Madrid a Càceres i Portugal (MCP), per passar el 1904 a la Companyia dels Camins de Ferro del Nord d'España de la qual aquest mateix any va ser nomenat director adjunt i quatre anys més tard, el 1908, director. Ocuparia aquest càrrec fins a la seva defunció l'11 de maig de 1932 a Madrid, exceptuant un període entre 1918 i 1919 en què va exercir de director del Canal d'Elisabet II.
A part de la seva faceta professional s'ha destacat el seu interès per l'art, arribant a exercir de crític artístic. Va ingressar en la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran el 8 de novembre de 1925.

## Referències

* ↑ «Fallecimiento de don Félix Boix Merino». BC, 05-12-1932.
* ↑ Enciclopèdia.cat. Boix i Merino, Fèlix [Consulta: 23 desembre 2015].
* 1 2 Wais San Martín, 1962, p. 858.
* ↑ Wais San Martín, 1962, p. 859.
* ↑ Saénz, Amaya. «Los Ingenieros en las calles de Madrid» (en castellà) p. 18. Arxivat de l'original el 2013-06-08. [Consulta: 23 desembre 2015].
* ↑ Wais San Martín, 1962, p. 859 i 862.
* ↑ Graíño Bertrand, 1965, p. 732.
* 1 2 Graíño Bertrand, 1965, p. 731.

## Bibliografia

* Graíño Bertrand, Amalio «Biografía de Elzeario y Félix Boix» (en castellà). Revista de Obras Públicas número=3005, 1965, pàg. 731-732. Arxivat de l'original el 2015-12-23. ISSN: 0034-8619 [Consulta: 23 desembre 2015]. Arxivat 2015-12-23 a Wayback Machine.
* Wais San Martín, Francisco «Don Félix Boix y Merino» (en castellà). Revista de Obras Públicas número=2972, 1962, pàg. 858-862. Arxivat de l'original el 2015-12-23. ISSN: 0034-8619 [Consulta: 23 desembre 2015]. Arxivat 2015-12-23 a Wayback Machine.