OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anastasio de Gracia Villarrubia

Anastasio de Gracia Villarrubia (* Mora, 18 de setembre de 1890 - † Mèxic, 14 de març de 1981) fou un sindicalista i polític espanyol.

## Biografia

Traslladat als 21 anys a Madrid, va entrar a treballar com a paleta en la construcció i va iniciar la seva militància en la UGT i en el Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE). En proclamar-se la Segona República Espanyola va obtenir un escó per la circumscripció de Toledo a les eleccions de 1931 sent designat Delegat de Govern en el Canal de Lozoya.
A les eleccions de 1933 tornaria a obtenir un escó en el Congrés per la circumscripció de Madrid, i en les de 1936 l'assoliria per la de Granada. En el gabinet que, entre el 4 de setembre i el 4 de novembre de 1936, va presidir Francisco Largo Caballero va ocupar la cartera de ministre d'Indústria i Comerç passant en el següent govern que presidiria novament Largo Caballero a ocupar la cartera de ministre de Treball i Previsió fins al 17 de maig de 1937. En el següent gabinet, presidit per Juan Negrín va ser Comissari General d'Armament. Així mateix, va ser President de la UGT entre 1934 i 1938. En acabar la guerra es va exiliar a Mèxic, on va morir als 90 anys.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* Fundación Anastasio de Gracia -FITEL
* Libro: Anastasio de Gracia (1890-1981) Arxivat 2014-06-20 a Wayback Machine.
# Antic canal de navegació Amposta-la Ràpita

L'Antic canal de navegació Amposta - Sant Carles de la Ràpita és una obra d'enginyeria civil que va des d'Amposta fins a Sant Carles de la Ràpita. Des del seu inici, al Passeig del Canal a Amposta -connecta amb el canal de la dreta de l'Ebre-, corre paral·lel, més o menys, al de la carretera N-340 fins a arribar a Sant Carles. El recorregut és pràcticament recte, només té dues o tres lleugeres curvatures poc pronunciades, acompanyat tot el temps per una petita carretera que també porta d'Amposta a Sant Carles. Disposa de diferents ponts per a creuar-lo, dels quals destaca el situat al lloc on es troba l'única resclosa que es conserva en part, a més de les restes de construccions per a les turbines de la fàbrica de paper, situat a uns 4 km. d'Amposta.
Té una amplada total d'uns 8-10m., encara que el petit reguer del mig només tingui 1,50-3m.; està reforçat amb murs de paredat a certs punts. A d'altres també hi ha comportes per a regular el pas de l'aigua (la resclosa abans esmentada).

## Història

Canal construït durant el regnat de Carles III per a desenvolupar la navegació entre el riu Ebre (des d'Amposta) i el Mediterrani (Port dels Alfacs, al naixent de la població de Sant Carles de la Ràpita) a causa de les dificultats per navegar pel Delta. Però, en ser construït al mateix nivell del mar i del riu, fou omplint-se de sorra, fet que exigia uns constants treballs de neteja i de manteniment, per la qual cosa fou abandonat.
Amb la revitalització promoguda a mitjans del segle xix, la "Real Compañía de Canalización del Ebro", dirigida pel francès I. Pourcet, en col·laboració amb J. Carvallo Carrión -també enginyer francès-, construeix el canal de la dreta de l'Ebre amb l'objecte fonamental de tornar-lo a fer navegable, encara que construït de nou (i en funció de l'antic) a més alçada que el primer. Però la ràpida implantació del ferrocarril fa antieconòmic el sistema de navegació fluvial, i aquest tipus de servei s'abandona cap al 1867, aprofitant-se el canal com a séquia. En fer les obre d'arranjament i revestiment del canal han aparegut l'antiga resclosa i les comportes de fusta.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Antic canal de navegació Amposta - Sant Carles de la Ràpita». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Antonio Barroso y Sánchez Guerra

Antonio Barroso y Sánchez Guerra (Marín, Pontevedra, 31 de juliol de 1893 – Madrid, 12 d'agost de 1982) fou un militar espanyol que va ocupar importants càrrecs en el règim del general Franco.

## Inicis

Va ingressar en 1908 en l'Acadèmia d'Infanteria, de la qual va sortir en 1913 amb el grau de tinent, sent promogut a capità en 1918.
Va intervenir al comandament d'una secció de metralladores en la Guerra del Marroc, rebent ascensos i recompenses per mèrits de guerra. Seria en aquesta contesa on va conèixer a nombrosos militars africanistes. Va cursar estudis a l'Escola Superior de Guerra de París. Anys més tard, en 1934, va ser designat agregat militar de l'Ambaixada espanyola a França.

## Guerra Civil

Una vegada iniciada la Guerra Civil, va abandonar aquest lloc per incorporar-se al Bàndol revoltat contra la República Espanyola. Abans d'abandonar la agregaduría a París, i comptant amb la col·laboració de l'ambaixador Juan Cárdenas, va bloquejar els esforços inicials del govern republicà per adquirir armes a França. Durant la contesa va ocupar el lloc de cap del Caserna General de Franco, ascendint al grau de Coronel en 1937 per mèrits de guerra.

## Dictadura franquista

En 1943 va aconseguir el generalat, i és promogut en 1947 a general de divisió i en 1955 a tinent general. Va ocupar la segona prefectura de l'Estat Major Central, va ser governador militar de Sevilla i, més tard, del Campo de Gibraltar. Va ser Capità General de la IX Regió Militar (seu Granada) i director de l'Escola Superior de l'Exèrcit. També va ser cap de la Casa Militar del general Francisco Franco. Entre el 25 de febrer de 1957 i el 10 de juliol de 1962 va ser Ministre de l'Exèrcit del Govern franquista.
Durant el franquisme seria en diverses ocasions Procurador en les Corts franquistes. Després de la mort de Franco, va ser un dels 59 procuradors que el 18 de novembre de 1976 van votar en les Corts en contra de la Llei per a la Reforma Política que derogava els principis fonamentals del Movimiento.

## Bibliografia

* Fernández de Córdoba, Fernando (1939); Memorias d'uns soldado locutor. Madrid, Ediciones Españolas S.A.
* Lojendio, Luís María de (1940); Operaciones militares de la guerra de España: 1936-1939. Prólogo de Antonio Barroso. Barcelona, Ed. Montaner y Simon.
* Pérez Fernández, Herminio; Guía política de España. Instituciones, ABC, 14 de novembre de 1976.

## Notes

* ↑ «José Andrés Gallego La época de Franco - Google Libros». Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 6 juliol 2020].

## Enllaços externs

* Llista dels Governs de Franco
* El General Barroso, Procurador en les Corts franquistes
# Antonio Ponzoa Cebrián

José Antonio Ponzoa Cebrián (Múrcia, 24 de maig de 1791 – Madrid, 1865) va ser un matemàtic i polític espanyol, ministre durant la minoria d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

En 1821 va obtenir la càtedra de Matemàtiques de la Real Sociedad Económica Matritense de Amigos del País i en 1823 es traslladà a Madrid, on fou catedràtic d'economia política i estadística a la Universitat Central de Madrid. El 1836 fou professor de matemàtiques i hisenda i crèdit públic a l'Ateneo de Madrid. Després fou oficial de la secció d'estadística del Ministeri de la Governació i arribaria a subsecretari.
D'octubre a desembre de 1838 fou Ministre de Marina, Comerç i Governació d'Ultramar en el gabinet del Duc de Frías. En 1837 i 1844 fou elegit diputat per Múrcia, i en 1846 per Alacant, ambdues ocasions pel Partit Moderat.

## Referències

* ↑ María Teresa López del Castillo. Historia de la inspección de primera enseñanza en España. Ministeri d'Educació d'Espanya, 2013, p.102.
* ↑ El Banco Azul Arxivat 2018-12-16 a Wayback Machine., biografies de diputats per Múrcia
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Antonio Pretel Fernández

Antonio Pretel Fernández (Gor, província de Granada, 1903 – Moscou, desembre de 1980) fou un sindicalista i polític comunista andalús.

## Biografia

Llicenciat en dret, fou militant socialista i president de les Joventuts Socialistes de Granada. Treballà com a advocat i formà part del Comitè Regional Andalús del Sindicat Provincial d'Advocats de la Unió General de Treballadors. Fou delegat de Treball pel PSOE el 1933, però es donà de baixa del partit disconforme amb la política del seu partit durant la revolució de 1934, ingressant aleshores al PCE. Alhora, ingressà a la maçoneria amb el nom Voltaire.
A les eleccions generals espanyoles de 1936 formà part del Front Popular i fou elegit diputat per la província de Granada juntament amb el seu paisà de Gor Ernesto Fernández Jiménez (PSOE). Quan es produí el cop d'estat del 18 de juliol de 1936 que donà lloc a la guerra civil espanyola formà part del Comitè Permanent del Front Popular de Granada dirigit pel governador civil César Torres Martínez. Va encarregar-se d'organitzar milícies i amb el també diputat comunista extremeny Adriano Romero Cachinero dirigí el batalló que acabà amb la insurrecció feixista a Motril (24 de juliol de 1936). Després van ocupar Guadix i fou ferit als combats de Montefrío i Iznalloz. Recuperat de les ferides, va marxar a Madrid, on el 17 de gener de 1937 fou nomenat governador civil de Múrcia, càrrec que ocupà fins al 13 de juliol de 1937.
En acabar la guerra civil es va exiliar a la Unió Soviètica. Allí treballà com a traductor de l'agència TASS i en l'Editorial de Literatura Estrangera. Després de la mort de Francisco Franco va venir un temps a Espanya, però finalment tornà a Moscou, on va morir el desembre de 1980.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Pretel Fernández, Antonio al web de la Fundació Pablo Iglesias
* El arciprestazgo de Gor 1923-1966
# Antonio Santa Cruz Blasco

Antonio Santa Cruz Blasco (Cadis, 29 de març de 1798 - Madrid, 8 d'octubre de 1865), fou un militar i polític espanyol, diputat, senador i ministre de marina durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Va començar la seva carrera militar el 1814 com a cadet de la Guàrdia Reial i el 1818 passa als Caçadors Reials. Tanmateix el 1820 aconsegueix ingressar com a alferes a l'Armada Espanyola. El 1822 és destinat al bergantí Voluntario a Mèxic i les Antilles, i el 1827 fou ascendit a alferes de navili. El 1830, quan era destinat a la posta de Barcelona, es veu implicat en el pronunciament liberal d'Espoz y Mina i ha d'exiliar-se a França. En 1833 és amnistiat i torna a Espanya, però no fou readmès a l'Armada fins al 1835. Rep el grau de tinent de navili i és destinat com a segon secretari de la Capitania General del Departament de Cartagena. Durant la primera guerra carlina demana ser enviat al front i és destinat a València. Allí es fa amic de Baldomero Espartero, qui promourà el seu ascens a comandant el 1838 i a coronel el 1840. En 1840 fou destinat a Granada i en 1842 a Cadis. A la caiguda d'Espartero va perdre el seu ascens i fou destinat a l'Arsenal de Cartagena. El 1844 va participar en el pronunciament fallit d'Espartero i va haver d'exiliar-se a França. El 1847 va tornar i fou ascendit a brigadier, càrrec en el qual fou reafirmat després de la revolució de 1849. Fins a 1851 va estar agregat a la Revisió de Matrícules i el 1853 fou anomenat Cap d'Esquadra.
Entre desembre de 1854 i juliol de 1856 fou Ministre de Marina en el tercer, quart i cinquè gabinets de Baldomero Espartero. En 1855 fou diputat per Cadis en substitució de Baldomero Espartero. Després de la seva dimissió fou ascendit a tinent general en 1857 i en 1858 va rebre la gran creu de l'Orde de Sant Hermenegild. En 1861 fou nomenat senador vitalici i el 1863 ministre del Tribunal Suprem de Guerra i Marina. Va morir a Madrid el 8 d'octubre de 1865 víctima d'una epidèmia de còlera.

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 18 gener 2016].
* ↑ Antonio Santa Cruz Blasco, a todoavante.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Diego Caro Cancela (dir). Diccionario biográfico de parlamentarios de Andalucía, 1810-1869: H-Z. Centro de Estudios Andaluces, 2010, p.496-498.
# Tres dies amb la família

Tres dies amb la família és una pel·lícula de la directora de cinema catalana Mar Coll, estrenada el 26 de juny del 2009.

## Argument

La mort del seu avi fa que Léa hagi de tornar a Girona, on passarà els tres dies del funeral amb la família, a la qual no veu d'ençà que va marxar a l'estranger a estudiar. La convivència dels Vich i Carbó retratarà una existència basada en les aparences i la hipocresia social.

## Repartiment

* Nausicaa Bonnín com a Léa
* Eduard Fernández com a Josep Maria
* Philippine Leroy-Beaulieu com a Jöelle
* Francesc Orella com a Toni
* Ramon Fontserè com a Pere
* Aida Oset com a Mar
* Artur Busquets com a Pau
* Amàlia Sancho com a Virgínia
* Isabel Rocatti com a Montse
* Maria Ribera com a Laia
* Greta Fernández com a Bet

## Premis i nominacions
### Festival de cinema espanyol de Málaga

* Biznaga d'argent a la Millor direcció per Mar Coll
* Biznaga d'argent a la Millor actriu per Nausicaa Bonnín
* Biznaga d'argent al Millor actor per Eduard Fernández

### Concurso Iberoamericano de Cortometrajes Versión Española

* Premi Navaja de Buñuel per Mar Coll

### Premis Turia 2010

* Millor actriu espanyola revelació: Nausicaa Bonnín

### II Premis Gaudí

* Millor pel·lícula en llengua catalana
* Millor direcció: Mar Coll
* Millor actriu principal: Nausicaa Bonnín
* Millor guió: Mar Coll i Valentina Viso, nominades
* Millor actor principal: Eduard Fernández, nominat

### XXIV Premis Goya

* Millor director novell: Mar Coll
* Millor actriu revelació: Nausicaa Bonnín, nominada

## Referències

* 1 2 «Awards for Tres dies amb la família» (en anglès). imdb.com. [Consulta: 17 juliol 2009].

## Enllaços externs

* Web oficial
* Fitxa a La Butaca Arxivat 2016-11-26 a Wayback Machine.
# Avelin

Avelin és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 2.451 habitants. Limita al nord amb Vendeville, al nord-est amb Fretin, a l'est amb Ennevelin, al sud-est amb Pont-à-Marcq, al sud amb Tourmignies i Mérignies, al sud-oest amb Attiches, a l'oest amb Seclin i al nord-oest amb Templemars.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 1.391 | 1.306 | 1.292 | 1.817 | 2.317 | 2.304 | 2.401 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2000-2006 | Benoît Desurmont | |
| 2006- | Jean-Claude Sarazin | Divers droite |
# Gunvor Nelson

Gunvor Nelson (Estocolm, 28 de juliol de 1931 - Suècia, 6 de gener de 2025) va ser una directora de cinema sueca.

## Biografia

Va néixer a Suècia, però va deixar el seu país natal a mitjan anys 1950 per estudiar als Estats Units. El 1965, quan va fer la seva primera pel·lícula amb Dorothy Wiley (Schmeerguntz), molt poques dones eren reconegudes com a cineastes independents, per bé que Brakhage, Anger, Warhol i molts altres autors masculins ja fossin aclamats pel seu treball. Les seves imatges, ambigües i poètiques, parlen dels somnis, de la infantesa, de la memòria, de la idea de la casa o pàtria i dels seus desplaçaments, de l'envelliment, de la mort, de les dificultats de comunicació entre generacions, de l'ús o el mal ús del cos femení. Les seves representacions de la dona mai no són obertament polítiques, però tampoc simplistes (sovint exploren la sensualitat i l'erotisme i critiquen la representació de les dones en la societat), encara que Nelson negà expressament que el seu art sigui feminista.
Nelson manipulà el material per mitjà de sobreimpressions, collages, pintures i dibuixos d'una manera subjectiva, de vegades obertament emocional i expressiva, de vegades contemplativa i serena. Els efectes del llenguatge i del so sobre la imatge mòbil realcen l'estètica onírica de les seves pel·lícules. La seva fascinació per la representació dels materials potser es deu a la seva formació artística com a pintora. Nelson transformà la filmació visualment mitjançant la pintura i l'animació i després edità la imatge i el so amb molta cura. També solia disposar diverses coreografies sonores superposades, que influeixen en la percepció de la imatge.

## Referències

* ↑ Nyheter, S. V. T. «Värmländska filmkonstnären Gunvor Nelson död» (en suec), 07-01-2025. [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ «Gunvor Nelson». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
# Can Cusachs

Can Cusachs és una obra historicista de Mataró (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa de carrer de planta soterrani, planta baixa, dues plantes pis i planta sota coberta. S'observa la presència d'arcs carpanells en les obertures de la planta baixa i planta sotacoberta i arcs escarsers al primer i segon pis. Presenta un balcó corregut de ferro a la primera planta i a la segona es subdivideix en dos. L'edifici s'acaba amb una cornisa amb dentellons a la part inferior.
La façana presenta un acabat estucat.
Aquesta casa forma part de la façana sud de la Rambla que es reforma totalment amb motiu de les obres d'urbanització d'aquesta (1928).

## Referències

* 1 2 3 «Can Cusachs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Cal Barqué (Alella)

Cal Barqué és un edifici d'Alella (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici civil. La masia és coberta amb una teulada de dues vessants i el carener perpendicular a la façana. Presenta planta baixa, pis, i unes golfes. La vessant esquerra de la teulada i de la casa és més llarga que la dreta i, per tant, més inclinada; d'aquesta manera es trenca l'eix de simetria. No queden restes de llindes i llindars de pedra, encara que possiblement n'hi havia hagut. Externament, la planta baixa ha estat molt malmesa degut a les transformacions que ha sofert, amb la finalitat d'obrir noves portes per a comerços. Pintat sobre la façana hi ha un rellotge de sol i la data "1774".

## Història

Possiblement, la data que ofereix a la façana:"1774", sigui la d'alguna restauració important i la construcció important i la construcció sigui més antiga, potser dels segles XV o XVI.

## Referències

* 1 2 «Cal Barqué». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# S'Olivaret

S'Olivaret és una possessió situada en el terme municipal d'Alaró. Tenia una extensió d'unes 232 quarterades (1994). Està situada entre sa Font Figuera, el torrent de Solleric i el Puig de s'Alcadena.

## Història

És documentada el 1312, quan Pere de Centelles. procurador del vescomte de Bearn, cedí una part de la possessió de Solleric a Pere Guitard. Aquesta propietat, que arribava fins al castell d'Alaró, passà a denominar-se s'Olivaret. En el segle xvi va ser adquirida per Mateu Muntaner i des d'aleshores és propietat d'aquesta família. El 1671 era de Mateu Muntaner i confrontava amb Son Bergues, l'olivar d'en Sampol "Pelós", el castell d'Alaró, es Verger i el torrent del Mas, que ve d'Orient. Els Muntaner de s'Olivaret tenien la casa pairal a Ciutat de Mallorca i la posada a la vila d'Alaró.

## Activitats tradicionals i aprofitaments econòmics

Ha estat dedicada fonamentalment al conreu de l'olivar -encara es conserva part del mecanisme d'una tafona del segle XVIII-, garrovers i garriga, tot i que també era important la producció de carbó dels alzinars. Hi havia petits sementers dedicats a cereals i lleguminoses. El 1707 hi havia una guarda de 112 ovelles. En l'actualitat hi ha un hotel rural.

## Elements singulars i llocs d'interès

* Lledoner de s'Olivaret. Vora les cases destaca un lledoner de 10 metre d'alçada que està inclòs en el catàleg d'arbres singulars de les Balears.
* Font de s'Olivaret. Font que presenta la surgència coberta de volta i un safareig uns metres més avall.
* Es Jardí de s'Olivaret. Conjunt de marjades dins un petit circ rocallós, vora la font homònima, al costat de les cases de s'Olivaret, però a l'altra part de la carretera.

## Referències

* ↑ Fullana, Pere; Tur, Margalida i Villalonga, Andreu Josep. Alaró. Guia dels Pobles de Mallorca, 1. Palma: Hora Nova S.A., 1999, p. 56-57.
* ↑ «s'Olivaret». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 12. Palma: Promomallorca, p. 58. ISBN 84-8661702-2.
# Dingyuan

El Dingyuan (xinès tradicional: 定遠; xinès simplificat: 定远; pinyin: Dìngyǔan) va ser un cuirassat xinès i el vaixell insígnia de la flota Beiyang Imperial. El seu nom tradicionalment es lletrejava Ting Yuen o Ting Yuan en textos antics. El seu vaixell bessó era el Zhenyuan.

## Disseny

El Dingyuan tenia un disseny de «vaixell cuirassat amb torretes». Era reconegut com un dels cuirassats més avançats del seu temps, tan bo o millor que qualsevol altre vaixell de les flotes del Regne Unit i Alemanya quan va ser construït. El vaixell, construït a Alemanya i de 7.335 tones quan estava carregat, fou enfonsat per la flota japonesa durant la primera guerra sinojaponesa.

## Armament

L'armament principal constava de 4 canons Krupp de 305 mm de calibre en dos parapets, un a babord i l'altre a estribord, ubicats a la part davantera del vaixell. Aquestes armes tenien un abast de 7,8 quilòmetres, disparant els projectils a una velocitat de sortida de 500 metres per segon. Als extrems de popa i proa també hi havia instal·lats en unes torretes uns altres dos canons Krupp de 105 mm de calibre. Aquests tenien un abast d'11.000 metres. L'armament també incloïa 6 canons de 37 mm i 3 tubs llança-torpedes per damunt de la línia de flotació. La tripulació completa estava format per uns 363 oficials i mariners.
El Dingyuan també duia a bord dues llanxes torpede, augmentant així la seva distància d'atac i la seva efectivitat en combat. Per satisfer les necessitats del vaixell, es van instal·lar 30 dessaladores que podien cobrir les necessitats d'aigua potable per a 300 persones.

## Reconstrucció

Per commemorar aquest període històric, l'Oficina Portuària de Weihai i el Grup Wigao van invertir 50 milions de yuan (6 milions de dòlars) en la construcció d'una rèplica a escala 1:1 del Dingyuan. La construcció va començar el 20 de desembre de 2003. La còpia del Dingyuan ara és un museu flotant, que conté registres del Dingyuan, la flota Beiyang, la primera guerra sinojaponesa i exhibicions sobre la vida al mar.

## Referències

* ↑ Hao, Ni. Travel Guide of Famous Islands, China (en anglès). DeepLogic, p. 81.
* ↑ «Dingyuan class ironclads (1881)» (en anglès americà). naval-encyclopedia.com, 13-02-2020. [Consulta: 12 març 2023].
* ↑ Eugène M. Koleśnik (ed). Conway's all the world's fighting ships, 1860-1905. New York : Mayflower Books, 1979, p. 395. ISBN 978-0-8317-0302-8.
* ↑ Kowner, Rotem. Historical Dictionary of the Russo-Japanese War (en anglès). Rowman & Littlefield, 2017-04-06, p. 109. ISBN 978-1-4422-8184-4.
* ↑ Elleman, Bruce A. Modern Chinese Warfare, 1795-1989 (en anglès). Routledge, 2005-07-28, p. 102. ISBN 978-1-134-61009-9.
* ↑ Tucker, Spencer C. Wars That Changed History: 50 of the World's Greatest Conflicts: 50 of the World's Greatest Conflicts (en anglès). ABC-CLIO, 2015-09-22, p. 389. ISBN 978-1-61069-786-6.