OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Matheu

La casa Matheu és un edifici modernista de Tortosa (Baix Ebre) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici d'habitatges de planta baixa i tres pisos, que presenta dues façanes separades per un xamfrà amb composició regular de buits, que formen balcons amb baranes de forja. Hi destaquen diversos elements ornamentals, com els que emmarquen les finestres i els acabaments del terrat, sobre cornisa. Els paraments presenten encoixinats, excepte el del xamfrà, cobert d'esgrafiats amb motius florals. Al xamfrà hi ha els elements més característics: presenta a primer pis un mirador amb cristallera emplomada (vitralls) i un element sobre el terrat amb balcó obert entre dues columnes en un buit circular i acabament superior, sobre cornisa. També el vestíbul d'accés a l'escala presenta decoració de característiques modernistes destacables. Certs elements, com el mirador o l'arc del vestíbul, evoquen l'arquitectura arabesca.

## Història

És una obra modernista de l'arquitecte Pau Monguió de 1907.
Edificada en el límit entre la ciutat antiga i l'Eixample tortosí (antigament carrer Unió i actualment carrer Teodor González). Els seus baixos estan destinats a usos comercials.

## Referències

* ↑ «Casa Matheu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Vegeu també

* Casa Brunet
* Edifici del Centre del Comerç
* Casa Català (Tortosa)
* Antic Banc d'Espanya de Tortosa
* Convent de les Serves de Jesús
* Casa Albacar
* Casa Margenat

## Enllaços externs

* «Casa Matheu». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Moixó (Vic)

La Casa Moixó és una obra amb elements renaixentistes, barrocs i eclèctics de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, de planta baixa, dos pisos i golfes. Aquest edifici presenta una composició simètrica respecte d'un eix central que engloba la pilastra del mig dels dos arcs de la planta baixa i les obertures principals dels pisos primer i segon. A la part superior hi ha un seguit de finestres que formen una galeria, com altres cases de la plaça, que estan adornades amb pilarets coronats per pinacles sortits.
La resta de la façana és plana exceptuant els balcons i dues fines motllures que marquen als ampits de les antigues finestres del primer pis, avui convertides en balcons. Malgrat la gran quantitat d'ornamentació del coronament, domina la qualitat dels elements antics.
Tots els elements són de pedra picada excepte el coronament que és de pedra artificial i les baranes i mènsules del balcó principal que són de ferro forjat.

## Història

Aquest casal, avui molt modificat sobretot en les obertures i en el coronament de l'edifici, podria haver estat construït en els segles XVI o XVII si ens fixem en les llindes i brancals de finestres i balcons. Tot i així, ja deuria substituir altres edificis anteriors, ja que els edificis de la façana nord del Mercadal s'edificaren primerament en forma de raval, seguint el camí i més tard s'ampliaren amb els porxos.
Eduard Junyent (1994) ens diu que les finestres es van transformar en balcons i en una fotografia de la pàgina 308 del seu llibre, datada de l'any 1875, s'hi pot veure la casa només amb dos balcons, marcant l'eix central, sense la galeria del pis superior actual i rematada amb un ràfec.
Manuel Gausa, també parlà de la casa: "probablemente levantada en el siglo XVII, de acertada composición. Las aberturas, aún pertanecientes al renacimiento, conservan ciertos detalles góticos. En época relativamente reciente se transformaron las ventanas, convirtiéndolas en balcones y, más tarde, a principios de siglo, se añadió la terminación superior que no responde al caràcter de la fachada. Se encuentra a faltar una mayor altura en el edificio, la cual seguramente tenía al ser levantado, y su correspondiente alero de protección del paramento."
Per part de l'Ajuntament de Vic han trobat un expedient d'obra a l'arxiu municipal, on es demana permís per a unes reformes a la casa l'any 1904, i es pensa que podria ser l'any en què es van afegir els dos balcons laterals del primer pis i la galeria en la tercera planta.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Casa Moixó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Casa Pius Anfres Martí

La Casa Pius Anfres Martí, també conegut com la Tela, és un edifici del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici aïllat de tipologia ciutat-jardí, de planta quadrada. Consta de planta baixa, pis i golfa amb coberta a quatre vessants.
La façana principal és de composició simètrica, sobresortint un cos més alt de planta quadrada en un pla més endavant que la resta de l'edifici a manera de torre mirador amb finestres geminades.
Les façanes són de carreus de pedra emblanquinats i vistos a les cantonades. Al segon pis, les finestres es disposen a partir d'arcuacions rebaixades.

## Història

L'activitat industrial del segle xix portà la indústria tèxtil a Granollers, que començà la seva creixença amb les manufactures cotoneres i llurs indústries auxiliars, que van estendre la tram urbana fora del recinte emmurallat i prop de les vies de comunicació, i iniciaren l'allargament del nucli urbà, entre el Congost i el Ferrocarril de França.
És així com la carretera de Barcelona-Ribes es converteix en l'eix de la ciutat, zona de l'eixample al final del segle xix i començament del XX, on trobem representats els moviments arquitectònics dels darrers cent anys. L'edifici va ser restaurat el 1986, amb la finalitat de ser la seu del Museu de Ciències Naturals de Granollers.
L'edifici va ser promogut per Pius Anfres i Martí, un enginyer que va fundar una fàbrica tèxtil a Granollers.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Pius Anfres Martí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* 1 2 Consell Comarcal del Vallès Oriental «Guia del Modernisme d'estiueig al Vallès Oriental». Guia del Modernisme d'estiueig del Vallès Oriental. Arxivat de l'original el 2017-08-05 [Consulta: 10 setembre 2019]. Arxivat 2017-08-05 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Casa Pius Anfres. Web del Museu de Ciències Naturals de Granollers (en català)
# Casa Vila Picó

La Casa Vila Picó és un edifici del municipi de Mataró (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil, una antiga casa del segle xvi que ocupa una cantonada entre dos carrers. Consta d'una planta baixa i un pis que pertanyen a la construcció inicial, i un segon pis i un terrat afegits al segle xix. Les obertures de la planta baixa han estat adaptades a necessitats posteriors. Cal destacar l'angle de l'edifici realitzat amb carreus de pedra, però el conjunt sobresurt especialment pel finestral gòtic geminat, al que li falta la columneta, amb la llinda molt treballada amb arcs conopials lobulats i petits rostres esculpits.

## Referències

* ↑ «Casa Vila Picó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
# Casa al carrer Gispert, 12 (Bàscara)

La Casa al carrer Gispert, 12 és una obra de Bàscara (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Bàscara, en el límit amb el nucli antic de la població, delimitat entre els carrers Gispert i Parets.
Edifici entre mitgeres de planta rectangular, format per dos cossos adossats, amb la coberta de teula de quatre vessants i badalot central. Consta de tres crugies distribuïdes en planta baixa i dos pisos. La façana principal presenta les obertures rectangulars, algunes d'elles emmarcades amb carreus de pedra i d'altres amb els emmarcaments motllurats. A la planta baixa, el portal d'accés presenta dues dates gravades a la llinda, la de construcció de l'habitatge, “17”, mig esborrada per la data de l'última reforma, 1946. Als pis hi ha tres balcons exempts, amb els finestrals emmarcats amb pedra. De les obertures de la segona planta destaquen les dues finestres balconeres amb barana d'obra. La façana posterior presenta una galeria d'arcs rebaixats al primer pis, amb barana d'obra, i una terrassa descoberta a la segona planta, amb balustrada. A la planta baixa destaca un portal d'arc rebaixat adovellat al centre del parament. L'edifici està emmarcat pels laterals mitjançant dos cossos verticals, disposats a mode de torres. La façana està rematada amb una àmplia cornisa motllurada, sostinguda per mènsules de mida gran.
La construcció està arrebossada i pintada.

## Història

Casa bastida vers el segle xviii dins del nucli antic de Bàscara, i reformada l'any 1946, tal com ho testimonien les dates que es documenten a la dovella central de la porta principal d'accés.
La casa està delimitada a migdia pel carrer Parets, el qual coincideix amb l'antiga vall meridional, que formava part de l'antic recinte emmurallat de la vila del segle xiii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa al carrer Gispert, 12». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2017].
# Casa de Maria Viñas i Oliver

La Casa de Maria Viñas i Oliver, també coneguda com la Casa Mas, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat a la Rambla d'Ègara, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres, de planta baixa i dos pisos. La façana és de composició simètrica i molt plana, amb influència Art Déco. La planta baixa, delimitada per una línia d'imposta, té el portal d'accés centrat i flanquejat per dues finestres gairebé quadrades, i és aplacat per marbre. Damunt la línia d'imposta es recolza un petit relleu al·legòric.
Les dues plantes superiors, de tractament molt pla i horitzontal, contenen quatre finestres unides de dues en dues per relleus lineals que deixen al mig un plafó pla quadriculat i apareixen roms als dos brancals dels extrems. La façana, aplacada amb pedra sorrenca, és acabada en una cornisa recolzada en permòdols de pedra.

## Història

La casa la va fer construir Antoni Mas i Muntanyà i és una obra racionalista de l'arquitecte Ignasi Escudé. El nom actual correspon a la propietària de l'edifici durant els anys noranta.

## Referències

* 1 2 3 «Casa de Maria Viñas i Oliver». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Casa de la Punxa (l'Escala)

Casa de la Punxa o de la Torre és un habitatge al nucli antic de la població de l'Escala, al sector nord del nucli, davant de la Platja i formant cantonada amb aquesta i amb els carrers Alfolí i del Port, on hi ha la façana principal. Antigament, aquest edifici, com tots els que envoltaven el port, estaven dedicats a les indústries derivades de la pesca com la salaó d'anxoves, els boters, les tavernes de pescadors, els magatzems de sal, etc. Aquest en particular exercia de fàbrica de glaç. Actualment els baixos funcionen com botigues comercials i els pisos com habitatges. L'any 2008 es va endegar un procés de rehabilitació i restauració, que l'any 2009 encara no havia conclòs.
Edifici de planta rectangular i una sola crugia, amb coberta plana amb tres vessants de teula. Consta de planta baixa, dos pisos i altell, amb una torre-garita a la cantonada nord-est. Tota la construcció es troba bastida amb pedra desbastada de diverses mides, lligada amb morter de calç. Les cantonades estan bastides amb carreus ben escairats. La façana principal presenta un gran portal de mig punt adovellat, amb la clau de volta destacada. Damunt seu hi ha un escut dels comtes d'Empúries esculpit en pedra i, al seu costat, una finestra geminada amb columneta i capitell decorat, d'estil neogòtic. Al nivell del segon pis hi ha tres obertures d'arc de mig punt bastides amb maons. La façana encarada a mar presenta, tant a la planta baixa com al primer pis, finestres geminades i trilobulades, també neogòtiques. Al segon pis hi ha tres finestres rectangulars emmarcades amb grans carreus de pedra ben escairats. A l'altell hi ha ulls de bou. La torre, força destacada respecte a l'entramat urbà de la població, s'aguanta damunt d'un basament format per mènsules circulars, delimitat per una filada de rajola vidriada blava. Distribuïda en dos nivells, amb les finestres apuntades i la coberta piramidal de teula, amb ràfec de rajola decorada. El parament està arrebossat, amb decoració esgrafiada de línies horitzontals blanques. La façana al Carrer Alfolí presenta les obertures rectangulars emmarcades amb carreus de pedra.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa de la Punxa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Casa de la Vila de l'Arboç

La Casa de la Vila de l'Arboç és una obra del municipi de l'Arboç protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici compost de quatre plantes. Els baixos presenten una portalada d'arc de mig punt adovellat, amb l'escut del poble a la clau i una finestra a la banda dreta d'arc lobulat. El pis noble consta d'una gran balconada que recorre tota la façana, sostinguda per mènsules i amb una base decorada a la part de sota per rajoletes que descriuen un zig-zag. L'esmenta't balcó té dues portes balconeres de llinda separades per l'escut de la vila. La segona planta té, igual que la tercera, dues finestres rectangulars amb base i llinda. L'edifici és rematat per una barana de pedra. A l'entrada cal destacar-hi una composició que representa l'antiga vila de l'Arboç, signada per Fontanals, i a mà dreta, una pintura mural feta per l'Escola d'Art de Tarragona on es pot veure els edificis destacats de la vila (plaça de la Badalota...) així com la representació de les danses i costums de la vila (Ball de Bastons, Minyons de l'Arboç, les puntaires, etc).

## Història

Es desconeix la data a partir de la qual s'utilitzà l'edifici actual com a casa de la Vila. Es tenen notícies que durant el s. XVI els jurats es reunien en una casa de lloguer del carrer de la Palma. Però ja en el 1639 sabem que els consellers es reunien a Can Tabal, és a dir en la casa comunal situada a prop de l'església. Això ens fa pensar que ja devia ser la casa de la vila actual. Ara bé en el 1808 sabem amb certesa que estava ja situada en el lloc on la teníem avui i que va ser cremada totalment. Abans l'edifici era més petit, ja que en el 1825 per tal d'engrandir-lo es va comprar un immoble a J. Fidel i Torrents. L'edifici fou restaurat en el 1847. Amb posterioritat, l'any 1969, es va decidir fer una nova restauració que li donà el caire actual. Llavors fou habilitat un pis pel secretari i aixecat un altre per l'agutzil. Tot quedà enllestit el 1971.

## Referències

* 1 2 «Casa de la Vila de l'Arboç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Casal Rectoral de la Casa de la Pietat

La Casal Rectoral de la Casa de la Pietat és una obra barroca de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa rectoral adossat a l'església de la Pietat. La façana segueix el traçat del carrer de Sant Sadurní que s'obre vers la plaça del Paradís. La façana segueix un eix de composició molt irregular tant pel que fa a la distribució d'obertures com a l'alçada. La part adossada a l'església consta de planta baixa i tres pisos amb grans finestrals, un d'ells amb llinda conopial. A la part més estreta del carrer, l'edifici presenta una planta baixa, primer pis i golfes. A la planta d'aquest sector s'hi obre un gran portal adovellat de pedra. Cal destacar al primer pis una finestra amb columnes i caps esculpits que s'uneixen al trencaaigües amb l'escut al mig. Al costat hi ha una altra finestra conopial. A sota la teulada hi ha unes golfes i la coberta és amb bigues de fusta i teula àrab. Els ràfecs de la resta de l'edifici tenen decoracions amb teula. L'estat de conservació és bo. L'interior conserva un bonic coll de pou i també cal remarcar un aiguamans, fet amb una lauda romana, i un frontal de ceràmica vidriada al mur on s'adossa.

## Història

El lloc on es va erigir l'església de la Pietat ha estat un centra de culte continuat. Segons la tradició, al 1050, s'hi van trobar les relíquies de Sant Llucià i de Sant Marcià, patrons històrics de la ciutat de Vic. Sembla, doncs, que a partir de la troballa, en el segle xii s'hi va construir l'església de Sant Sadurní, la portalada de la qual encara es conserva al mur Oest. El 1427 el Consell de la partida de Montcada decidí reformar la capella que havia estat malmesa pels terratrèmols. Fou el 1454 quan es començaren les obres de la nova església, dedicada a la Mare de Déu de la Pietat i comunicada a la Sant Sadurní per mitjà d'una gran arcada. El traçat barroc de l'església es deu a les obres del 1630, dirigides per la família Morató. El 1664, un cop obrada la façana es va començar a enllosar el paviment i construir la casa del sagristà. L'església, però, fou parròquia fins al 1877-1878, ja que hi ha aquell moment, i malgrat peticions continuades al Sr. Bisbe, la catedral exercí les funcions parroquials de tota la ciutat. L'1 d'octubre del 1877 es va anomenar el primer ecònom per la nova parròquia de la Pietat. Al crear-ne la parròquia, l'església estava molt deteriorada i una part romandria tancada al públic, així que s'encomanà a l'arquitecte J. Artigas que fes un projecte de reparació. Durant la Guerra Civil, l'església fou transformada en magatzem i es varen destrossar molts altars.

## Referències

* 1 2 «Casal Rectoral de la Casa de la Pietat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Cases Milà i Escolà

Les Cases Milà i Escolà són edificis del municipi de Mataró (Maresme) que formen part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil, una construcció del segle xvi amb reformes importants del segle xvii. Consta de planta baixa, dos pisos està cobert a una sola vessant. La façana no forma una línia recta, sinó que està escairada. La planta baixa ha estat reformada per tal d'adaptar-se a les necessitats actuals. A la façana destaca un finestral gòtic geminat, sense columneta, amb la llinda molt treballada en forma d'arcs conopials lobulats, la línia d'impostes amb motius vegetals i un àngel central, i els brancals i el llindar amb motllures. Sota aquest finestral hi ha una espitllera. L'arrebossat del mur, restaurat, perfila les formes clàssiques del segle xvii, realitzades amb lliscat de calç.
L'any 1940 hi hagué una important reforma a càrrec de l'arquitecte Antoni Pineda i Gualba.

## Referències

* 1 2 «Cases Milà i Escolà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].

## Enllaços externs

* «Cases Milà i Escolà». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Cases Soler Bohigas

Les Cases Soler Bohigas són un parell d'edificis del centre de Terrassa (Vallès Occidental), protegits com a bé cultural d'interès local. Se situen al carrer de Sant Jaume, just al costat de la Casa Soteras, seu de l'antic Banc de Terrassa.
Aquest edifici conté dos habitatges aparedats. Està construït en perpendicular respecte a la línia de façana del carrer. Aquest espai ve ocupat per un petit pati a la manera anglesa, amb una tanca de maó i reixa de ferro.
Consten de planta baixa, principal i pis superior. Són fets d'obra vista, exceptuant els perfils de les obertures, d'esquema vertical als dos primers pisos, que són fets de pedra tallada en carreus, amb trencaaigües neogòtics. Les línies d'imposta també són de pedra.
Cal destacar-ne les façanes posteriors, fetes de fusta i vidre, que s'obren als jardins de les cases.

## Referències

* 1 2 3 «Cases Soler Bohigas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Vas d'Ixtar

El vas d'Ixtar és un gerro de principis del II mil·lenni abans de Crist, de la civilització mesopotàmica, que es manté al Departament d'Antiguitats Orientals del Museu del Louvre. Aquest vas va ser descobert per André Parrot a Larsa l'any 1933. El número d'inventari de la obra és AO 17000.

## Descripció

Aquest vas de terracota mesura 26,2 cm d'altura amb un diàmetre de 13 cm. Presenta una decoració pintada i gravada amb una incisió del perfil d'ocells al registre superior i peixos al registre inferior. La deessa Ixtar, es presenta d'acord amb la seva tipologia, és a dir nua amb una tiara amb banyes. El seu melic i el pubis triangular va ser fortament emfasitzat per l'artista. Les seves mans estan obertes en la posició d'oració. Està envoltada per un torus i una tortuga.
Segons Heròdot, existia a l'antiga Mesopotàmia el culte a Ixtar, deessa de l'amor i la fertilitat, que va autoritzar la prostitució sagrada.

## Referències

* ↑ «Vase décoré de déesses nues dit "vase d'Ishtar"» (en francès). Louvre. [Consulta: 29 gener 2017].
* ↑ Black i Green, 1992, p. 144.
* ↑ Monthélie, Gabrielle «Quand la prostitution était sacrée» (en francès). Le Monde des Religions, 01-07-2009. Arxivat de l'original el 2015-04-20 [Consulta: 29 gener 2017].

## Bibliografia

* Black, Jeremy; Green, Anthony. Gods, Demons, and Symbols of Ancient Mesopotamia: An Illustrated Dictionary (en anglès), 1992. ISBN 0-292-70794-0.
# Sabí (metge)

Sabí (grec antic: Σαβῖνος, llatí: Sabinus) va ser un metge de la Grècia romana. Va ser un dels més antics comentaristes d'Hipòcrates que va viure abans de Julià, a la part final del segle i.
Fou mestre de Metrodor i Estratònic de Pèrgam. És esmentat sovint per Galè i també per altres escriptors de medicina.

## Referències

* ↑ «SABI´NUS». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III, p. 688.
* ↑ Nutton, 2012, p. 218, 219.
* ↑ Lloyd, 1993, p. 401, 402.

## Bibliografia

* Lloyd, Geoffrey Ernest Richard. Methods and Problems in Greek Science: Selected Papers. Cambridge University Press, 1993. ISBN 9780521397629.
* Nutton, Vivian. Ancient medicine. Londres: Routledge, 2012. ISBN 9780415520942.
Viccionari
# Wilhelmine Eibenschütz-Wnuczek

Wilhelmine Eibenschütz-Wnuczek (Cracòvia, 17 de gener de 1879 - Berlín, 26 de juny de 1957), nascuda Marianne Wnuczek, fou una pianista polonesoalemanya, esposa del pianista Albert Maria Eibenschütz amb qui s'havia casat el 3 de juny de 1898.
Estudià el piano des de 1893 a 1896 en el Conservatori de Colònia, sent alumna del que més tard hauria d'ésser el seu marit. D'allà passà a Berlín, on completà els seus estudis i aconseguí una plaça de professora en el Conservatori Stern. Per acabar feu un viatge de concerts, tocant en les capitals més importants d'Alemanya.
Després desplegà la seva activitat musical en el Conservatori de Wiesbaden, dirigit pel seu espòs Albert. Finalment desenvolupà una càtedra de piano en el Conservatori d'Aquisgrà, i des d'allà emprenia gires de concert amb gran èxit.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa Apèndix IV, pàg. 754 (ISBN 84-239-4574-X)