OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José García Santesmases

José García Santesmases (Barcelona, 2 de maig de 1907 – Madrid, 24 d'octubre de 1989) va ser un físic i pioner de la informàtica a Espanya, constructor del primer computador analògic i primer microprocessador de fabricació espanyola.

## Biografia

José García Santesmases va néixer a Barcelona el 2 de maig de 1907. El 1930 obté a París el títol d'enginyer per la École supérieure d'électricité. Continua la seva formació i el 1935 aconsegueix el Premi Extraordinari de la Universitat de Barcelona, llicenciant-se com a físic. Es doctora en la Universitat de Madrid el 1943 i posteriorment es trasllada a la Universitat de Granada, on impartirà docència durant dos anys, després dels quals torna com a professor a Madrid. El 1949 col·labora al Cavendish Laboratory de Cambridge i, seguidament, durant una mica més d'un any al Computation Laboratory de la Universitat Harvard, sota la direcció de Howard H. Aiken. Santesmases ocuparà la càtedra de Física Industrial a la Universitat de Madrid fins a la seva jubilació el 1977. Endemés, el 1960 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, ingressant l'any següent amb el discurs Automática, Cibernética i Automatización.
El 24 d'octubre de 1989 va morir en aquesta ciutat, on va desenvolupar la major part de la seva carrera científica. Un carrer de la Ciutat Universitària de Madrid rep el seu nom, igual que el Museu d'Informàtica García Santesmases (MIGS), situat en la Facultat d'Informàtica de la Universitat Complutense de Madrid. La col·lecció bibliogràfica reunida per aquest investigador està integrada en la Biblioteca d'aquest centre.

## La Calculadora Electrònica Analògica

El punt culminant de la seva carrera ho constitueix la construcció, entre 1953 i 1954 de la primera calculadora electrònica analògica desenvolupada a Espanya, que va ser presentada al I Congrés de Càlcul Analògic de Brussel·les. La màquina va ser creada en els laboratoris de l'Institut d'Electricitat de la Universitat Central amb un equip format per José González Ibeas, Antón Civit Breu, Gregorio Fernández Fernández y Julio Sant Magallanes.

## Obres

* Contribución al estudio de la ferro-resonancia y de la autoinducción (1943)
* Lecciones de física (1952)
* Instrumentación para el estudio del comportamiento humano (1971)
* Obra e inventos de Torres Quevedo (1980)

## Referències

* ↑ «José García Santesmases, físico y catedrático». El País, 1989 (25 d'octubre).
* ↑ Nicolau, Edmond «Obituary Professor José García Santesmases». Kybernetes, 19, 5, 1990. p. 3.
* ↑ Biografia Arxivat 2017-08-14 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ «José García Santesmases, físico y catedrático». El País, 1989 (25 d'octubre).
* ↑ Mairena, José de «El primer cerebro electrónico hecho en Europa es español». El Español, 349, 1955.

## Enllaços externs

* Museu d'Informàtica García Santesmases
* Biblioteca de la Facultad de Informática de la Universidad Complutense de Madrid
* Notícies de José García Santesmases a El País
«Obra de José García Santesmases» a Dialnet.
* NO-DO: Analizador Diferencial Analógico del Profesor José García Santesmases
# José María Celleruelo y Poviones

José María Celleruelo y Poviones (La Pola Siero, 1840 - Madrid, 4 de desembre de 1911) fou un advocat, periodista i polític asturià. Va ser ministre de Gracia i Justícia durant el regnat d'Alfons XIII.

## Biografia

Llicenciat en dret per la Universitat d'Oviedo, va exercir com a fiscal de l'Audiència d'Alacant i com a jutge a l'Audiència d'Alcázar de San Juan fins a 1873. La seva carrera política començà durant la I República militant en el Partit Republicà Possibilista de Castelar arribant a ocupar els càrrecs de governador civil de Segòvia, Almeria i Alacant i el de sotssecretari de Governació. Fou diputat possibilista al Congrés dels Diputats per la circumscripció de Lleida a les eleccions generals espanyoles de 1881, a les eleccions de 1884, 1886, 1891, 1893, 1896, 1898, 1899, 1901, 1903, 1905 i 1907 tornarà a obtenir escó per Oviedo en una primera fase representant als possibilistes de Castelar i des de 1896 com a militant del Partit Liberal, com a representant del sector del partit liderat per Buenaventura Abarzuza Ferrer, que el 1894 s'integrà als Liberals. Posteriorment, en 1910, passa al Senat en qualitat de senador vitalici. Va ser ministre de Gràcia i Justícia entre el 10 de juny i el 6 de juliol de 1906 en un gabinet que va presidir Segismundo Moret y Prendergast. Com periodista va ser director d'"El Globo".

## Enllaços externs

* Joan Palomas i Moncholi, El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans 1875-1885 Arxivat 2014-01-03 a Wayback Machine. p. 564
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Biografia a vivirasturias.com
* Fitxa del Senat
# José María Cordero Torres

José María Cordero Torres (Almeria, 1909 – Madrid, 23 d'abril de 1977) fou un jurista i politòleg espanyol, membre de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

Estudià dret a la Universitat de Granada i el 1929 es doctorà amb premi extraordinari a la Universitat de Madrid amb la tesi Estudio de los medios de solución pacífica de los conflictos internacionales en América. En 1930 obté per oposició la plaça de lletrat al Consell de l'Estat. Mercè a la seva amistat amb Ramiro Ledesma Ramos va col·laborar a la revista de les JONS. En 1934 obté la plaça d'ajudant de càtedra de dret internacional públic de la Universitat Central de Madrid. Alhora, sota el patrocini del geògraf Gonzalo de Reparaz y Rodríguez-Báez fou un dels fundadors de la Sociedad de Estudios Internacionales y Coloniales, per tal de crear una consciència espanyola en matèria internacional i colonial, lligada inicialment a l'Ateneo de Madrid i des de 1939 al CSIC.
Després de la guerra civil espanyola fou impulsor i redactor de la revista Cuadernos de Estudios Africanos, dirigí la Revista de Política Internacional i la secció colonial de l'Instituto de Estudios Políticos. Des d'aquestes publicacions fou un dels impulsors, juntament amb Ernesto Giménez Caballero, de la teoria de l'espai vital espanyol al nord d'Àfrica, Andorra, la Catalunya del Nord, Iparralde i Sardenya.
També fou responsable de les càtedres de política colonial i de geografia política i econòmic de Marroc i colònies. En 1954 obté el Premi Extraordinari de Doctorat en Ciències Polítiques per la Universitat Central i el 1955 és nomenat magistrat de la Sala Quarta del Tribunal Suprem d'Espanya. El 1969 esdevé acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques, de la que en fou secretari el 1975.
Ha estat membre de l'Institut Francisco de Vitoria i de l'Associació Espanyola de Dret Internacional i ha rebut la Gran Creu de l'Orde del Mèrit Civil, l'Encomana de l'Orde d'Isabel la Catòlica i la Gran Creu de l'Orde de Sant Ramon de Penyafort.

## Obres

* La misión africana de España (1941)
* Organización del protectorado español en Marruecos (1942)
* El africanismo en la cultura hispánica contemporánea (1949)
* Textos básicos de América (1955)
* Fronteras hispanicas: geographia e historia, diplomacia, y administración (1960)
* Textos básicos de África (1962)
* La descolonización: un criterio hispánico (1967)

## Referències

* ↑ Xosé Manoel Núñez Seixas. Fuera el invasor!: nacionalismos y movilización bélica durante la guerra civil española. Marcial Pons, 2006, p. 211.
* ↑ José María CORDERO TORRES al Diccionario Biográfico de Almería
# José María Martínez Val

José María Martínez Val (Ágreda, província de Sòria, 1916 - Madrid, 30 d'agost de 1999) fou un jurista i economista espanyol, governador civil de Lleida en els darrers anys del franquisme.
Es va llicenciar en filosofia i lletres per la Universitat Central de Madrid i el 1953 es va doctorar en dret. Des de 1966 va exercir com a advocat i fou elegit degà del Col·legi d'Advocats de Ciudad Real. També va exercir com a catedràtic de Legislació Mercantil i Economia Política a Escoles de Comerç, i Geografia i Història a Instituts d'Ensenyament Secundari. També fou director de l'Escola de Comerç de Ciudad Real i el 1946 va fundar l'Instituto de Estudios Manchegos, del que en fou director fins al 1969.
El juny de 1968 fou nomenat governador civil i Cap Provincial del Movimiento de la província de Lleida. Va ocupar el càrrec fins a gener de 1970. Arran la seva experiència a Lleida va escriure ¿Por qué no fué posible la Falange? (1976), on esbossa com a fracàs de la Falange la unificació de càrrecs provincials, que malgrat acabar amb els enfrontaments va erosionar qualsevol propòsit revolucionari, ja que els seus dirigents eren més preocupats per conservar els càrrecs que en qualsevol altra cosa.
El 1969 també va ingressar com a acadèmic corresponent a la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres (RACEF). També ha estat degà de l'Il·lustre Col·legi d'Advocats de Lleida, membre del Consell Superior d'Investigacions Científiques, vocal del Tribunal Contenciós-Administratiu i magistrat suplent de l'Audiència de Ciudad Real.

## Obres

* Programa de derecho y economía política (1950)
* El horizonte filosófico del Derecho Penal (1958)
* Historia del pensamiento político, económico y social (1975)
* Derecho mercantil (1979)
* Abogacía y abogados (1981)
* Ética de la abogacía (1987)
* Españoles ante el comunismo (1976)
* ¿Por qué no fué posible la Falange? (1976)

## Referències

* ↑ Decálogo de moral profesional de José María Martínez Val Arxivat 2019-01-09 a Wayback Machine. a juristas UNAM
* ↑ El Instituto de Estudios Manchegos de Ciudad Real, ciudadrealdigital.es, 9 de juny de 2018
* ↑ Decreto 1124/1968, de 31 de mayo, por el que se nombra Gobernador civil de la provincia de Lérida a don José María Martínez del Val
* ↑ Decreto 102/1970, de 24 de enero, por el que cesa como Gobernador civil de la provincia de Lérida don José María Martínez del Val.
* ↑ FET Y DE LAS JONS EN LA CATALUÑA RURAL DE POSTGUERRA. LA IMPLANTACIÓN DEL PARTIDO ÚNICO EN LA PROVINCIA DE LLEIDA (1938‐1945), Josep Gelonch Solé, p. 177
* ↑ José María Martínez Val al web de la RACEF

## Enllaços externs

* José María Martínez Val a Libros Alcaná.
# José de la Peña Aguayo

José de la Penya Aguayo (Cabra, 16 de desembre de 1801 – Madrid, 3 de novembre de 1853) va ser un advocat, militar, escriptor espanyol, ministre d'Hisenda en 1846 i senador vitalici en 1847. És conegut especialment per haver estat defensor de l'heroïna granadina Mariana Pineda.

## Biografia

Va estudiar Filosofia al Col·legi de la Puríssima Concepció de Cabra. D'allí va passar a la Universitat de Granada, on va cursar estudis de Jurisprudència, obtenint el títol d'advocat el gener de 1824. Va conèixer personalment a Mariana Pineda, probablement perquè la seva mare, María de los Dolores Muñoz i Bueno, era de Lucena i una de les seves obres més famoses obres va ser, precisament, una biografia de Mariana Pineda, escrita en 1836. Amb ella va tenir una filla, Luisa de la Peña y Pineda, nascuda en 1829 i morta en 1854, que va acollir després de la mort de Mariana, va reconèixer mitjançant escriptura pública en 1846 i va nomenar única hereva en el seu testament atorgat en 1853.
Va ser com a advocat a Cabra fins a 1823 i com a professor d'Economia Política en el Col·legi de la Puríssima Concepció de Cabra. A la mort de Ferran VII d'Espanya és nomenat oficial major de la secretaria de govern del comte d'Ofalia, així com intendent de Palau. L'agost de 1836 deixà els seus càrrecs i tornà a exercir d'advocat. Fou elegit diputat per la província de Màlaga en 1837, 1840, 1844 i per la de Còrdova en 1846, corts que van revisar l'Estatut Reial de 1834. Reconegut jurisconsult, va ser ministre d'Hisenda en el primer govern de Manuel Pando Fernández de Pinedo (febrer-març de 1846). Després fou condecorat amb la Creu i Placa de l'Orde de Carles III i nomenat senador vitalici.

## Obres

* Discurso histórico-legal sobre la sucesión de la corona.
* El juicio de los jurados para conocer de la causa contra los canónigos de la Santa iglesia primada de Toledo.
* Vida de Dª Mariana Pineda.
* Tratado de la hacienda de España.
* Defensa del Príncipe de la Paz.

## Referències

* ↑ Diccionario universal de historia y de Geografía; Tomo VI; México, 1855; Biblioteca de la Universidad de Harvard.
* ↑ José de la Peña y Aguayo. Andalucía en la historia, ISSN 1695-1956, Vol. 2, Nº 7, 2004, pags. 84-89.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
# Juan Echevarría Gangoiti

Juan Echevarría Gangoiti (Bilbao, 1926) és un economista i polític basc. Estudià economia a la Universitat de Madrid i posteriorment va ampliar estudis a diverses universitats estrangeres. El 1957 fou nomenat catedràtic de teoria econòmica a la Facultat de Ciències Econòmiques de la Universitat de Bilbao, de la que més tard en serà nomenat degà i el 1968 rector quan passà a anomenar-se Universitat del País Basc, càrrec que ocupà fins a 1976.
Durant el franquisme fou Consejero Nacional de Educación, fins que el 1969 fou nomenat Director General d'Ensenyament Superior i Investigació. També fou Delegat Provincial del Col·legi Nacional d'Economistes de Biscaia durant 12 ays i membre de la Reial Societat Bascongada d'Amics del País. Durant la transició democràtica s'arrenglerà amb la Unión de Centro Democrático (UCD), partit amb el qual fou elegit diputat per Biscaia a les eleccions generals espanyoles de 1977. Durant el seu mandat fou membre de la Comissió d'Hisenda del Congrés dels Diputats. També fou conseller d'economia del Consell General Basc i va ser el parlamentari basc que va portar a bord d'una avioneta el 29 de desembre de 1978 el text de l'Estatut de Gernika perquè fos el primer a registrar-se al Congrés dels Diputats.
Des de 1970 és numerari de la Reial Acadèmia de Doctors, passant a supernumerari en 1995. Entre altres distincions és cavaller de l'Orde Sobirana i Militar de Malta i està en possessió de les grans creus de l'Orde del Mèrit Civil, de l'Orde d'Alfons X el Savi al Mèrit Naval de Primera Classe, la medalla al Mèrit Constitucional, i comanador de les Palmes Acadèmiques de França.

## Obres

* Anotaciones al plan de desarrollo (1964)
* Teoria del dinero y del comercio internacional (1985) ISBN 8430912053

## Referències

* ↑ Echevarría Gangoiti vuela a Madrid con el texto estatutario el 29-XII-1978
* ↑ Margarita Uría. Recta como Aranzadi a El País
* ↑ Juan Echevarría al web de la RAD

## Enllaços externs

* Juan Echevarría Gangoiti a l'Enciclopèdia Auñamendi.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Juan Flórez Posada

Juan Flórez Posada (Lleó, 1876 - Madrid, 1933) fou un enginyer industrial espanyol.

## Biografia

Va obtenir el títol de l'Escola d'Enginyers Industrials de Barcelona l'any 1900 i continuà estudis a l'Escola Montefiore de Bèlgica. Va ser catedràtic de l'Escola Central d'Enginyers Industrials, de la qual va arribar a ser-ne director.
Va ser subsecretari del Ministeri del Comerç, Indústria i Treball entre els anys 1927 i 1929 i subdirector d'Indústria del Govern espanyol. Fins i tot fou ministre de treball en un breu període durant la dictadura de Primo de Rivera. Va col·laborar activament en la conformació de les Associacions d'Enginyers Industrials, i va exercir el càrrec de president de la Junta Superior de l'Associació Nacional d'Enginyers Industrials. Va morir en un accident de circulació en anar cap a Madrid des de Lleó.
A Sabadell se li coneix una sola obra de xemeneia, la de La Lanera Española (1917), projecte que va signar juntament amb l'arquitecte Émile Mouris.

## Obres

* Generalidades y empleo de las corrientes trifásicas.

## Vegeu també

* Vapors de Sabadell
* Llista de xemeneies de Sabadell

## Referències

* ↑ ITINERARI Xemeneies de Sabadell. Un recorregut històric. Llibret de recuperació històrica del passat tèxtil de Sabadell i de divulgació documental.
# Jesús Tartilán Requejo

Jesús Tartilán Requejo (Lugo, 2 d'agost de 1940) fou un futbolista gallec de la dècada de 1960 i posteriorment entrenador de futbol i director tècnic.

## Trajectòria

Començà la seva carrera a la SD Ponferradina, marxant a continuació dues temporades al Reial Betis, però l'entrenador Ferran Daucik no li va donar oportunitats, essent cedit, la segona, a la Cultural Leonesa mentre realitzà el servei militar. En acabar la temporada obtingué la carta de llibertat i marxà al Cadis CF durant la temporada 1963-64, i al RCD Espanyol la temporada 1964-65. Coincidí al club amb el seu germà Juan Manuel Tartilán, però a diferència d'aquest, l'entrenador Ladislau Kubala no li donà gaire minuts, jugant només dos partits de lliga i un de copa. Acabada la temporada deixà el club blanc-i-blau, jugant al CE L'Hospitalet de Segona Divisió, novament la Ponferradina i el Melilla CF. L'any 1968 marxà al Cleveland Stokers de la NASL, on coincidí amb Enrique Mateos, Manuel Mendoza i Sergio Kresic. En aquest club visqué la seva etapa com a futbolista. Un cop retirat de la pràctica activa del futbol ha esdevingut entrenador de clubs com el CD Ourense, Cultural Leonesa, CD Numancia, UD Cacabelense i SD Ponferradina, exercint també com a secretari tècnic d'aquest darrer club.

## Referències

* ↑ «Muere Jesús Tartilán, el hombre que jugó contra Pelé». Diario de León, 19-03-2024. [Consulta: 17 gener 2025].
* 1 2 3 4 «FICHA DEL JUGADOR». cadistas1910. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 1r febrer 2015].
* 1 2 3 4 «Fitxa de Jesús Tartilán». Periquito.cat. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Jesus Tartilan Requejo». aupadeportiva.com, 20-03-1940. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 1r febrer 2015].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol (jugador)
* Perfil a BDFutbol (entrenador)
# Juan Selva Mergelina

Juan Selva Mergelina (València, 20 de gener de 1886 - 19 d'abril de 1949) va ser un militar i polític valencià. De filiació carlina, el seu germà José Selva Mergelina en fou un dirigent destacat. Ingressà a l'exèrcit espanyol i va participar en la Guerra del Rif, i va assolir el grau de comandant en 1927. Després de la proclamació de la Segona República Espanyola fou retirat de l'exèrcit amb l'aplicació de la Llei Azaña. Va ser detingut a causa de la seva participació en el cop d'estat de Sanjurjo el setembre de 1932. També es va veure implicat en el cop d'estat del 18 de juliol de 1936 a València, on va fracassar i pel que fou detingut i jutjat amb altres requetés per un Tribunal popular. Si bé el fiscal va demanar contra ell la pena de mort per rebel·lió militar, va salvar la vida perquè el president del tribunal, Enrique Cerezo, havia militat de jove en el jaumisme. Aleshores va passar tota la guerra civil espanyola tancat a la presó.
Fou alliberat després de la fi de la contesa i va exercir com a jutge militar a Gandia, on fou expedientat el maig de 1940 pels seus enfrontaments amb militants falangistes. Això no impediria que l'octubre de 1941 fos nomenat governador civil de la província de Tarragona. L'octubre deixà el càrrec i va ingressar en el Consell Nacional de FET y de las JONS, de manera que també fou procurador en Corts de 1943 a 1946.

## Referències

* ↑ Juan Selva Mergelina a geneanet.org
* ↑ Diario Oficial del Ministerio de la Guerra 29/12/14, vegeu aquí
* ↑ La Correspondencia Militar 13/12/27, véase aquí
* ↑ El Sol 28/09/1932, disponible aquí
* ↑ Pepe Romero, "Extracto de las memorias de Guerra de Miguel Vergara Gimeno, Miguel Peñarrocha Taroncher y Miguel Asensio Martínez, Requetés voluntarios en el Tercio", [en:] La Guerra Civil en Llíria, aquí
* ↑ Andreu Ginés i Sànchez La instauració del franquisme al País Valencià, p. 93-93
* ↑ ABC 10/21/41, aquí, también: Abanderats i abanderades de la nostra historia disponible aquí Arxivat 2014-09-10 a Wayback Machine.
* ↑ 1943: homenaje Chapí XXXIV Aniversario, [en:] Villena cuéntame disponible aquí, Índice Histórico de Diputados
# Julián Herranz Casado

Julián Herranz Casado (Baena, Córdoba, 31 de març de 1930) és un cardenal espanyol, President emèrit del Consell Pontifici per als Textos Legislatius. Pertany a la prelatura de l'Opus Dei.

## Biografia

És membre numerari de l'Opus Dei des del 1949. Rebé l'ordenació presbiteral el 7 d'agost de 1955; posteriorment es doctorà en dret canònic. Des del 1960 presta servei a la Cúria Pontifícia. Durant gairebé 30 anys va viure al costat de Josemaría Escrivá de Balaguer, fundador de l'Opus Dei.
Nomenat arquebisbe titular de Vertara el 15 de desembre de 1990, rebent la consagració episcopal el 6 de gener de 1991, de mans del Papa Joan Pau II.
El 1994 va ser nomenat President emèrit del Consell Pontifici per als Textos Legislatius. El 15 de febrer de 2007 el Papa Benet XVI acceptà la seva renúncia per motius d'edat. A més, és president de la Comissió Disciplinària de la Cúria Romana des de 1999.
Va ser elevat al Col·legi Cardenalici per Joan Pau II al consistori del 21 d'octubre de 2003, rebent el títol de Cardenal diaca de Sant'Eugenio.
Ha estat membre de la Congregació per als Bisbes, de la Congregació per a les Causes dels Sants, de la Congregació per a l'Evangelització dels Pobles, de la Congregació pel Culte Diví i la Disciplina dels Sagraments, del Consell Pontifici per als Laics, de la Pontifícia Comissió "Ecclesia Dei" i del Tribunal Suprem de la Signatura Apostòlica.
El 31 de març de 2010, en complir els 80 anys, va perdre el dret a ser cardenal elector en qualsevol conclave futur.
És considerat com un dels experts més importants del Codi de Dret Canònic. També se'l considera com una de les figures més importants del Vaticà durant el pontificat de Joan Pau II.
Va formar part de la comissió instituïda pel Papa Benet XVI amb l'objectiu d'examinar i valorar el fenomen de les aparicions marianes iniciades a Međugorje el 1981.
El cardenal Herranz és un dels cardenals que ha celebrat la missa tridentina després de la reforma litúrgica.
El 24 d'abril de 2012 va ser nomenat president de la comissió constituïda per Benet XVI per investigar la fuga de documents reservats del Vaticà, conjuntament amb els cardenals JozefTomko i Salvatore De Giorgi.
El 12 de juny de 2014 el Papa Francesc li concedí el títol presbiterial pro hac vice.
És membre de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació.

## Obres

* Herranz Casado, Julián. Atajos del silencio. Ediciones Rialp, 1995. ISBN 978-84-321-3067-0.
* Herranz Casado, Julián. La vía maestra del derecho: conferencia de inauguración del año judicial del Tribunal Metropolitano de Valencia y visita al IDIC, 28 de enero de 2003. Siquem Ediciones, 2003. ISBN 978-84-95385-37-6.
* Herranz Casado, Julián. La libertad religiosa en nuestra sociedad. Ediciones Palabra, 2006. ISBN 978-84-9840-009-0.
* Herranz Casado, Julián. En las afueras de Jericó: recuerdos de los años con San Josemaría y Juan Pablo II. Ediciones Rialp, 2007. ISBN 978-84-321-3618-4.
* Herranz Casado, Julián. Dos Papas: mis recuerdos con Benedicto XVI y Francisco. Ediciones Rialp, 2023. ISBN 978-84-321-6469-9.
# La Chapelle-Basse-Mer

La Chapelle-Basse-Mer (en bretó Chapel-Baz-Meur) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 4.738 habitants. Limita amb els municipis de Barbechat, Le Loroux-Bottereau, Saint-Julien-de-Concelles, Mauves-sur-Loire i La Varenne (Maine i Loira).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 2.527 | 2.675 | 2.970 | 3.560 | 4.012 | 4.272 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Roger Jamin | |