OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guillermo Céspedes del Castillo

Guillermo Céspedes del Castillo (Terol, 1 d'agost de 1920-Madrid, 15 d'octubre de 2006) fou un historiador americanista espanyol. És considerada la màxima autoritat en les institucions polítiques, la societat i economia de l'Amèrica Virreinal. Ha estat acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Va realitzar els seus estudis universitaris d'Història durant la postguerra en la Universitat de Sevilla, graduant-se el 1944. El 1945 es diploma en Estudis Americans, i el 1946 es doctora en la Universitat de Madrid. Va fundar amb altres investigadors l'Escola d'Estudis Hispanoamericans de Sevilla. El 1948, és professor adjunt a la Universitat de Sevilla com a professor adjunt i el 1949 com a catedràtic.
La seva tasca investigadora es va centrar en l'Arxiu General d'Índies, i, des de 1951 (quan el règim franquista comença a sortir de l'aïllament internacional) la complementa amb arxius estrangers, viatjant a Iberoamèrica i el 1959 als Estats Units, on va ser convidat del Centre d'Estudis Avançats de la Brookings Institution (1962). Professor visitant en la State University of New York at Stony Brook (1965-1967) i després de la Universitat de Califòrnia, a San Diego, de la qual ha estat professor emèrit fins a la seva defunció. Torna a Espanya el 1975 com a catedràtic d'Història dels descobriments geogràfics a la Universitat Complutense. Publicà la Antología de Textos y documentos de la América Hispánica.
En 2002 va rebre la gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Obres

* La avería en el comercio de Indias, 1945.
* Lima y Buenos Aires. Repercusiones económicas y políticas de la creación del virreinato del Plata, 1946.
* Reorganización de la Hacienda virreinal peruana en el siglo XVIII, 1953.
* Tom III de la Historia social y económica de España y América (Jaume Vicens i Vives, dir. Barcelona, 1957), capítulos sobre las Indias en los siglos XVI y XVII
* América Hispánica (1492-1898), Labor, 1983 (Madrid, M. Pons, 2008)
* La Independencia de Iberoamérica: La lucha por la libertad de los pueblos, Anaya S.A, 1988
* La exploración del Atlántico, 1991
* Historia de la América virreinal
* Virreinato peruano: documentos para su historia (en col·laboració amb M. Moreyra Paz-Soldán), 3 vols.
* América Latina colonial hasta 1650, México, 1975
* Latin America. The Early Years, Nueva York, 1974
* Guillermo Céspedes, Gonzalo Anes Álvarez. El tabaco en Nueva España. Real Academia de la Historia, 1992.
* Guillermo Céspedes. Ensayos sobre los reinos castellanos de Indias. Real Academia de la Historia, 1999. ISBN 9788489512528.
* Guillermo Céspedes. Colón en el mundo que le tocó vivir. Real Academia de la Historia, 2007. ISBN 9788495983879.

## Enllaços externs

* Necrològica per Gonzalo Anes
# Gustavo Fernández Rodríguez Bastos y Harizmendi

Gustavo Fernández Rodríguez Bastos y Harizmendi (Ribadavia, província d'Ourense, 24 d'agost de 1841 - Madrid, 20 de gener de 1929) fou un enginyer i militar gallec, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Va estudiar a l'Escola d'Enginyers de Mines i el 1866 ingressà al Cos d'Enginyers de l'Armada amb la graduació d'alferes de fragata. En 1868 assolí el grau d'enginyer segon i fou destinat primer a l'Arsenal de Ferrol i de i després a Cartagena. Després fou professor de l'Escola Naval Flotant. El 1902 fou ascendit a general de brigada i nomenat Inspector Genereal del Cos d'Enginyers, i el 1909 general d'enginyers de l'Armada.
El 1906 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, ingressant l'any següent amb el discurs El buque de combate. Fou condecorat amb les creus del Mèrit Militar, al Mèrit Naval i Creu i Placa de l'Orde de Sant Hermenegild.

## Obres

* Curso de máquinas marinas de vapor (1879)
* Lecciones de construcción naval (1877)
* Teoría y descripción del servomotor hidráulico de Tallerie
* Exposición sucinta de un procedimiento apropiado para facilitar el arrastre de buques en el varadero horizontal de Santa Rosalía en Cartagena.

## Referències

* ↑ Gustavo Fernández Rodríguez Bastos y Harizmendi a Album da ciencia (gallec)
* ↑ «Biografia al web de la RAC». Arxivat de l'original el 2016-08-05. [Consulta: 28 maig 2016].
# Habitatge plurifamiliar al carrer Blasco de Garay, 14 (Barcelona)

L'Habitatge plurifamiliar al carrer Blasco de Garay, 14 és una obra de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Aquest edifici es troba al carrer Blasco de Garay, al Poble Sec. És entre mitgeres i consta de planta baixa, cinc pisos i terrat. A la planta baixa s'obren cinc arcades, tres més estretes d'arc de mig punt combinades amb dos més amples d'arc rebaixat. Aquestes es recolzen el columnes jòniques que només tenen el fus estriat a la part superior. Als carcanyols dels extrems hi ha dos relleus de medallons amb bustos d'homes d'inspiració medieval. Als pisos superiors s'obren quatre portes allindades per planta. A la primer planta hi ha un balcó corregut amb barana de ferro forjat i la llosana recolzada sobre mènsules. Al segon i tercer pis hi ha dos balcons per planta que ocupen dues portes i als dos pisos superiors torna a haver balcons correguts; tots ells tenen les mateixes característiques que el de la primer planta. Corona la façana una cornisa pintada amb sanefes de colors, on es recolza el ràfec d'una falsa teulada.
El vestíbul està decorat amb esgrafiats de temes naturals, pilastres jòniques i frisos decorats amb garlandes.

## Referències

* 1 2 «Habitatge plurifamiliar al carrer Blasco de Garay, 14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Habitatge plurifamiliar al carrer Blasco de Garay, 14». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Hardifort

Hardifort (en neerlandès Hardefoort) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 399 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 295 | 345 | 328 | 338 | 360 | 366 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Bernard Delassus | |
# Hugo O'Donnell y Duque de Estrada

Hugo O'Donnell y Duque de Estrada (Madrid, 29 de setembre de 1948), comte de Lucena i VII duc de Tetuán, és un militar i noble espanyol, nebot-rebesnet del general Leopoldo O'Donnell, primer duc de Tetuán.

## Biografia

És llicenciat en dret i comandant d'Infanteria de Marina i historiador militar. És un cavaller de l'Orde de Malta i membre de la Reial Acadèmia de la Història. És advocat de l'Il·lustre Col·legi de Madrid i Vocal del Patronat del Museu Naval. El 2000 va rebre el Premi Nacional d'Història. Ha escrit al Diccionario Biográfico Español sobre el general colpista Alfonso Armada, qualificant la seva participació en el cop d'estat del 23 de febrer com a succés.

## Obres

* La guerra de la independencia 10. Arapiles y Vitoria Hugo O'Donnell y Duque de Estrada; José Gregorio Cayuela Fernández (col.), Ricardo García Cárcel (col.), Antonio Morales Moya (col.), Jean-René Aymes (col.), Charles J. Esdaile (col.), Miguel Artola Gallego (col.), Gérard Dufour (col.), Andrés Cassinello Pérez (col.), Manuel Moreno Alonso (col.) Madrid : Arlanza, 2008. ISBN 978-84-95503-96-1
* La guerra de la Independencia 1. Carlos IV pierde el trono + DVD. Ricardo García Cárcel; José Gregorio Cayuela Fernández (col.), Antonio Morales Moya (col.), Jean-René Aymes (col.), Charles J. Esdaile (col.), Miguel Artola Gallego (col.), Alberto Gil Novales (col.), Hugo O'Donnell y Duque de Estrada (col.) Madrid : Arlanza, 2008. ISBN 978-84-95503-87-9
* La guerra de la Independencia 8. Los afrancesados + DVD Manuel Moreno Alonso; José Gregorio Cayuela Fernández (col.), Charles J. Esdaile (col.), Miguel Artola Gallego (col.), Luis Alejandre (col.), Jean-René Aymes (col.), Hugo O'Donnell y Duque de Estrada (col.), Alicia Laspra Rodríguez (col.), Rafael Sánchez Mantero (col.), Joaquín Varela Suanzes-Carpegna (col.), David García Hernán (col.) Madrid : Arlanza, 2008. ISBN 978-84-95503-94-7
* 1762, La Habana inglesa: la toma de La Habana por los ingleses Guillermo G. Calleja Leal, Hugo O'Donnell y Duque de Estrada. Madrid : Cultura Hispánica, 1999. ISBN 84-7232-830-9
* España en el descubrimiento, conquista y defensa del Mar del Sur. Hugo O'Donnell y Duque de Estrada. Fundación MAPFRE, 1992. ISBN 84-7100-335-X
* El mapamundi denominado "Carta de Juan de la Cosa" Hugo O'Donnell y Duque de Estrada. Sevilla la Nueva (Madrid) : Egeria, 1992. ISBN 84-88065-03-5
* El viaje a Chiloé de José de Moraleda: 1787-1790. Hugo O'Donnell y Duque de Estrada. Madrid : Editorial naval, 1990. ISBN 84-7341-054-8

## Referències

* ↑ Cuando Alfonso Armada fue procesado por los "sucesos del 23-F", Público, 31 de maig de 2011

## Enllaços externs

* Hugo O'Donnell y Duque de Estrada Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Entrevista a Hugo O'Donnell a Metahistoria
«Obra de Hugo O'Donnell y Duque de Estrada» a Dialnet.
# Ignacio de Casso y Romero

Ignacio de Casso y Romero (Sevilla, 26 de juny de 1884 – Madrid, 1 de febrer de 1953) és un jurista espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

Fill d'un catedràtic de dret romà, en 1903 es llicencià en dret a la Universitat de Sevilla, i es doctorà a la Universitat Central de Madrid en 1905. En 1911 va aconseguir una beca de la Junta d'Ampliació d'Estudis per estudiar un any a Alemanya i França.
En 1911 obté la càtedra de dret civil comú i foral de la Universitat de Sevilla, que en 1916 es trasllada a la Universitat Central de Madrid, on en fou vicerector el 1929-1930. De 1914 a 1917 fou regidor de l'ajuntament de Sevilla i diputat de la Diputació Provincial de Sevilla pel Partit Conservador. El 1935 ingressà a la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Sevilla.
L'esclat de la guerra civil espanyola el va sorprendre impartint cursos a Santander. D'allí va fugir a França en un vaixell britànic i es trasllada a la zona nacional, aconseguint reincorporar-se a la Universitat de Sevilla. En 1939 fou membre assessor de la Comissió dictaminadora d'expedients de depuració de professorat i Director general dels Registres i Notariat.
En 1942 fou nomenat director del nou Instituto Francisco de Vitoria de Estudios Jurídicos del CSIC. En 1943 es reincorpora a la càtedra de Madrid i el 1946 és nomenat novament vicedegà. En 1949 va ingressar a la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Referències

* ↑ Ignacio de Casso Arxivat 2020-09-29 a Wayback Machine. al Diccionario de Catedráticos Españoles de Derecho

## Enllaços externs

* Ignacio de Casso Arxivat 2022-08-16 a Wayback Machine. a la Biblioteca Virtual Cervantes
# Isaías Carrasco Miguel

Isaías Carrasco Miguel (Arrasate, 11 de juny de 1966 - Arrasate, 7 de març de 2008) va ser un regidor pel Partit Socialista d'Euskadi-Euskadiko Ezkerra en Mondragón, Guipúscoa, entre 2003 i 2007. Va ser assassinat per ETA a sol dos dies que se celebressin eleccions generals espanyoles. Arran d'aquest succés, la campanya electoral corresponent a aquests comicis va ser suspesa per tots els grups polítics.

## Biografia

Els seus pares eren naturals de la localitat zamorana de Morales de Toro. Va treballar en el sector de la construcció i darrerament treballava per a l'empresa Bidelan en el peatge de l'AP-1 al seu pas per Bergara. Era casat, i en el moment de la seva mort tenia tres fills: dues noies, de 20 i 14 anys; i un nen, de 4 anys.
Militant del Partit Socialista d'Euskadi (PSE-EE) i de la Unió General de Treballadors (UGT), va ser escollit regidor a l'Ajuntament d'Arrasate a les eleccions municipals espanyoles de 2003. Fins al 2007 va formar part de la Comissió Informativa de Desenvolupament Estratègic i fou representant del PSE-EE en el Consell Sectorial de Medi ambient. També va ser membre de la Junta de Govern de la Comunitat de l'Alt Deba substituint Matilde Martín Delgado. A les eleccions municipals espanyoles de 2007 era el sisè en la llista del PSE-EE, però arran dels resultats electorals no va poder renovar la seva acta. Com que no ocupava cap càrrec públic, havia rebutjat usar els serveis d'un escorta privat.
El 7 de març de 2008, dos dies abans de les eleccions generals espanyoles de 2008, fou assassinat per Euskadi Ta Askatasuna de tres trets a l'esquena mentre passejava pels carrers d'Arrasate en companyia de la seva esposa i de la seva filla, Sandra, i va morir poc més d'una hora després a l'hospital.

## Referències

* ↑ «Suspenden la campaña electoral tras el asesinato de Isaías Carrasco». Terra, 2008.
* 1 2 3 «Isaías Carrasco, ex concejal socialista asesinado por ETA». El Mundo, 2008.
* ↑ «Biografía del ex concejal Isaías Carrasco Miguel». El Correo, 2008.
* ↑ «ETA asesina a tiros a un ex edil del PSOE en Mondragón». El País, 2008.

## Enllaços externs

* Notícia de l'assassinat a El Mundo
* Notícia de l'assassinat a El País
# Issé

Issé (en bretó Izeg) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.809 habitants. Limita amb Louisfert, Saint-Vincent-des-Landes, Treffieux, Abbaretz, La Meilleraye-de-Bretagne i Moisdon-la-Rivière.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.892 | 1.898 | 1.909 | 1.896 | 1.821 | 1.776 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2001 | Armand Bouchet | |
| 2001-2008 | Marcelle Durand | |
| 2008- | Michel Boisseau | Divers gauche |
# Joaquim Armengol i Grané

Joaquim Armengol i Grané (Sant Feliu de Llobregat, 1923 - 1987) va néixer a la finca de la Torreblanca de Sant Feliu de Llobregat, de la qual els seus pares n'eren els porters. Va ser administrador de Roses Torreblanca i de Vins i Caves Marqués de Monistrol. Aficionat al teatre i al sardanisme, va col·laborar i va ser jurat de les Exposicions Nacionals de Roses, així com president de la Asociación de Cabezas de Familia. El 1973, darrers anys del franquisme, fou nomenat alcalde de Sant Feliu de Llobregat, un càrrec que ocupà fins al 1978. També va ser diputat provincial.

## Referències

* ↑ «Segon aniversari. Joaquim Armengol i Grané». La Vanguardia, 01-02-1989, pàg. 26.
* ↑ Marín i Corbera, Martí. Els Ajuntaments Franquistes a Catalunya (Política i administració municipal 1938-1979). Lleida: Pagès, Editors, 2000, p. 517. ISBN 84-7935-693-6.
# Oversigt over det kongelige danske videnskabernes selskabs forhandlinger og dets medlemmers arbeider

Oversigt over det kongelige danske videnskabernes selskabs forhandlinger og dets medlemmers arbeider, (abreujat Oversigt Danske Vid. Selsk. Förh.), va ser una sèrie de revistes que es van editar entre els anys 1814 i 1931.

## Referències

* ↑ a Institut de Matemàtiques de Marsella

## Enllaços externs

* Descripció a Trove
# Santa Maxima

Santa Maxima (occità) o Sainte-Maxime (francès) és un municipi francès del departament de Var, a la regió de Provença-Alps-Costa Blava, situat a la costa nord golf de Saint-Tropez. Té 11.785 habitants (cens de 1999) i un terme municipal de 81,61 km². El codi postal és 83120.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 3.937 | 5.436 | 6.627 | 7.364 | 10.015 | 11.785 | 13.739 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Alcaldes

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Vincent Morisse | Divers droite |

## Agermanaments

* Neuenbürg
* Bellport (Nova York)
* Pacte d'amistat amb Anderlecht
# Can Güell (Sant Andreu de Llavaneres)

Can Güell és una masia de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de tres cossos i tres plantes, amb la porta d'entrada d'arc rebaixat de pedra picada. Originàriament fou una modesta casa de pagesos, transformada per la família Güell quan n'adquiriren la propietat al segle xviii. La distribució de la façana és simètrica; a la planta baixa hi ha la porta flanquejada per dues finestres, que es corresponen al primer pis amb tres balcons, i al segon amb tres finestres de petites dimensions. La coberta és a dos vessants. A la façana presenta esgrafiats entre les obertures. Per acabar la façana hi ha una petita cornisa.

## Història

La masia de Can Güell pertanyia a la família pagesa que conreava l'extensió de terres que comprenia el turó on hi ha la casa i la plana on avui hi ha edificat el grup d'edificis de Betlem. A la darreria del segle xviii la propietat va ser adquirida per la família Güell, que refeu la casa i va deixar-la tal com és avui.

## Referències

* 1 2 «Can Güell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Presumptes implicats

Presumptes implicats és un telefilm de l'any 2007, escrit i dirigit per Enric Folch, autor també de la pel·lícula Tempus Fugit (2003).
Es tracta d'una comèdia sobre l'amistat, l'enveja i la maduresa, interpretada per Xavi Mira (Jet lag), Jordi Sànchez (Plats bruts), Pau Durà (Ventdelplà), Ivan Massagué (El cor de la ciutat), i Mireia Aixalà (Lo Cartanyà).

## Argument

El Santi és un triomfador: cotxàs, nòvia espectacular i una bona feina que desapareixen en un tres i no res degut a una broma pesada que li fan el Víctor i els seus amics. El Santi ni tan sols s'adona que el Víctor i els seus amics són els culpables de tot plegat, només sap que, de sobte, es queda sense res. El Víctor i els seus companys decideixen refer el que han espatllat. En un mes, han d'aconseguir una nòvia, una feina i un cotxe nou pel Santi, sense que ell se n'adoni.

## Repartiment

* Xavi Mira: Víctor
* Pau Durà: Fèlix
* Jordi Sànchez: Ramon
* Ivan Massagué: Berni
* Javier Coromina: Ricardo
* Mireia Aixalà: Marta
* Leticia Dolera: Estefania
* Carmen Contreras: tieta
* William Miller: Santi

## Enllaços externs

* La pel·lícula, a HoyCinema Arxivat 2007-09-14 a Wayback Machine. (castellà)
# Arc reflex

L'arc reflex és el trajecte que realitza l'energia i l'impuls nerviós d'un estímul per dues o més neurones. La medul·la espinal rep els impulsos sensitius de l'organisme i els envia al sistema nerviós central (vies aferents), el qual envia impulsos motors a la medul·la (vies eferents) que els envia, al seu torn, als òrgans a través dels nervis espinals. Un cop rebuda l'ordre, l'òrgan o el receptor d'aquesta instrucció, executa l'ordre.
Si només intervenen en aquest procés dues neurones, la sensitiva i la motora, l'arc reflex serà simple. Si, en canvi, hi ha altres neurones en aquest procés, l'arc reflex serà compost. Les neurones que queden al mig s'anomenen intercalars o interneurones.
L'arc reflex és el trajecte que realitzen un o més impulsos nerviosos del cos. És una resposta a un estímul com els cops o el dolor. És una unitat funcional que es produeix com a resposta a estímuls específics recollits per neurones sensorials. Sempre significa una resposta involuntària i, per tant, automàtica, no controlada per la consciència.
Hi intervenen diverses estructures nervioses:
* Receptors sensitius
* Vies nervioses sensitives (aferents)
* Modulador
* Vies nervioses motores (eferents)
* Efectors
L'arc reflex és diferent que l'acte reflex. L'arc reflex és el conjunt d'estructures i l'acte reflex és l'acció que realitzen aquestes estructures.
Per comprendre les característiques morfofuncionals d'aquest important sistema és necessari conèixer les particularitats de l'arc reflex autònom i les seves diferències amb el somàtic. En els components aferents i intercalants dels dos arcs són molt similars, però el component eferent és el que presenta les majors diferències pel que fa a l'arc reflex somàtic que està constituït per dues neurones, la primera situada en els nuclis intermedi laterals de les banyes laterals de la substància grisa de la medul·la espinal o en nuclis autònoms a nivell del tronc encefàlic relacionats amb nervis cranials però sempre dins del sistema nerviós central.
La segona neurona està situada perifèricament en ganglis autònoms d'un o altre tipus, paravertebrals, prevertebrales, preorgánics i intraorgànics, d'aquesta manera entre el centre nerviós autònom i l'òrgan efector ha un gangli, i la via eferente constituïda per dos tipus de fibres, una situada abans del gangli (la preganglionar) i una altra a partir del gangli (la postganglionar).
# Aristoxen (metge)

Aristoxen (en grec antic Ἀριστόξενος) va ser un metge grec, citat per Celi Aurelià, que era deixeble d'Alexandre Filaletes i, per tant, hauria viscut al segle i.
Va ser seguidor d'Heròfil de Calcedònia i va estudiar a la seva escola de medicina de Frígia. Va escriure una obra, Περὶ τῆς Ἡροφίλου Αἱρέσεως (De Herophili secta), de la que Galè menciona el llibre tretzè. L'obra s'ha perdut.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/360?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=AristoxenusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 345. ]
# Assurdugul

Assurdugul o Aššūr-dugul va ser un rei d'Assíria del confús període històric que anava entre els anys 1730/1720 aC i 1710/1700 aC, en què set personatges d'origen desconegut es van disputar el poder a Assur.
A la Llista dels reis d'Assíria se l'anomena "fill de ningú", que vol dir que no era de cap família reial i, per tant, un usurpador. La Llista diu que va arribar al tron derrocant al rei anterior, Mut-Aixkur, (encara que sembla que entremig haurien regnat Rimuix d'Assíria i Asinum), que era considerat estranger, era amorrita, i vassall de Babilònia.
Durant el seu regnat van aparèixer sis reis més, també "fills de ningú", que devien governar simultàniament, cosa que indica la fragmentació en què es va trobar el regne d'Assíria. Assurdugul sembla que va governar durant sis anys, i els reis alternatius van regnar segurament només mesos, potser només dies. L'últim d'ells, Adasi, va fundar la dinastia següent.
A Assurdugul, segons la Llista, el va succeir Belubani.

## Referències

* 1 2 «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 31 octubre 2021].
* ↑ Åkerman, K. "Aššūr-dugul". A: K. Radner (ed.). The Prosopography of the Neo-Assyrian Empire, Volume 1, Part I. Helsinki: Univ. of Helsinki, 1998, p. 179–180. ISBN 9789514581632