OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# John R. Ellis

John R. Ellis (Gran Londres, 1 de juliol de 1946) Jonathan Richard Ellis o John Ellis, és un físic teòric britànic que és actualment Professor James Clerk Maxwell de física teòrica al King's College de Londres.
Ellis va fer els seus estudis de física al King's College de Cambridge, on va obtenir el seu doctorat en teoria de física de partícules el 1971. Va ocupar posicions postdoctorals al Grup de Teoria del laboratori SLAC i a Caltech, i va obtenir una plaça d'investigador al CERN el 1978 (on va ser cap de la divisió teòrica del 1988 al 1994).
Els treballs d'Ellis són múltiples --incloent-hi la fenomenologia de física de partícules (teories de gauge), supersimetria, astrofísica i cosmologia, i gravetat quàntica-- i els seus articles acumulen nombroses citacions bibliogràfiques (sent numero 11 en el rànquing, de físics nuclears i de partícules, amb més citacions el 2020).
Va rebre la Medalla de Maxwell i el Premi de Paul Dirac per l'Institute of Physics (IoP) britànic el 1982 i 2005 respectivament, i va ser nomenat Fellow de la Royal Society el 1985 i de l'IoP el 1991. Ha rebut doctorats honoris causa per la Universitat de Southampton i la Universitat d'Uppsala, i va guanyar dues vegades el primer premi d'assaig de la Fundació de Recerca en Gravetat (1999 i 2005). Ellis va ser nomenat Comandant de l'Orde de l'Imperi Britànic (CBE) el 2012 pels seus serveis a la ciència i tecnologia.

## Referències

* ↑ Sleeman, Elizabeth. The International Who's Who 2004. Routledge, 2003, p. 489. ISBN 1-85743-217-7.
* ↑ About King's College London : News and What's On : King's College London Arxivat 2010-04-05 a Wayback Machine..
* ↑ Ellis, John; Nanopoulos, Dimitri «Particle physics and cosmology». CERN Courier, 23, 6, 7-1983, pàg. 211–216.
* ↑ Baas, Jeroen; Boyack, Kevin; Ioannidis, John P. A. «agost 2021 data-update for "Updated science-wide author databases of standardized citation indicators"» (en anglès). , 3, 19-10-2021. DOI: 10.17632/btchxktzyw.3.
* ↑ «Nya hedersdoktorer inom teknik och naturvetenskap». Arxivat de l'original el 7 juny 2011. [Consulta: 22 gener 2009].
* ↑ CERN Courier, 52, 6, 7-2012, pàg. 39.
# Palau del Governador de la Ciutadella

El Palau del Governador de la Ciutadella és un edifici situat al Parc de la Ciutadella de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

De planta rectangular, les seves dependències es desenvolupen al voltant d'un pati central. L'edifici, a més de ser la residència del governador de la Ciutadella, a la part posterior, es destinava als carruatges, i de forma simètrica a l'església contigua, completava la plaça d'armes de la fortificació a la part sud-oest.

## Història

Les obres de la la Ciutadella, sota la direcció de l'enginyer militar flamenc Joris Prosper van Verboom, s'iniciaren al 1716 amb l'enderroc del barri de la Ribera i el 1718 ja estava enllestit per a poder edificar. S'hi construiren diferents edificis, com un arsenal (actual Parlament de Catalunya), una església, casernes i el palau del governador. Per aquest darrer, com per la resta d'edificacions, utilitzà un llenguatge arquitectònic d'estil clàssic, amb una forta influència de l'art francès.
Al llarg dels segles, el palau ha anat tenint diferents funcions: El 1888 va ser el Pavelló Reial durant l'Exposició Universal; el 1916 se cedí la primera planta a la Junta de Museus; i a partir dels anys 1940 es convertí en escola, funció que roman avui dia (IES Verdaguer).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Antic Palau del Governador». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Antic Palau del Governador (actual IES Verdaguer)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.

## Enllaços externs

* «Palau del Governador». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Guia temàtica Biblioteca ETSAB: Palau del Governador». UPCommons.
# Deux escargots s'en vont

Deux escargots s'en vont és un curtmetratge d'animació francès dirigit per Jean-Pierre Jeunet i un altre director, Romain Segaud, i que es va estrenar el 2016. Està escrit a partir del poema de Jacques Prévert, Chanson des escargots qui vont à l'enterrement i basat en els personatges de Jephan de Villiers.

## Repartiment

* Claude Perron
* Ludovic Pinette
* Audrey Tautou
* Florence Thomassin
* Juliette Wiatr
* Chantal Neuwirth
* Nicolas Marié
* Albert Dupontel
* Marina Foïs
* Irène Jacob
* Laure Marsac
* Serge Merlin
* Yolande Moreau
* Youssef Hajdi
* Jérôme Kircher
* Jean-Claude Dreyfus
* Patrick Paroux
* Jean-Pierre Becker
* Dominique Bettenfeld
* Urbain Cancelier
* Clovis Cornillac
* Lorànt Deutsch
* Mathieu Kassovitz
* Dominique Pinon
* Jean-Pierre Marielle
* Rufus
* Marie-Julie Baup

## Notes i referències

* ↑ Deux escargots s'en vont sur le site de Jean-Pierre Jeunet
* ↑ Deux escargots s'en vont sur le site du festival de Clermont-Ferrand
* ↑ Brigitte Baronnet. «Albert Dupontel, Audrey Tautou, Mathieu Kassovitz réunis pour un court métrage de Jean-Pierre Jeunet». allocine.fr.

## Enllaços externs

* Deux escargots s'en vont a YouTube
# Pàrtia

Pàrtia va ser el nom d'una regió d'Àsia, més coneguda per haver estat la base política i cultural de la dinastia Arsàcida, els governants de l'Imperi Part. El nom de parts deriva del terme llatí Parthia, que deriva de la paraula Parthava, un terme en antic persa que significa «dels parts», és a dir, la designació dels parts en la seva pròpia llengua, el poble que habitava aquelles terres.

## Situació geogràfica

Pàrtia correspon aproximadament a la meitat occidental de la regió de Khorasan, al nord-est de l'Iran. Tradicionalment era una regió que limitava a l'oest amb la mar Càspia, envoltada per la serralada Kopet Dag al nord i el desert de Dasht-e-Kavir al sud. Antigament estava rodejada per les regions de: Mèdia (tropatene) a l'oest, Hircània al nord-oest, Margiana al nord-est i Aria al sud-est.

## Ocupacions històriques

Al llarg de la història aquesta regió va estar ocupada i governada per diferents pobles:
* Al segle vi aC s'establí la satrapia de Pàrtia, que persistí en temps dels aquemènides i dels selèucides. Es distingeixen dos subperíodes:
   * Del 550 aC al 330 aC, governada per la dinastia aquemènida, iniciada per Cir II el Gran.
   * Del 330 aC al 247 aC, governada pels descendents de Seleuc I Nicàtor, lloctinent d'Alexandre el Gran.
* Entre el 249 aC fins a l'any 231 dC fou el nucli de l'Imperi Part, enemic sempitern de la República Romana i de l'Imperi Romà. (Vegeu:Guerres Pàrtiques)
* Imperi Persa Sassànida (226 - 651), iniciat amb la conquesta per Arsaces. En aquesta època la regió es va expansionar fins al golf pèrsic i l'oceà Índic, tenint com a frontera natural el riu Eufrates a l'oest i el desert de Palmira.

## Informació

Bona part de la informació sobre aquesta regió procedeix d'historiadors grecs i romans, ja que en la cultura dels parts, la seva literatura, que era majoritàriament de transmissió oral, s'ha perdut i només es conserven còpies tardanes de l'època sassànida.

## Referències

* ↑ Diakonoff, 1985, p. 104.
* ↑ Sampson, 2008, p. 33.
* ↑ Jones i 2006, 174.
* ↑ Brosius, 2006, p. 97.
* ↑ Brosius, 2006, p. 84.
* ↑ Kennedy, 1989, p. 296-297.

## Bibliografia

* Brosius, Maria. "The Persians: An Introduction". Londres: ed. Routledge, 2006. ISBN 0-415-32089-5.
* Diakonoff, I.M.. "Media I: The Medes and their Neighbours", en Gershevitch, Ilya, "Cambridge History of Iran 2". Cambridge University Press, 1985.
* Jones, Kenneth Raymond. "Provincial reactions to Roman imperialism: the aftermath of the Jewish revolt, A.D. 66-70, Parts 66-70". Berkeley: University of California, 2006. ISBN 978-0-542-82473-9.
* Kennedy, D. "L'Oriente, in Il mondo di Roma imperiale: la formazione". Roma: ed. John Wacher, 1989.
* Sampson, Gareth C. "The Defeat of Rome: Crassus, Carrhae and the Invasion of the East". Pen & Sword Books Limited, 2008. ISBN 9781844156764.

## Vegeu també

* Imperi Part
* Parts
# Aris (poble)

Els aris o arians són una sèrie de pobles, derivat del sànscrit "Ārya" que vol dir “noble” o “honorable”. En avèstic el terme emparentat és Airya i en persa antic Ariya. De fet aris no era una qualificació racial o ètnica, sinó lingüística, però s'ha acabat imposant la denominació d'aris a tots aquells pobles que parlaven llengües àries. Els aris primitius o protoindoeuropeus es considera que es van començar a ramificar i expandir-se vers el 3000 aC i a la meitat del segon mil·lenni els indoirànics van arribar a l'Iran i a l'Índia on van destruir la civilització de la Vall de l'Indus vers el 1500 aC. Els protoindoeuropeus foren els primers de parlar una llengua del grup de llengües indoeuropees. Després es va anomenar aris tots els habitants indoeuropeus en conjunt i no solament els indoirànics.

## Indoeuropeu

Max Müller i altres filòlegs del segle xix teoritzaren que el terme arya era usat com a descripció dels protoindoeuropeus, qui eren sovint referits en aquesta època com els "aris primitius". G. I. Ascoli l'any 1854 va usar el terme “arieuropeu”, un compost "Ari-Europeu" amb la mateixa base lògica que "Indo-Europeu", el terme en ús, que ha estat sovint usat des de l'any 1830.

## Indoirànics
### Indoari

Els parlants contemporanis de llengües indoàries s'estenen en la major part del nord del subcontinent indi. Els parlants indo-aris existeixen fora del subcontinent indi, incloent els romanís, el llenguatge del poble romaní, coneguts generalment com a "Gitanos". A més del romaní, el parya és parlat en Tadjikistan, jataki en Ucraïna, i el domari a través d'Orient Mitjà.

### Iranià

Els perses parlaven d'aris en sentit racial per descriure la seva raça i llengua. Els aris van donar nom a la regió d'Aria, que fou després una de les satrapies perses aquemènides, però encara més: el nom Iran, està emparentat a ari i significa "Terra dels Aris." Des de temps ancestrals, els perses han usat el terme ari com una designació racial en un sentit ètnic per a descriure el seu parentiu i la seua llengua, i la seua tradició ha continuat contemporàniament entre els irànics. De fet, el nom Iran, és un cognat d'ari i significa "Terra dels Aris." Això no obstant, molts d'aquests usos són a més intel·ligibles si es comprèn la paraula ari en el seu sentit de "noble" o "espiritual".
Darios I el Gran, rei de Pèrsia (521 – 486 aC), en una inscripció en Naqsh-i Rustam (proper a Xiraz en el contemporani Iran), proclama: "Jo sóc Darius el gran rei… Un persa, fill d'un persa, un ari, tenint un llinatge ari...". A més crida a la seua llengua la "llengua ària," comunament coneguda contemporàniament com a Persa antic.

## Referències

* 1 2 3 Bailey, Harold Walter. Encyclopedia Iranica. Nova York: Routledge & Kegan Paul, 1989. Arxivat 2010-12-08 a Wayback Machine.
* ↑ The American Heritage Dictionary of the English Language, Fourth Edition, 2000
* ↑ «National Virtual Translation Center» (en anglès). [Consulta: 19 desembre 2017].
* ↑ «Persian». Arxivat de l'original el 2006-06-19. [Consulta: 27 desembre 2009].
Viccionari
# Helena Lecapena

Helena Lecapena, en grec antic Ἑλένη Λεκαπηνή, (Constantinoble 911 - 961) va ser una emperadriu consort de l'emperador romà d'Orient Constantí VII. Era filla de Romà Lecapè i de Teodora.

## Matrimoni

El matrimoni d'Helena va ser concertat per conveniència entre la família paterna i la família del que després va ser l'emperador Constantí VII, una família de llinatge imperial que formava part de la Dinastia macedònica. Així, el pare d'Helena, Romà Lecapè va obtenir l'aliança i la unió amb aquesta important dinastia, i el legitimava plenament com a emperador per ser βασιλεοπάτωρ, Basleopàtor ("pare de l'emperador"). Helena va participar activament en la política de l'Imperi, actuant de consellera del seu marit i com a corregent.
Helena va tenir amb el seu marit Constantí VII quatre filles, Zoè, Àgata, Anna i Teodora, i un fill, que més endavant va ser l'emperador Romà II. Les cròniques de l'època diuen que el matrimoni d'Helena i Constantí VII va ser feliç tot i ser un matrimoni de conveniència. La parella es va estimar, i fins i tot Helena no va defensar la causa del seu pare sinó la del seu marit, a qui va recomanar la deportació del llavors coemperador Romà Lecapè. Aquesta deportació va tenir lloc el 27 de gener de l'any 945.

## Mort de Constantí VII

Constantí VII es va posar malalt sense causa aparent i va anar a Bursa a prendre uns banys termals amb l'esperança de curar-se, però el 9 de novembre del 959 va morir amb 54 anys a Constantinoble. Segons els historiadors contemporanis dels fets, la causant de la mort de l'emperador va ser la nora d'Helena, Teòfano Anastaso, encara que sembla que va morir per causes naturals.

## Reclusió

La mort de Constantí VII va permetre l'ascens al tron del seu fill Romà II, però tal com diuen les cròniques, qui realment governava era la seva esposa Teòfano Anastaso, que en un primer moment va fer tancar en un racó del palau a Helena i les seves quatre filles. Després, Teòfano va obligar a fer-se monges a tres de les quatre filles d'Helena, Zoè, Àgata i Helena. La quarta germana, Teodora, es va casar més endavant amb Joan I Tsimiscés. Amb tot això, Teòfano aconseguia treure tot el poder polític a les seves cunyades. Romà II no es va poder oposar a aquestes maquinacions. Segons Teòfanes continuat, Helena Lecapena va morir el 19 de setembre de l'any 961.

## Referències

* ↑ Herrin, Judith. Unrivalled influence: women and empire in Byzantium. Princeton: Princeton University Press, 2015, p. 324. ISBN 9780691166704.
* ↑ Sullivan, Dennis [et al.]. Byzantine religious culture: studies in honor of Alice-Mary Talbot. Leiden; Boston: Brill, 2012, p. 91-92. ISBN 9789004212442.
# Setge d'Amida

El setge d'Amida va tenir lloc quan els sassànides, sota el govern del rei Sapor II, assetjaven la ciutat romana d'Amida el 359.
En aquesta batalla assistí Ammià Marcel·lí, un historiador d'origen grec, que era un oficial de l'exèrcit romà; va descriure el setge en el seu treball (res gestae).

## Setge

El setge va durar 73 dies. Sapor va intentar capturar la ciutat diverses vegades, però cap atac va ser fructífer. En un dels atacs va morir el fill del rei Grumbates. Durant el setge va sorgir una plaga, però al cap de 10 dies es va aturar per una pluja lleugera, segons Ammilià.
Finalment, la ciutat es va capturar durant la nit del 72 dia, quan Sapor i Grumbates van atacar la ciutat simultàniament. Un dia abans de capturar la ciutat, Ammià Marcel·lí s'escapava a Singara.

## Conseqüències

Després de capturar la ciutat, Sapor II va continuar avançant i va prendre Singara i altres fortaleses en els anys següents. El 363, l'emperador Julià, al cap d'un exèrcit, va anar a Ctesifont, però va morir en una batalla. El seu successor Jovià va aconseguir la pau cedint als perses els districtes del Tigris i de Nísibis (un total de cinc províncies romanes), a més els romans prometien no interferir més a Armènia.

## Fonts

* Abd al-Husayn Zarrin'kub, Ruzgaran: tarikh-i Iran az aghz ta saqut saltnat Pahlvi, Sukhan, 1999, ISBN 964-6961-11-8.

## Enllaços externs

* El setge d'Amida el 359 per Ammià Marcel·lí Arxivat 2006-03-10 a Wayback Machine. (anglès).
# Antioquia de Mesopotàmia

Antioquia de Mesopotàmia, també coneguda com a Antioquia d'Aràbia o Antiquia àrab (grec: Αντιόχεια την Αραβική o Αντιόχεια της Μεσοποταμίας) va ser una ciutat fundada després de la mort d'Alexandre el Gran. Era una ciutat de certa importància situada a la província d'Osroene, a Mesopotàmia, al camí que anava de Nísibis a Haran.
El nom d'Antioquia de Mesopotàmia és el que li dona Plini el Vell, però la ciutat va tenir altres noms:
* Constantia, segons l'historiador Procopi.
* Constantina (Κωνσταντίνα), diu l'enciclopèdia Suides.
* Antoninopolis, segons William Smith
* Niceforion (Νικηφόριον), segons Esteve de Bizanci.
* Maximianopolis (Μαξιμιανούπολις), segons William Smith.
* Constantinòpolis d'Osroene.
* Tella.
* Antioquia de Mesopotàmia (Ἀντιόχεια τῆς Μεσοποταμίας), Antioquia d'Aràbia (Ἀντιόχεια ἡ Ἀραβική).
Segons Plini el Vell, la ciutat la va fundar Seleuc I Nicàtor. Joan Malales explica que la va fundar Constantí I el Gran al damunt de l'antiga ciutat de Maximianòpolis, derruïda per un terratrèmol i pels sasànides. En aquesta ciutat hi va néixer Jacob d'Edessa el Vell.
L'emperador romà d'Orient, Maurici, hi va aturar una invasió sassànida en aquesta ciutat, a l'anomenada Batalla de Constantina l'any 582, on va morir el general Tahm-Khusro d'Armènia. Durant la guerra romano-sassànida va caure en mans dels sassànides, però un temps després la va reconquerir l'emperador Heracli. Va caure definitivament en mans dels àrabs l'any 639.
la seva ubicació és a prop de Viranşehir, a la província de Şanlıurfa, a Turquia.

## Referències

* 1 2 3 Talbert, Richard J.A. (ed.). Barrington atlas of the Greek and Roman world. Princeton, N.J.: Princeton University Press, 2000, p. 89. ISBN 9780691031699.
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, VI, 117
* ↑ Procopi. De Aedificiis conditis vel restoratis, II, 5
* ↑ Suides. s.v.
* ↑ Smith, William (ed.). «Antoninopolis». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 22 març 2021].
* ↑ Esteve de Bizanci. Ethnica, s.v.
* ↑ Smith, William (ed.). «Maximianopolis». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 22 març 2021].
* ↑ El nom que va utilitzar Evagri d'Epifania quan va assistir al Concili de Calcedònia l'any 451.
* ↑ Plini el vell. Naturalis Historia, VI, 117
* ↑ Joan Malales. Chronographia, XII
* 1 2 Kazhdan, Alexander P. (ed.). The Oxford dictionary of Byzantium. NovaYork; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 497. ISBN 9780195046526.
# Magne Licini Cras

Magne Licini Cras (en llatí Magnus Licinius Crassus) va ser un dels fills de Marc Licini Cras Frugi (cònsol l'any 27) i Escribònia. Va viure al segle I.
Tàcit explica que era germà de Gneu Pompeu Magne (mort per ordre de Claudi), Marc Licini Cras (mort per orde de Neró) i Licini Cras Escribonià, al que Antoni Prim va oferir l'imperi però que aquest va refusar.
Magne va escriure diversos tractats sobre necromància, cosa que el va portar a ser executat en temps de l'emperador Claudi. Lucil·li el cita en un epigrama. Alguns autors pensen que aquests tractats de necromància haurien estat escrits molt posteriorment per Magne de Nísibis, un conegut iatrosofista (metge higienista) que va ensenyar medicina a Alexandria cap al segle iv, al que cita Libani en un dels seus escrits.

## Referències

* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 191. ISBN 8481641618.
# M-Wave

El M-Wave (en japonès: エムウェーブ) és un complex esportiu situat a la ciutat de Nagano (Japó), utilitzat per a la pràctica del patinatge de velocitat sobre gel i futbol americà.
Construït el 1996 i amb una capacitat per a 18.000 persones, fou utilitzat en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1998 realitzats a Nagano esdevenint la seu de les proves de patinatge de velocitat. En finalitzar els Jocs fou remodelat, creant dues pistes per a la realització de concerts i de la pràctica del futbol americà.

## Enllaços externs

* (anglès) Portal
# Partit Obrer Belga

El Partit Obrer Belga (en francès: Parti Ouvrier Belge, en neerlandès: Belgische Werkliedenpartij), fou un partit polític belga d'ideologia socialista, fundat el 1885.

## Història

El POB es va fundar l'abril de 1885 a la sala de la cafeteria De Zwaan, situada a la Grand Place de Brussel·les en una reunió de 112 treballadors, el mateix indret on s'havia fundat la Primera Internacional i on Karl Marx va escriure el Manifest Comunista. En aquesta reunió hi eren representats nombrosos grups, entre ells els socialistes d'Edward Anseele. La majoria eren principalment artesans i no pas treballadors de grans centres industrials (excepte de Gant). Quan es redactà el programa del nou partit, es temia que si era molt radical podia dissuadir els treballadors. En aquesta base es va decidir que la paraula socialista no havia de ser esmenada en el nom del partit, punt de vista defensat per Cesar De Paepe (1841-1890).
Abans de 1919, el sistema de circumscripció per districtes a les eleccions belgues va fer gairebé impossible que el POB obtingués escons a Flandes, raó per la qual el dirigent socialista flamenc Edward Anseele, va ser elegit per la circumscripció de Lieja. Després de 1919, el sufragi universal masculí i la representació proporcional augmentaren la força parlamentària del partit i va participar en diversos governs. Fou el partit més votat a les eleccions legislatives belgues de 1925 i 1936
Després de la Segona Guerra Mundial, va adoptar el nom de Partit Socialista belga, que a partir dels anys seixanta es va dividir en el Parti Socialiste i Socialistische Partij.

## Resultats electorals

| Any | Vots | Vots | Escons | +/- |
| Any | # | % | Escons | +/- |
| 1894 | 301,940 | 18.36% | 27 / 152 | 27 |
| 1896 | 150,260 | 15.16% | 27 / 152 | = |
| 1898 | 213,511 | 21.78% | 15 / 152 | 12 |
| 1900 | 461,295 | 22.49% | 32 / 152 | 17 |
| 1902 | 159,370 | 14.97% | 32 / 166 | = 17 |
| 1904 | 297,847 | 26.64% | 29 / 166 | 3 |
| 1906 | 72,224 | 22.64% | 25 / 166 | 4 |
| 1908 | 271,870 | 22.64% | 25 / 166 | = |
| 1910 | 85,326 | 6.69% | 25 / 166 | = |
| 1912 | 243,338 | 9.28% | 18 / 186 | 7 |
| 1914 | 404,701 | 30.32% | 32 / 186 | 14 |
| 1919 | 645,124 | 36.62% | 70 / 186 | 38 |
| 1921 | 672,478 | 34.81% | 68 / 186 | 2 |
| 1925 | 821,116 | 39.48% | 78 / 187 | 10 |
| 1929 | 803,347 | 36.02% | 70 / 187 | 8 |
| 1932 | 824,946 | 37.03% | 73 / 187 | 3 |
| 1936 | 758,485 | 32.11% | 70 / 202 | 3 |
| 1939 | 575,775 | 29.44% | 64 / 166 | 6 |

## Membres destacats

* Camille Huysmans
* Henri De Man
* Paul-Henri Spaak, un dels pares fundadors de la Unió Europea
* Emile Vandervelde
* August Vermeylen

## Referències

* (neerlandès) Inleiding tot de geschiedenis van de Belgische arbeidersbeweging Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine.
* Primer programa del POB Arxivat 2008-12-16 a Wayback Machine.
* Th. Luykx and M. Platel, Politieke geschiedenis van België, 2 vol., Kluwer, 1985
* E. Witte, J. Craeybeckx en A. Meynen, Politieke geschiedenis van België, Standaard, 1997