OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lliga dels Liberals Lliures

Lliga dels Liberals Lliures (neerlandès Bond van Vrije Liberalen, BVL) fou un partit polític neerlandeès, la primera organització oficial que va aplegar electoralment als diputats liberals conservadors. El 1877 es produïren divergències internes dins l'agrupació liberal entre conservadors i progressistes quan els conservadors donaren suport Kappeyne van Coppello, però tot i així el 1885 s'aplegaren dins la Unió Liberal. El 1894 tornaren a produir-se divergències per la relaxació del cens, i a les eleccions legislatives neerlandeses de 1894 alguns d'ells es presentaren per separat d'UL, liderats pel conservador Roëll, cosa que no els impedí formar part del govern del liberal van Tienhoven.
Els clubs liberals, de caràcter conservador, no s'organitzaren com a partit, però, fins al 1906; inicialment no tenien intenció d'estructurar-se com a partit, però les derrotes i pèrdues de vots davant el Partit Antirevolucionari i d'altres ben organitzats els van obligar a fer-ho. Després de les eleccions legislatives neerlandeses de 1909, on va obtenir 4 escons, fou enviat a l'oposició pel nou govern confessional; després de les eleccions de 1913 va fer una coalició amb la Unió Liberal amb la finalitat d'imposar el sufragi universal i les pensions estatals, i augmentà la seva representació.
Després del fracàs de les eleccions legislatives neerlandeses de 1918, quan va restar amb 3 escons, decidí unir-se al Partit Neutral, al Partit de Classe Mitjana i a la Lliga Econòmica per a fundar el Partit d'Estat Liberal.

## Resultats electorals

| Any | Vots | % | Escons | +/– | Govern |
| 1894 | | | 28 / 100 | | Coalició |
| 1897 | 36,021 | 8.71 | 13 / 100 | 15 | Coalició |
| 1901 | 26,423 | 6.79 | 8 / 100 | 5 | Oposició |
| 1905 | 45,857 | 7.86 | 9 / 100 | 1 | Oposició |
| 1909 | 33,364 | 5.60 | 4 / 100 | 5 | Oposició |
| 1913 | 48,731 | 6.34 | 10 / 100 | 6 | Oposició |
| 1917 | | | 10 / 100 | = | Oposició |
| 1918 | 50,999 | 3.80 | 4 / 100 | 6 | Oposició |

## Referències

* ↑ «Bond van Vrije Liberalen (BVL)» (en neerlandès). [Consulta: 20 març 2019].
# Battus

Battus és un gènere de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels papiliònids (Papilionidae) àmpliament distribuït donin Amèrica del Nord, Central i del Sud.

## Taxonomia

El gènere Battus inclou 12 espècies:
* Battus belus (Cramer, 1777)
* Battus crassus (Cramer, 1777)
* Battus devilliersii (Godart, 1823)
* Battus eracon (Godman & Salvin, 1897)
* Battus ingenuus (Dyar, 1907)
* Battus laodamas (C. & R. Felder, 1859)
* Battus lycidas (Cramer, 1777)
* Battus madyes (Doubleday, 1846)
* Battus philenor (Linnaeus, 1771)
* Battus polydamas (Linnaeus, 1758)
* Battus polystictus (Butler, 1874)
* Battus zetides (Munroe, 1971)

## Referències

* ↑ «BioLib - Battus» (en anglès). [Consulta: 21 gener 2025].
# Bartomeu Marcé i Reixach

Bartomeu Marcé i Reixach (Barcelona, 25 d'agost de 1875 - Barcelona, 2 de febrer de 1964) fou un escultor i figurista català.
Fill de Jaume Marcé Galí i la Maria Reixach Maura. Va néixer al carrer Agustí Milà, 66 on visqué tota la seva vida. Tenia el taller escultòric al carrer Torrent del Dragó, 12 del barri de Sant Andreu, el taller i l'habitatge comunicaven per dins. Es va casar en primeres núpcies amb Josefa Sansa Pla, natural de Vic, el vint-i-dos de gener de 1900, es va quedar vidu després de la Guerra Civil. Es va tornar a casar el 18 de maig de 1946 amb Eulàlia Vilasaró Ventura. Fou mestre d'artesans i escultors, a l'Escola Lliure Provincial d'Arts i Oficis, com per exemple Domènec Umbert Vilasaró, cosí de la seva segona dona.
Les figures de pessebre de Bartomeu Marcé tenen un marcat estil orientalitzant, molt ric i fastuós, a la manera del gran escultor i pessebrista Domènec Talarn. Les seves figures són inconfusibles, amb rostres expressius i un gran dinamisme gestual, accentuat pel moviment de la indumentària. Marcé realitzava les figures amb fang i motlles, per a després, encara amb el fang fresc, retocar-les delicadament amb la tècnica del “palillo”, que consisteix en remarcar expressions, afinar o afegir detalls i elements, mitjançant eines molt fines com per exemple, escuradents o espàtules. Un cop cuites, les enllestia amb una policromia lluminosa i plena de color. Enllaça l'estil del barroquisme orientalitzant del segle xix amb l'expressionisme pictòric dels nous corrents artístics europeus.

## Referències

* ↑ etnologiagencat. «Bartomeu Marcé i Reixach», 10-12-2013. [Consulta: 10 gener 2019].
* ↑ Montlló Bolart, Jordi «Bartomeu Marcé i Reixach, el darrer escultor romàntic del pessebrisme a Catalunya». Museu arxiu de Sant Andreu de Llavaneres, 2015.

## Enllaços externs

* Museu Etnològic de Barcelona MEB
# Mario Pérez Guadarrama

Mario Pérez Guadarrama (30 de desembre de 1946) és un exfutbolista mexicà.

## Selecció de Mèxic

Va formar part de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1970. Fou entrenador del Club Necaxa el 1986.

## Referències

* ↑ «Mario Pérez». sports-reference. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2012. [Consulta: 5 juny 2012].
* ↑ Mario Pérez Guadarrama a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Mario Pérez Guadarrama Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.
* ↑ Reyes Gutiérrez, José Luis. «Por trabas...se va» (en castellà). El Siglo de Durango, 25-02-2004.
# Ignacio Prado Juárez

Ignacio de Jesús Prado Juárez (León, 21 de setembre de 1993) és un ciclista mexicà, que combina el ciclisme en carretera amb la pista. Professional des del 2017, actualment corre a l'equip Canel's-ZeroUno.
En el seu palmarès destaquen dos campionats nacionals en ruta i tres en contrarellotge, així com tres campionats panamericans en pista. El 2016 va prendre part als Jocs Olímpics d'Estiu de Rio de Janeiro, on fou quinzè en la prova d'òmnium del programa de ciclisme en pista. Aquell mateix any guanyà la medalla de plata en la prova de scratch del Campionat del Món en pista.

## Palmarès en carretera

* 2012
** Vencedor d'una etapa de la Ruta del Centro
* 2014
** Campió de Mèxic sub-23 en contrarellotge
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Mèxic
* 2015
** Campió panamericà sub-23 en contrarellotge
** Campió de Mèxic en ruta
** Campió de Mèxic sub-23 en ruta
** Campió de Mèxic sub-23 en contrarellotge
** 1r a la Volta a Michoacán i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa de la Tucson Bicycle Classic
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Mèxic
* 2017
** Campió de Mèxic en contrarellotge
* 2018
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Michoacán
* 2019
** Campió de Mèxic en ruta
* 2020
** Campió de Mèxic en contrarellotge
* 2021
** Campió de Mèxic en contrarellotge
* 2022
** Vencedor d'una etapa de la Volta a l'Equador
* 2023
** Vencedor d'una etapa al Tour de Gila

## Palmarès en pista

* 2015
** Campió panamericà en scratch
* 2017
** Campió panamericà en Òmnium
* 2019
** Campió panamericà en Madison

## Referències

* 1 2 Archives, Cycling. «Ignacio De Jesus Prado Juárez» (en anglès). [Consulta: 9 febrer 2023].
* ↑ «Olympedia – Ignacio Prado». [Consulta: 9 febrer 2023].
* ↑ «2016 Track Cycling World Championships - London. MEN'S SCRATCH RACE FINAL». [Consulta: 9 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Estret de Vilkitski

L'estret de Vilkitski és un estret que separa la península de Taimir de l'arxipèlag de Severnaia Zemlià (Terra del Nord) i connecta el mar de Kara amb el mar de Làptev. Està cobert de gel durant tot l'any.
La longitud de l'estret de Vilkitski és de 130 km i l'amplada al punt més estret entre el cap Txeliüskin i el cap Taimir a l'illa Bolxevic és de 56 km. A l'est de l'illa Bolxevic, en direcció nord-est, l'estret de Vilkitski es bifurca en l'estret d'Evgènov, que separa aquesta gran illa de dues illes més petites situades a l'extrem sud-est de l'arxipèlag: l'illa Starokadomski i l'illa Mali Taimir. A l'oest de l'estret de Vilkitski s'hi troba ubicat un grup de quatre petites illes anomenades illes Heiberg. En aquesta zona la profunditat del mar és de 100 a 150 m, i a la part oriental més de 200 m.
L'estret de Vilkistki és la part més septentrional de la Ruta del Mar del Nord, i fou travessat per primera vegada el 1878 pel suec Adolf Erik Nordenskiöld.
Segons el geògraf rus i soviètic E. M. Pospelov, l'estret va ser descobert l'any 1913 per una expedició hidrogràfica sota el comandament de l'oficial de la marina russa Boris Andrèievitx Vilkitski (1885-1961). El 1916, l'estret fou anomenat Tsesarevitx Alexei, en honor al tsarévitx Alexei Nikolaevich (1904-1918), hereu del tron rus. No obstant, el 1918 l'estret fou rebatejat amb el nom de Boris Vilkitski, nom i cognom del cap de l'expedició que havia descobert l'estret el 1913.
Des de 1954, l'estret s'anomena només amb el cognom, quedant simplement com a estret de Vilkitsk, tot i que especificar el nom de l'investigador és d'una importància fonamental, ja que a l'Àrtida existeixen caps, illes, i fins i tot la glacera de Vilkitski, les quals no deuen el seu nom a Boris Andrèievitx Vilkitski sinó seu pare, Andrei Ippolitovitx Vilkitski, que també fou militar i hidrograf de la marina russa. Aquesta difusió del nom no és casual sinó que va tenir una motivació política, ja que a l'any 1920 el Vilkitski fill va emigrar de la Rússia soviètica. Deixant només el cognom de Vilkitski, tots els indrets anomenats en el seu honor van quedar dissolts i confosos amb aquells anomenats en honor al seu pare.
Malgrat tot, la Gran Enciclopèdia Soviètica, Gran Diccionari Enciclopèdic (2000) també anomena l'estret explícitament B. A. Vilkitski, en honor al seu descrobidor.

## Referències

* ↑ Поспелов Е. М., Географические названия России: Топонимический словарь (2003). 352 p. Isbn = 5-94987-011-5 (en llengua russa)
* ↑ Al registre de canvis de nom de 1957, hi ha escrit que això es va fer per instruccions personals de l'almirall Pavel Sergeievitx Abankin. Font: Попов С. В., Троицкий В. А. Топонимика морей Советской Арктики (Toponímia dels mars de l'Àrtida soviètica, 1972). 316 p. (en llengua russa).
# Creu de terme de Vallbona de les Monges

La Creu de terme de Vallbona de les Monges és una obra barroca de Vallbona de les Monges (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de terme amb un capitell vuitavat amb decoracions florals intercalats amb angles llisos sense cap mena de decoració sense cap mena de decoració escultòrica. La creu és de tipologia llatina i ha perdut tant la figura del crist crucificat com la verge Maria en la part posterior. Els extrems dels braços de la creu són d'acabat trilobulat.

## Història

El 1686 va ser col·locada al lloc actual.
El 1936 va patir les destrosses de la Guerra Civil.

## Referències

* 1 2 3 «Creu de terme de Vallbona de les Monges». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 març 2019].
# Can Deu (Sabadell)

Can Deu és un barri de la ciutat de Sabadell, que deu el seu nom a la masia homònima. Al bosc que l'envolta es poden visitar les ermites de Sant Julià d'Altura i la de Sant Vicenç de Verders, traslladada des del pantà de Sau).

## Història

El projecte del barri de Can Deu va néixer el 1969, derivat de les necessitats d'habitatge social per la immigració massiva, però també amb la voluntat de crear un barri residencial sense massificació. L'encàrrec del polígon residencial el van fer a quatre equips d'arquitectes: Azua-Pardal, Bracons-Picola, Coll-Vicens-Casulleras i Pedragosa-Sauquet-Valls. L'objectiu era donar als afores una oferta de serveis completa i un disseny que potenciés la vida comunitària dels residents. El resultat va ser la creació d'un barri de 1.201 habitatges, amb un centre cívic, una piscina, diversos locals d'ús públic i comercial, zones per a vianants i espais enjardinats.

## Referències

* ↑ «Senyalització del Patrimoni Històric de Sabadell». Ajuntament de Sabadell. Arxivat de l'original el 6 maig del 2016.
* ↑ Prat Fernàndez, Cesc «Un museu de la pagesia, al rodal de Sabadell». Vallesos, 14, Tardor-hivern 2017-2018, pàg. 126-128. ISSN: 2014-1882.
# Eleccions al Dáil Éireann de 1989

Les eleccions al Dáil Éireann de 1989 es van celebrar el 15 de juny de 1989 per a renovar els 166 diputats del Dáil Éireann a causa de la dimissió de Charles Haughey com a cap de govern. Tot i guanyar un altre cop, el seu partit no va obtenir prou majoria, raó per la qual es va veure obligat a formar govern amb els Progressive Democrats.

## Resultats

| Partit | Líder | % | Escons |
| Fianna Fáil | Charles Haughey | 44,4% | 77 |
| Fine Gael | Alan Dukes | 29,3% | 55 |
| Laborista | Dick Spring | 9,1% | 15 |
| Partit dels Treballadors d'Irlanda | Tomás Mac Giolla | 4,2% | 7 |
| Progressive Democrats | Desmond O'Malley | 3,6% | 6 |
| Partit Socialista Democràtic | Jim Kemmy | 0,6% | 1 |
| Verds | Roger Garland | 0,6% | 1 |
| Sinn Féin | Gerry Adams | 1,2% | 0 |

## Conseqüències

Charles Haughey va formar un govern de entre Fianna Fáil i Progressive Democrats (PD) encapçalat per Charles Haughey.

## Referències

* ↑ «PDs Force Taoiseach's Resignation» (en anglès). RTÉ, 2017. [Consulta: 23 gener 2025].

## Enllaços externs

* (anglès) Pàgina del Dáil Éireann Arxivat 2009-12-18 a Wayback Machine.
* (anglès) Resultat de les eleccions de 1989
# Pseudamphimeryx

Pseudamphimeryx és un gènere extint de mamífers artiodàctils de la família dels amfimerícids que visqueren a l'Europa occidental durant l'Eocè, fa entre 33,9 i 41,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Espanya, França i Suïssa. Tenien les dents canines inferiors incisiviformes. La primera i segona dents premolars estaven separades per un diastema, tant en el maxil·lar superior com en l'inferior. L'articulació mandibular és més baixa que en Amphimeryx, el seu parent més proper. El nom genèric Pseudamphimeryx significa ‘fals Amphimeryx’.

## Referències

* 1 2 Entrada «Pseudamphimeryx» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ Prothero i Foss, 2007, «Endemic European Paleogene Artiodactyls: Cebochoeridae, Choeropotamidae, Mixtotheriidae, Cainotheriidae, Anoplotheriidae, Xiphodontidae, and Amphimerycidae» (J. Erfurt i G. Métais).

## Bibliografia

* Prothero, D. R.; Foss, S. E. The Evolution of Artiodactyls (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2007. ISBN 978-0-8018-8735-2.
# Mataparent purpuri

El mataparent purpuri (Imperator rhodopurpureus) és un mataparent d'esponja roja de barret finament vellutat i de color grisenc quan jove, vermell violaci a vermell sang en madurar, que no blaveja al frec. La cama, groc ataronjada, esdevé vermella ben aviat i és ornamentada amb un reticle roig.

## Descripció

Capell de fins a 15 cm, al principi hemisfèric, després convex a pla-convex, llis, al principi gris gairebé platejat, grisenc a gris fosc, bru grisenc, amb tonalitat rosada al marge del capell, la tonalitat rosada es desenvolupa gradualment al llarg de tot el rosa, rosa fosc o rosat vinaci; superfície invariable al frec.
Tubs grocs, blaus a la pressió; porus de color vermell a vermell sang, blaus a la pressió.
Cama cilíndrica, a la part superior brillant a groc fosc, cap avall vermell ataronjat a vermell, vermell rosat o vermell fosc, amb reticle fi, de taronja vermell o vermell a vermell fosc; blaveja al frec.
Carn de color groc pàl·lid, de vegades amb taques vermelloses al peu, blavós quan s'exposa a l'aire; olor de fenc, persistent quan el fong s'asseca; suau al tast.

## Hàbitat

Molt rar; des de finals d'estiu i fins mitjans de tardor; en sòls bàsics a neutres; des de l'estatge subalpí a la muntanya mitjana; en boscos de coníferes i mixtes amb planifolis; vora avet i faig.

## Comentaris

Carn + I: Negatiu, sense reacció amiloide en la carn de la cama.
El mataparent de Le Gal (Rubroboletus legaliae) és molt semblant però la carn de la cama esdevé blava al tall de manera poc intensa i només a la part del barret i superior de la cama, el peu sol mantenir el color groc; i creix en boscos de planifolis.
El mataparent vermell i groc (Rubroboletus rhodoxanthus) i el mataparent de Satanàs (Rubroboletus satanas) són igualment propers i també són propis de boscos de planifolis. En el primer la carn de la cama no blaveja al tall.

## Comestibilitat

No és comestible.

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* 1 2 3 4 Muñoz, José Antonio. Fungi Europaei. 2: Boletus s.l., excl. Xerocomus: Strabilomycetaceae, Gyroporaceae, Gyrodontaceae, Suillaceae, Boletaceae / José Antonio Muñoz. Alassio (Savona): Candusso, 2005. ISBN 978-88-901057-6-0.
* ↑ Kibby, Geoffrey. British Boletes with keys to species (en anglès). 6 ed. G. Kibby, 2013, p. 72.
* ↑ Knudsen, Henning; Vesterholt, Jan. Funga Nordica: agaricoid, boletoid and cyphelloid genera. Copenhagen: Nordsvamp, 2008. ISBN 978-87-983961-3-0.
* ↑ Laessøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of temperate Europe. Princeton Oxford: Princeton University Press, 2019. ISBN 978-0-691-18037-3.
* 1 2 3 «B. rubrosanguineus « boletales.com». [Consulta: 4 desembre 2023].
* 1 2 Eyssartier, Guillaume; Roux, Pierre. Le guide des champignons: France et Europe. París: Belin, 2011. ISBN 978-2-7011-5428-2.
# Francisco Cacharro Pardo

Francisco Cacharro Pardo (Guarromán, 16 de novembre de 1936 - Lugo, 8 de març de 2015) fou un pedagog i polític gallec.

## Biografia

Va estudiar el batxillerat en l'Institut d'Ensenyament Mitjà de Lugo, Magisteri a l'Escola Nacional de Lugo i Filosofia i Lletres a la Universitat de Santiago de Compostel·la i a la Madrid. Guanyà les oposicions a Magisteri en 1960, exercint fins a 1965 que va demanar l'excedència. En 1967 fou professor intern en l'Escola Normal i el 1970 Inspector d'Educació Bàsica de l'Estat, sent destinat a Lugo. Fou nomenat Inspector Cap d'Educació Bàsica de l'Estat a Lugo (1973-1981). Ha estat president de l'Aliança Francesa a Lugo (1990) i membre de l'Assemblea del Consell d'Europa.
A les eleccions generals espanyoles de 1977 fou senador per la província de Lugo per Aliança Popular. A les eleccions generals espanyoles de 1979 fou novament senador per la mateixa província per la Coalició Democràtica, i posteriorment per AP (després Partit Popular) a les eleccions generals espanyoles de 1982, 1986, 1989, 1993, 1996 i 2000. També fou tinent d'alcalde de l'ajuntament de Lugo el 1974-1979 i el 1979-1983. Ha estat també president de la diputació de Lugo del 1983 al 2007.
Per a les eleccions municipals de 2007 Xosé Manuel Barreiro, vicepresident del PP de Galícia, va anunciar que competiria en les eleccions internes del partit per a ser el candidat a la presidència de la diputació provincial el que es va interpretar com una desautorització per part de l'actual direcció del PP cap a Cacharro i a les seves manifestacions realitzades el gener de 2006 en les quals va donar suport a les declaracions del senador popular Carlos Benet, en el qual equiparava el president del govern espanyol, José Luis Rodríguez Zapatero, amb un colpista.

## Referències

* ↑ «Muere Francisco Cacharro Pardo, histórico ex presidente de la Diputación» (en castellà). La Voz de Galicia, 08-03-2015. [Consulta: 8 març 2015].
* ↑ Fitxa del Senat

## Enllaços externs

* La Diputación de Lugo decreta tres días de luto por la muerte de Francisco Cacharro Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. a El Correo Gallego
* Francisco Cacharro, uno de los pilares del PP de Galicia a laprovincia.es
# Proteïna-cinasa A

En biologia cel·lular, es parla de proteïna-cinasa A o PKA per referir-se a la família de cinases l'activitat dels quals és dependent de la concentració cel·lular d'AMPc. Una PKA és també coneguda com a proteïna-cinasa depenent d'AMPc (EC 2.7.11.11). PKA intervé en infinitat de processos reaccions dins la cèl·lula, incloent la regulació del metabolisme del glicogen i el dels carbohidrats en general així com el metabolisme lípids. Intervé també en nombroses vies de senyalització intracel·lular en resposta a diversos estímuls.

## Mecanisme

Cada PKA és un holoenzim que consisteix en dues subunitats reguladores i dues subunitats catalítiques. En presència de nivells baixos d'AMPc, l'enzim roman inactiu i és catalíticament inactiu. Quan, en resposta a algun senyal o estímul, la concentració d'AMPc cel·lular augmenta (per exemple en activar-se l'adenilat ciclasa per part d'un receptor acoblat a proteïna G), l'AMPc s'uneix als dos llocs d'unió de les subunitats reguladores. Això comporta canvis conformacionals a la proteïna que fan actives les subunitats catalítiques.

## Funció

Les PKA fosforilen altres proteïnes, regulant la seva activitat i, per tant, la seva funció. Tanmateix, que aquestes proteïnes siguin fosforilades o no dependrà del tipus cel·lular on s'expressin, de les condicions cel·lulars d'aquell moment i dels tipus de PKA que s'expressen en aquella cèl·lula.

## Vegeu també

* Proteïna-cinasa Mζ

## Enllaços externs

* «Proteïna-cinasa A» (en anglès). Medical Subject Headings.
# Muntanyes Richardson

Les muntanyes Richardson (en anglès Richardson Mountains) són una serralada que es troben a l'oest de la desembocadura del riu Mackenzie al nord de Yukon, Canadà. Discorren en paral·lel a la part més septentrional de la frontera del Yukon i els Territoris del Nord-oest. S'eleven fins als 1.240 msnm.
Tot i que algunes fonts consideren les muntanyes Richardson com a part de les Canadian Rockies, el límit septentrional més habitual de les Canadian Rockies es troba al riu Liard, que es troba més al sud. Les muntanyes Richardson formen part de la serralada Brooks, situada majoritàriament dins Alaska.
Les muntanyes Richardson van ser nomenades en record de Sir John Richardson, cirurgià, naturalista i explorador de l'Àrtida, formant part de dues d'expedicions amb John Franklin.

## Referències

* 1 2 3 «Richardson Mountains». [Consulta: 3 setembre 2014].