OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gatamoix

Gatamoix (Alcúdia) és una possessió mallorquina que es troba a la localitat d'Alcúdia, just al darrere del puig de Sant Martí i al costat de la carretera de Palma-Alcúdia. Apareix ja dins el Llibre del Repartiment sota el nom de Cacamautx.
En 1252 era un rafal islàmic de 128 quarterades. En 1621 pertanyia a Bernardí Domenéch. La familia Domenéch, una de les famílies nobles d'Alcúdia, dedicaren els seus esforços al conreu de la vinya i dels cereals. També es dedicà a la criança de boví, ovelles i porcs.
El 1876 Henry Robert Waring promogué l'establiment d'una colònia agrícola a la possessió emparant-se en la nova llei de 1868. Fou coneguda amb el nom de Colònia de Gatamoix o, simplement, el Poble Nou, i fou abandonada vint anys més tard. En el segle xx, la possessió i l'antiga colònia canviaren novament de propietari. A finals del segle passà a la família de les Gràfiques Garcia d'Inca, que han fet uns grans canvis i han rehabilitat la possessió, jardins i conreus.
Actualment és propietat dels Pares Escolapis i gestionada per la Fundació Maria Ferret, que l'ha convertit en un centre didàctic per a visites escolars i hi ha organitzat voluntariats per recuperar les restes de l'antiga colònia, en bona part arrasada per la reutilització de les pedres a l'ermita de Crestatx i a la capella de la mina de carbó de Son Fe.
El 2018 s'hi produí un petit incendi en què es cremà poc més d'una hectàrea de càrritx.

## Referències

* 1 2 3 Guia de Pobles de Mallorca. Alcúdia, p. 90-91.
* ↑ «Gatamoix». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 6. Palma: Promomallorca, p. 199. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Onze joves recuperen les restes de la colònia agrícola de Poble Nou». Diari de Balears, 12-08-2005 [Consulta: 17 setembre 2022].
* ↑ «Gatamoix | Tornam a Gatamoix». Arxivat de l'original el 2012-02-21. [Consulta: 15 febrer 2009].
* ↑ «Fundació Maria Ferret | Projecte Gatamoix a les Cases del Poble Nou, Alcúdia». Arxivat de l'original el 2010-06-24. [Consulta: 15 febrer 2009].
* ↑ «Gatamoix, el poble fantasma (1897)». Diari de Balears, 13-12-1998 [Consulta: 17 setembre 2022].
* ↑ «Incendio en la finca Gatamoix de Alcúdia». Última Hora, 16-03-2018 [Consulta: 17 setembre 2022].
# Plaça de les Cols

«Plaça de les Cols» té aquests significats:
* Plaça de les Cols (Vilanova i la Geltrú).
* Plaça de Santiago Rusiñol (Tarragona), antigament i popularment coneguda com a Plaça de la Cols.
# Rafal Genars

El Rafal Genars, també conegut com a Rafal Genàs, Rafal Ginars o Rafal Llinàs, és una possessió del terme de ses Salines (Mallorca), situada entre el partió de Campos, el llogaret de Cas Perets, el partió de Santanyí i sa Vall. També limita amb la possessió santanyinera del Rafal dels Porcs. Tot i que antigament la possessió havia tingut unes 700 hectàrees (1.000 quarterades) la superfície actual és d'unes 84 hectàrees (118 quarterades) fruit de diverses parcelacions produïdes majoritàriament abans del segle xix.
El latifundi ja es troba documentat l'any 1529 tot i que es calcula que com a mínim la possessió s'originà un centenar d'anys abans. Els primers propietaris coneguts foren la família Berard. Més endavant el segle xvii la possessió passa en mans de la família Abrí Descatlar i l'any 1713 la finca torna a canviar de mans, i passa a ser propietat de la família Bonet. Les cases actuals daten del 1715 i foren construides per la família Bonet. Aquestes cases són de les més ben conservades i de les més atractives de l'extrem sud de l'illa. Tenen un gran portal rodó de pedra de Santanyí amb un escut de 1715 amb una creu de Malta. La casa gran conté una petita capella. La casa petita, molt més senzilla, servia per allotjar el garriguer. A la finca també s'hi conserven aljubs datats del segle xviii.
Ha sigut una de les últimes finques que ha mantingut el cultiu del blat xeixa durant la segona meitat del segle XX i fins als nostres dies. Actualment els amos de la finca es dediquen a la producció ecològica d'aquesta varietat de blat.

## Referències

* 1 2 3 Aguiló, Cosme «Toponímia de Santanyí i Ses Salines». Tesi Doctoral. Departament de Filologia Catalana i Lingüística General Universitat de les Illes Balears, 2007.
* 1 2 Sbert, Cristòfol - Miquel. Cas Perets : vida i històries d'un llogaret. 1.. Palma: Edicions Documenta Balear, 2019. ISBN 978-84-17113-70-4.
* ↑ Obrador Escalas, Jaume «El plànol geomètric del terme municipal de Santanyí de 1859. Una interpretació de Santanyí de mitjan segle xix». Jornades locals de Santanyí, II, 9 2016 [Consulta: 9 agost 2020].
* ↑ «La farina de Xeixa, el valor d'un bon blat». Gastronosfera. [Consulta: 26 octubre 2020].
* ↑ «Directori ecològic». Consell Balear de la Producció Agrària Ecològica. [Consulta: 26 octubre 2020].
# So na Móra Vell

So na Móra Vell és una possessió del terme municipal d'Algaida a Mallorca. Està situada a l'extrem septentrional del terme, tocant el terme municipal de Sencelles, amb què fa partió a tramuntana així com amb Son Gat; a llevant limita amb So na Móra Nou; a migjorn, amb Can Campet, Can Coent i altres establits, i a ponent amb So na Móra d'en Mates i la carretera d'Algaida a Sencelles. Etimològicament, el topònim d'aquesta possessió deriva de la fruita del morer, que des de fa molts d'anys hi ha davant les cases. Segons el Die Balearen de l'arxiduc Lluís Salvador d'Àustria l'any 1870 tenia una extensió de 184 hectàrees, equivalents a 259 quarterades, era la cinquena possessió en importància de tot el terme i estava allunyada 4,6 quilòmetres de la plaça d'Algaida. Actualment té 185 quarterades a causa de les parcel·lacions.

## Construccions

Les cases antigues, devers l'any 1931, estaven en un estat quasi ruïnós i se n'edificaren unes de noves. Estaven situades a la part posterior de les actuals. L'únic que s'aprofità de les cases primitives fou l'aljub de l'actual clastra posterior, que abans quedava davant el frontis principal. Per fer les noves cases varen treure el marès de la cisterna actual.

## Referències

* ↑ «So na Móra Vell». Web de l'Agrupació Fotogràfica d'Algaida. [Consulta: 18 juliol 2011].
# Son Mesquida Nou

Son Mesquida Nou és una possessió del terme municipal d'Algaida, a Mallorca, que correspon a un desmembrament de la primitiva Son Mesquida Vell. Està situada prop de la carretera d'Algaida a Sant Joan, i confronta a tramuntana amb la possessió de Son Miquelet i altres establits de sa Vinya de Son Mesquida; a migjorn, amb l'esmentada carretera de Sant Joan, i a ponent, amb Son Mesquida Vell i altres establits de la vella possessió mare. Antigament, aquesta possessió fou coneguda també amb el nom de Formiguera. La família Mesquida de Formiguera, de la noblesa general del regne, fou propietària de les terres de Son Mesquida Vell des del segle xv fins a les acaballes del segle xviii, quan tingué lloc la segregació que originà Son Mesquida Nou. Etimològicament, el cognom Mesquida prové de l'àrab mäsgit, és a dir "mesquita", que és el lloc on practiquen els musulmans la seva religió.
Les 75 quarterades que resten a Son Mequida nou poden subdividir-se en 35 de conradís i la resta de garriga o pinar. Darrere els sestadors hi ha la tanca des Figueral, on encara queden unes 80 figueres, 25 albercoquers i uns 40 garrovers, i la tanca de sa Vinya, que fa anys que fou arrabassada.

## Construccions

Les cases de Son Mesquida Nou estan situades damunt un turó que domina una àmplia panoràmica de la contrada. Durant els anys 1953-54, varen sofrir una gran transformació que els en feu perdre el primitiu aspecte. Tant és així que només en queda el testimoni exterior, el portal forà de les cases, de mig punt, amb data gravada damunt la clau de 1771. La teulada a doble vessant fou canviada per un forjat pla amb terrasses a la planta superior, que envolta les dependències dels senyors, de nova construcció i amb accés independent. A la planta baixa, amb habitatge per als amos, també s'ampliaren les finestres del frontis principal, s'hi posaren persianes i es modificà la cuina, també s'hi construí una cambra de bany situada al fons de la portassa. Vore les cases i a la part de mestral, hi ha els sestadors de les ovelles, que avui utilitzen com a soll de porcs. Unes altres solls estan situades a la part posterior de les cases, que només utilitzen els porcells acabats de néixer. A l'altre lateral de les cases i separades d'aquestes per una esplanada, hi ha el paller, de dos aiguavessos, amb arcades interiors que el parteixen per la meitat. Adossat al paller hi ha una dependència que crida l'atenció per la inusual grandària que assoleix tenint en compte el seu ús primitiu, que no és altre que un colomer.

## Restes arqueològiques

Dins les terres recentment establides que eren de l'hort de Son Mesquida, hi ha una cova prehistòrica situada al coster posterior del xalet nou. Un poc més amunt, just a la paret que confronta amb Son Miquelet, hi ha les restes d'un antic talaiot.

## Referències

* ↑ «Son Mesquida Nou». Web de l'Agrupació Fotogràfica d'Algaida. [Consulta: 14 juliol 2011].
# Son Torrella (Santa Maria)

Son Torrella és una possessió del terme de Santa Maria del Camí, amb les cases situades a l'entrada de la vall de Coanegra.

## Història

L'indret està lligat des a la família dels Torrella a partir de la primera meitat del segle XIV. El 1458, Joanot de Torrella, tenia una alqueria "apel·lada de mossèn Nonó, en la vall de Coanegra de la parròquia de Santa Maria del Camí". Però, en el segle xvi, Jaume Arnau de Torrella, donzell de Mallorca, en un enigmàtic testament del 1585, llegà la seva propietat als pobres de l'Hospital General. Després d'un llarg litigi, la seva filla Violant aconseguí recuperar la propietat.
El 1670 va ser adquirida per Francesc Cotoner i d'Olesa, germà de Nicolau Cotoner i d'Olesa, gran mestre de Malta, i de Bernat, arquebisbe d'Oristany i bisbe de Mallorca. Els nous propietaris també adquiriren l'aigua de la font de Coanegra. Els Cotoner ampliaren la seva propietat incorporant diverses propietats properes. Varen ser els Cotoner, marquesos d'Ariany, els que donaren la forma actual a aquesta gran casa de possessió.
A Francesc Cotoner, el succeí Marc Antoni Cotoner i Sureda, hereu també de la cavalleria d'Ariany i primer marquès d'Ariany. Marc Antoni Cotoner afegí Son Palou a Son Torrella. A partir del segon marquès d'Ariany, Francesc Gaietà Cotoner, entre 1670 i 1773, Son Torrella absorbí Son Boadella, amb cases i molí d'aigua i de vent, part de S'Arboçar, Son Mates, Son Oliver, Son Far i altres propietats. El 1817 tenia 373 quarterades i estava valorada amb 43,700 lliures. A principis del segle xix va ser arrendada per Amador Calafat, inaugurant una llarga època en què la possessió va ser gestionada per conradors d'aquesta família. La tafona va funcionar fins a començament dels anys trenta del segle xx. A principis de 1930, va ser establida per Pere Balaguer i les cases i unes 19 hectàrees varen ser comprades pel capità anglès retirat Alan Hillgarth que havia pres part a la Primera Guerra Mundial i que, més tard, fou cònsol britànic a Mallorca i agregat naval a Madrid durant la Segona Guerra Mundial.

## Referències

* ↑ VIBOT,Tomàs; ORDINAS,Gabriel; MORRO, Mateu. Les possessions de Santa Maria del Camí. Pollença: El Gall Editor, 2018. ISBN 978.84-16416-39-4.
# Estret de Jones

L'estret de Jones (en anglès: Jones Sound) és una massa d'aigua de l'Àrtida canadenca, situada entre l'Illa Ellesmere, al nord, i l'illa Devon, al sud. Administrativament, forma part del territori autònom de Nunavut. És a la part oriental del Pas del Nord-oest.

## Geografia

L'estret de Jones és un dels tres estrets situats a la part nord-occidental de la badia de Baffin, entre l'estret de Lancaster, al sud, i l'estret de Smith, al nord, a la boca de l'estret de Nares. Està situat entre la costa septentrional de l'illa Devon, i la costa meridional de l'illa Ellesmere.
A la seva entrada, des de la badia de Baffin s'hi troba l'illa Coburg (411 km²) que divideix l'accés en dos trams: el meridional, l'estret de Lady Ann, entre les illes de Coburg i Devon, d'uns 28 km d'amplada, i el septentrional, l'estret Glacera entre illa Coburg i les petites illes Stewart, situades davant la costa oriental d'Illa Ellesmere.
La seva llargada és d'uns 280 km, variant la seva amplada entre 40 i 110 km. La costa septentrional és molt trencada, amb llargs i profunds fiords en direcció NS, d'est a oest, apareixen els de Fram, Starn, Grise, Hearbour, South Cape, Baader, Muskod i Goose. El més important és el d'Aujuittuq, a la boca del qual hi ha l'assentament homònim d'Aujuittuq, que disposa d'aeròdrom i és l'assentament civil més al nord d'Amèrica, amb una població permanent de 141 persones segons el cens de 2006.
La riba meridional és menys trencada, amb àmplies badies i algun fiord. També d'est a oest, es troben Badia Brae, Badia Bear-amb els inlets de Sverdrup i Thomas Lee-i al final, el fiord de l'Oest. Al fons de l'estret de Jones, a la part nord-occidental es troba la petita illa de Calf i després l'illa Nord Kent (590 km²), que tanca l'estret i deixa dos passos laterals que donen accés a badia Noruega: a la part oriental, el Hell Gate, amb uns 7,5 km d'amplada, i a l'occidental, l'estret Cardigan, d'uns 8 km.

## Història

Va ser descobert per l'expedició del Discovery capitanejada per Robert Bylot i pilotada per William Baffin el 1616. En aquesta expedició es va descobrir la badia que avui porta el seu nom i els estrets de Lancaster, Smith i Jones, que van ser nomenats així en honor dels patrocinadors dels seus viatges. Aquesta expedició va assolir un nou rècord de navegació boreal, en arribar als 77° 45′ N, 480 km més al nord de la marca anterior establerta per John Davis, una marca que va romandre sense ser superada durant 236 anys.

## Vegeu també

* Badia de Baffin
* Estret de Lancaster
* Estret de Smith
* William Baffin
* Robert Bylot

## Referències

* ↑ MIRANDA I CANALS, J. i GIRALT I RADIGALES, J. (dir). Atles Universal. Barcelona, Ed. Enciclopèdia Catalana i Institut Cartogràfic de Catalunya, 1999, pàg. 270

## Enllaços externs

* Atles del Canadà on-line Arxivat 2008-09-02 a Wayback Machine. (anglès) (francès)
# Tereddüt Çizgisi

Tereddüt Çizgisi, comercialitzada internacionalment com Hesitation Wound, és una pel·lícula de drama legal del 2023 escrita i dirigida per Selman Nacar. Coproducció entre Turquia, Espanya, Romania i França, es va estrenar a la secció Orizzonti de la 80a Mostra Internacional de Cinema de Venècia.

## Argument

L’acció es veu condensada en 24 hores. Canan és una advocada criminalista d’Uşak una petita ciutat de Turquia, fmuadora compulsiva, astuta i pragmàtica, que intenta repartir el seu temps entre la seva feina i la cura de la seva mare, internada a l’hospital, a la que es resisteix a practicar l’eutanàsia malgrat els consells dels metges que aquesta ha deixat per escrit que vol donar els seus òrgans. Aquell mateix dia es dicta la sentència del seu defensat Musa, un home de classe baixa acusat d’assassinar el seu cap.

## Repartiment

* Tülin Özen - Canan
* Ogulcan Arman Uslu - Musa
* Gulcin Kultur Sahin - Belgin
* Vedat Erincin - Hakim
* Okan Avcı - Osman

## Recepció crítica

Al lloc web de l'agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, el 82% de les crítiques d'11 crítiques són positives, amb una valoració mitjana de 8,0/10.
| « | "Un estudi de personatges perfecte que explora els dilemes de la justícia (...) Tibant i commovedor" | » |
| — Sheri Linden: The Hollywood Reporter. |||

## Premis i nominacions

| Premi | Data de cerimònia | Categoria | Receptor(s) | Resultat | Ref. |
| Festival de Cinema d'Arras | 12 de novembre de 2023 | Atles de plata | Tereddüt Çizgisi | Guanyador | |
| Festival de Cinema Mediterrani de Brussel·les | 8 de desembre de 2023 | Gran Premi | Tereddüt Çizgisi | Guanyador | |

## Referències

* ↑ «Magnolia Pictures International Acquires Venice Horizons Title 'Hesitation Wound' for Worldwide Sales». Variety, 16-08-2023.
* ↑ «'Hesitation Wound' Review: A Pitch-Perfect Character Study Explores the Vagaries of Justice». The Hollywood Reporter, 04-09-2023.
* ↑ «'Hesitation Wound' Review: A Study of Stress That Does for Lawyers What 'Uncut Gems' Did for Jewelers». IndieWire, 04-09-2023.
* ↑ «Hesitation Wound» (en anglès). Rotten Tomatoes. [Consulta: 23 juliol 2024].
* ↑ ‘Hesitation Wound’ Review: A Pitch-Perfect Character Study Explores the Vagaries of Justice, The Hollywood Reporter, 4 de setembre de 2023
* ↑ Lemercier, Fabien. «Holly triumphs in Arras». Cineuropa, 13-11-2023. [Consulta: 14 novembre 2023].
* ↑ «Bruxelles : affluence record au festival Cinemamed, qui décerne son Grand Prix au réalisateur turc Selman Nacar» (en francès). Belga. RTBF, 08-12-2023.

## Enllaços externs

* Teaser de la pel·lícula a YouTube
# Émile Beurlier

Émile Beurlier (París, 18 de juliol, 1851 - Neuilly-sur-Seine (França), 9 de juny, 1907), va ser teòleg, sacerdot catòlic, historiador.

## Treballs sobre el judaisme del Segon Temple
### Llibres

* Essai sur le culte rendu aux empereurs romains (1890 Beurlier), llibre
* Le culte imperial: son histoire et son organisation depuis Auguste jusqu'à Justinien (1891 Beurlier), llibre
* Histoire de l'Église: depuis la mort de Notre-Seigneur Jésus-Christ fins'à nos jours (1894 Beurlier), llibre
* Le monde juif au temps de Jésus-Christ et des apôtres (1900 Beurlier), llibre

## Fonts

* https://4enoch.org/wiki5/index.php/%C3%89mile_Beurlier_(1851-1907),_scholar
# Parc Nacional de Varangerhalvøya

El Parc Nacional de Varangerhalvøya (en noruec: Varangerhalvøya nasjonalpark) és un parc nacional de Noruega, que està situat a la península de Varanger, al comtat de Finnmark. Es troba als municipis de Båtsfjord, Unjárga, Vadsø i Vardø, a la part nord-oriental de Noruega. La península és l'àrea més gran dins de la zona de clima àrtic a la Noruega continental.

## Flora i fauna

Atès que les espècies de l'Àrtida, de l'est de Sibèria, i les àrees més meridionals conviuen totes juntes a la península de Varanger, la vida vegetal és distintiva. Els petits boscos de fulla caduca a la zona es troben entre els més septentrionals del món.
El sòl especial de roca i terra del parc origina la vila d'espècies rares com la Rosella de Svalbard (Papaver dahlianum).
La península té encara un ecosistema alpí completa amb rens, goluts, i la guineu àrtica. Aquesta última és l'espècie de mamífers més amenaçada de Noruega. Un programa especial basat en la reducció del nombre de la guineu vermella dominant ha mostrat molt bons resultats per a la petita població de guineus de l'Àrtic.

## Nom

El primer element és Varanger, nom propi. L'últim element és la forma finita de halvøy ("península"). Per tant, "península de Varanger". El significat de la primera part del nom és originalment el nom d'un fiord. La primera part significa "poble de pescadors", i l'última part és angr que significa "fiord".

## Referències

* ↑ Store norske leksikon. «Varanger» (en noruec). [Consulta: 25 febrer 2013].
# The Zone of Hope

The Zone of Hope (TZOH) és una exposició inaugurada per Aigües de Barcelona i portada a terme a la ciutat de Barcelona que mostra, a través de la tecnologia de realitat immersiva extrema, les conseqüències del canvi climàtic. A partir de la hiperrealitat virtual, l'exposició ofereix un món on el CO2 de l'atmosfera ha canviat tot l'entorn. Aquesta experiència es pot visitar fins al 20 de gener al Reial Cercle Artístic de Barcelona, lloc on es va realitzar l'acte de presentació del projecte. Com va dir Àngel Simón, el president d'Aigües de Barcelona:
   " 'The Zone of Hope' anticipa una realitat que podria tenir lloc d'aquí a molts anys. I aquesta voluntat d'anticipar-se ha estat sempre el talent d'Aigües de Barcelona. ".
A The Zone of Hope la plaça d'Espanya és plena d'aigua i el pantà de la Baells ja no en té. Amb l'ajuda de la Violeta, la protagonista de la història, els participants de l'experiència visiten una glacera de l'Àrtida, el pantà de la Baells a l'any 2068 i la plaça d'Espanya. D'aquesta manera, amb entorns tan propers com són la plaça i el pantà, es genera un sentiment d'urgència que fa reflexionar a totes les persones que gaudeixen de l'exposició. Quan s'acaba la immersió, per a concloure la reflexió del visitant, es projecta una peça audiovisual que recull imatges impactants i missatges en contra del canvi climàtic de persones com Barack Obama, Leonado Di Caprio, Al Gore i Dalai Lama. També hi ha al final una pantalla interactiva que recomana accions per a frenar la situació.

## Referències

* 1 2 kinton.es. «Se inaugura “The Zone of Hope”, una exposición que permite vivir en primera persona los efectos del cambio climático» (en castellà-es). Arxivat de l'original el 2018-12-09. [Consulta: 8 desembre 2018].
* ↑ Rosa, Anton. «Una exposición permite vivir en primera persona los efectos del cambio climático» (en castellà), 20-01-2018. [Consulta: 8 desembre 2018].
* ↑ Busquets, Jordi Pueyo. «2068: Una inundació porta el mar fins al peu de Montjuïc», 19-01-2018. [Consulta: 8 desembre 2018].
# Pobles indígenes de l'Àrtida

Els pobles indígenes de l'Àrtida conformen una de les deu regions històriques en les quals els antropòlegs divideixen les cultures dels pobles indígenes de Nord-amèrica. Es tracta de l'única regió en la qual només es parlen llengües d'una sola família lingüística, així com l'única que abasta territoris fora de les Amèriques (part de Sibèria). Des d'aquest punt de vista, la regió àrtica s'estén des de l'est de Sibèria fins al Canadà i Groenlàndia, passant per les parts més septentrionals d'Alaska.
Els actuals habitants de la regió àrtica arribaren relativament tard a les Amèriques, cap al 500 aC. En general, són més baixos i robustos que els altres pobles indígenes de les Amèriques, amb la cara més rodona, la pell més clara i amb els ulls dotats de plecs epicàntics. Pertanyen a dos grups relacionats, els esquimals i els aleutians, que parlen llengües esquimoaleutianes.
Els esquimals i els aleutians s'han adaptat a les dures condicions de vida de l'Àrtida. Subsisteixen principalment gràcies a la caça, que complementen amb la pesca. Aquestes cultures són conegudes pels seus iglús, caiacs i trineus de gossos, però no tots els pobles de la regió subàrtica en fan servir.

## Referències

* ↑ Hoffecker, John F. A prehistory of the north: human settlement of the higher latitudes (en anglès). Rutgers University Press, 2005, p. 130. ISBN 0-8135-3469-0.