OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Emil Loteanu

Emil Loteanu (rus: Эмиль Владимирович Лотяну; 6 de novembre de 1936, Clocușna, Gran Romania — 18 d'abril de 2003, Moscou, Rússia) va ser un director de cinema, actor i escriptor moldau. Va ser especialment notable en la Unió Soviètica per la seva faceta en la direcció, en la qual va signar pel·lícules per als estudis soviètics de Krasnie poliani (1966), Lăutarii (1971), Tabor ukhodit v nebo («Els gitanos se'n van al cel», 1975), Moi laskovii i nejnii zver («Un accident de caça», 1978), Anna Pavlova (1983) i Luceafărul (1986).

## Biografia

Loteanu va néixer en Clocuşna, petita localitat pertanyent en aquest moment a la Gran Romania i posteriorment a la República Socialista Soviètica de Moldàvia. Després de la mort del seu pare i perdre el contacte amb la seva mare, que s'havia traslladat a Romania, va viure els seus primers anys al carrer, dormint en magatzems i hostals. Va estudiar a l'escola d'estudi Mkhat i es va graduar en la Universitat Panrusa Gueràssimov de Cinematografia (VGIK) el 1962.
Va fer el seu debut com a director amb Bolxaia gora el 1960 dels estudis Moldava-Film, i va continuar fent pel·lícules allí fins a 1975, quan es va unir a Mosfilm. Amb pel·lícules com Tabor ukhodit v nebo (també conegut com «Els gitanos es van al cel», 1975) i Moi Laskovii i nejnii zver («Un accident de caça» (1977), Loteanu va començar a atreure l'atenció internacional. L'actriu moldava Svetlana Presa va ser una de les seves muses i va participar com a protagonista en les dues anteriors pel·lícules, així com en Lăutarii (1971), per la qual va ser premiat al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1972, i Anna Pavlova (1983).
La seva última pel·lícula com a director va ser Skorlupa (1993). Loteanu va fixar la seva residència a Rússia, on va morir el 18 d'abril de 2003, en Moscou, amb 66 d'edat, i enterrat al cementiri de Vagankovo. Tenia la nacionalitat soviètica, moldava i russa.

## Filmografia

* Bolxaia gora (1959) - director
* Jil-bíl maltxik (1960, Hi havia un vailet) - director
* Zhdite nas na rassvete (1963) - director
* Kràsnie poliàni (1966) - guionista/director
* Freska na belom (1967) - director
* Eto mgnovenie (1968) - director
* Akademik Tarasevitx (1970) - director
* Lăutarii (1971) - guionista/director
* Ekho goriatxei dolini (1974) - director
* Tabor ukhodit v nebo (1975, Els gitanos van al cel) - guionista/director
* Moi laskovii i nejnii zver (1978, Un accident de cacera) - guionista/director
* Anna Pavlova (1983) - guionista/director
* Luceafărul (1987) - guionista/director
* Vdvoiom na grani vremeni (1989) - guionista
* Skorlupa (1993) - director

## Referències

* ↑ «20 edition. 1972 Awards 10-19 July». San Sebastián International Film Festival. [Consulta: 21 setembre 2016].
* ↑ Buchanan, Jason Biography (Allmovie)
* ↑ Могила Э. В. Лотяну на Ваганьковском кладбище Arxivat 2013-07-06 a Wayback Machine. (en rus)
# Santa Llúcia de Renau

Santa Llúcia de Renau és una església al municipi de Renau (Tarragonès) protegit com a bé cultural d'interès local.S'hi conserva una imatge de la Mare de Déu del Lloret, reproducció de la talla gòtica provinent del Santuari de Mare de Déu del Lloret. La pintura de l'interior sembla l'original. S'hi conserva una creu processional de plata (potser la documentada a Peralta el 1677) del segle XVI-XVII. La primera capella del costat de l'epístola guarda una Mare de Déu del Roser del segle XVI-XVII, utilitzada per portar en processó.
Aquesta església té una nau i dues capelles laterals. La central està coberta amb volta de canó (amb arcs torals i llunetes) que recolza sobre una cornisa clàssica, trencada només al fons del presbiteri (que ocupava, fins al 1936, un retaule de Bonifàs) poligonal, cobert amb volta de quart d'esfera amb llunetes. Als peus de la nau hi ha un cor elevat sobre un arc escarser. La façana, molt simple, està centrada per una porta amb llinda, una petita rosassa i un ull de bou. Al costat esquerre, s'alça el petit campanar, quadrangular, potser posterior (1858 ?).
L'actual església de Renau (1749-1756), substituí una d'anterior, que no se sap si era al mateix indret. Un acord de 1746, per fer l'església més gran, fa pensar que l'edifici actual podria ser una ampliació del vell. A les despeses de l'obra, hi contribuïren els veïns i el senyor comanador. Abans de 1936, l'església de Renau tenia un retaule major (1768-71), dedicat a Santa Llúcia, obra de Francesc Bonifàs, i tres més laterals -del Roser (1790), de Sant Cristòfor i Sant Isidre (1768-71) i de la Puríssima (segle xviii)- del mateix autor. Un altre altar lateral -amb les Ànimes del Purgatori i de la Mare de Déu del Carme (1768)- era obra de Josep Valls de Tarragona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 «Santa Llúcia de Renau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 abril 2013].

## Enllaços externs

* «Santa Llúcia de Renau». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ievgueni Kharitónov

Ievgueni Vladímirovitx Kharitónov —Евге́ний Влади́мирович Харито́нов (rus)— (Novossibirsk, 11 de juliol de 1941 - Moscou, 29 de juliol de 1981) va ser un poeta i dramaturg rus. Kharitónov és reconegut sobretot com un fundador de la literatura gai de Rússia i podria dir-se que és l'escriptor rus gai més important des de Mikhaïl Kuzmín. La seva obra és inseparable de la seva sexualitat, la seva prohibició legal i cultural i la seva dimensió psicològic. Com a escriptor subterrani i homosexual, va ser doblement vulnerable a la repressió estatal i es trobava de vegades amb el KGB. El 1979 el van interrogar com a sospitós en l'homicidi d'un amic gai. Mentre ascendia el seu estel literari, va augmentar la vigilància i assetjament i aquest fet potser va contribuir al seu infart mortal. Després de la seva mort, el KGB va registrar i acordonar el seu apartament. Els seus amics, per conservar les seves obres, van entrar a l'apartament i van robar tots els manuscrits que van poder, encara que el KGB després va recuperar-ne la major part.
Kharitónov es va graduar pel Departament d'Actuació de l'Institut Gueràssimov de Cinematografia. Després d'una breu carrera com a actor, va tornar a la universitat per estudiar cinema com a estudiant graduat. Va defensar la seva tesi sobre la pantomima. Va escriure i va dirigir una obra, Otxarovanni ostrov, per al Teatre de Mímica i Gest de Moscou. Va dirigir el taller de mims del Club Obrer de Moskvoretxie i va fer la coreografia del grup de rockPosledni xans'. Va morir d'infart al Carrer Puixkin de Moscou, l'endemà d'acabar la seva última obra, Pod domaixnim arestom, que no seria publicada fins a 1988, set anys després de la seva mort. Va ser enterrat a Novossibirsk i pòstumament se li va concedir el premi Andrei Beli.

## Obra

Entre les poques obres que va publicar obertament durant la seva vida van ser diverses traduccions de poesia coetània germanòfona, fins i tot la de l'austríaca Ingeborg Bachmann. La bona part de la seva obra va circular en les revistes samizdats com Txassi, Obvodni kanal, 37, i Mitin jurnal.
L'obra de Kharitónov és a la confluència de diversos corrents de l'escriptura russa del segle xx. Emfatitza la llunyania entre autor i tema líric prefigura Víktor Ieroféiev i Vladímir Sorokin; amb Pàvel Ulitin (i amb Proust i Joyce) comparteix un enfocament criptogràfic i indirecte a la codificació d'emoció en esdeveniments. Va tenir un sentit especialment agut de les propietats expressives del text mecanogràfic. La seva preocupació amb tipografia i la seva consegüent desconfiança en els mecanògrafs dels samizdats pot explicar el fet que va mecanografiar tot els seus manuscrits ell mateix. Altres interpreten que les seves descripcions franques de la vida gai van ofendre tant als mecanògrafs que es van negar a copiar els seus manuscrits.

## Notes

* ↑ Moss, Kevin (Editor). Out of the Blue: Russia's Hidden Gay Literature, An Anthology. San Francisco: Gay Sunshine Press, 1997

## Enllaços externs

* Perfil biogràfic a AZ.GAY.RU (rus)
* Text de Dukhovka (rus)
* Traducció del manifest gai de Kharitónov (anglès)
* Ressenya de Pod domaixnim arestom a The New York Times (anglès)
# Almansor (desambiguació)

«Almansor» té aquests significats:
* Almansor o Al-Mansur bi-L·lah (938-1002), cap militar i polític del califat de Còrdova.
* Pic d'Almansor, muntanya més alta de la serra de Gredos (Sistema Central, península Ibèrica)
# Vori de morsa

El vori d'ullal de morsa prové dels ullals superiors de les morses. Els ullals d'una morsa Pacífic poden assolir una llargada d'un metre. Les dents de morsa són també comercialment tallades i venudes; una dent mitjana de morsa té una forma irregular i arrodonida, amb aproximadament 5 cm en llargada.
La punta d'un ullal de morsa té una capa d'esmalt que es va desgastant durant la joventut de l'animal. Hi ha esquerdes longitudinals fines, que semblen radials en secció de creu, les quals s'originen en el cement i penetren la dentina. Aquestes esquerdes són visibles en tota la llargada de l'ullal. Els ullals de morsa són generalment ovalats, amb osques àmpliament espaiades. La dentina es compon de dos elements: dentina primària i dentina secundària (sovint anomenada osteodentina). La dentina primària té una aparença de vori clàssic. La dentina secundària sembla més aviat marbre, o farina de civada en flocs.
La talla i el gravat de vori de morsa ha estat una art important per al folklore de la gent de l'Àrtida des de temps prehistòrics, entre ells els inuit (inupiaq i yupik) de Groenlàndia i Amèrica del Nord i els txuktxis i koriaks de Rússia. Els txuktxi i els yupik de la mar de Bering en particular continuen la producció de peces artesanals de vori. Durant l'èpica soviètica, algunes col·lectivitats de talladors d'ivori de morsa morses s'establiren a pobles de Txukotka, especialment Uelen. El comerç internacional és, tanmateix, restringit per la Convenció sobre el Comerç Internacional d'Espècies Amenaçades (CITES).
L'art folklòric de talla de vori de morsa ha estat popular a la Rússia europea des de l'edat mitjana, amb escoles notables de talla a Kholmogory i Tobolsk. També hi ha objectes nòrdics notables en vori de morsa, com per exemple les peces d'escacs de Lewis.

## Vegeu també

* Comerç del vori
# Koxinga

Koxinga (Hirado, Japó, 1624-Taiwan, 1662), va ser un cap militar de la dinastia Ming. El nom Koxinga (国姓爷, Guóxìngyé ) és l'occidentalització d'un sobrenom seu, però el seu veritable nom és Zheng Chénggōng (郑成功).
Quan els Holandesos (que van dominar Taiwan del 1624 al 1662), van començar a cometre abusos contra la tribu hoklo de l'illa, la tribu es va aixecar en armes. Va destruir la missió del Sant Nen de Tamsui i les fortaleses del Castell i Santo Domingo de Taipei. Koxinga va aconseguir obtenir el control d'una part de l'illa, formant el regne de Tungning. Va deixar sense aliments els colons de la ciutat de Santiago Jilong (igual que va fer Ayapin en Sinaloa), aconseguint així que els espanyols abandonessin Taiwan. No obstant això, el 1656, els holandesos van tornar a ocupar Taiwan. El 1661, va entrar en Luermen amb un exèrcit de mil homes, va destruir Fort Zeelanden i va obligar el general Frederick Coyett a signar la rendició.Després, els holandesos van abandonar Taiwan. Aquell mateix any, Koxinga va contraure el paludisme i va morir l'any següent. El va succeir el seu fill, Zheng Jing.

## Referències

* ↑ From the London Times «The Pirates of the Chinese Seas». The New York Times, 26-11-1858.
* ↑ Covell, Ralph R. Pentecost of the Hills in Taiwan: The Christian Faith Among the Original Inhabitants. illustrated. Hope Publishing House, 1998, p. 96–97. ISBN 0-932727-90-5 [Consulta: 10 desembre 2014].
* ↑ Chiu, Hsin-Hui. The Colonial 'civilizing Process' in Dutch Formosa: 1624–1662. Volume 10 of TANAP monographs on the history of the Asian-European interaction. illustrated. BRILL, 2008, p. 222. ISBN 900416507X [Consulta: 10 desembre 2014].
* ↑ Lian, Heng. {{{títol}}} (en chinese), 1920. OCLC 123362609.
# Jonathan Motzfeldt

Jonathan Motzfeldt (25 de setembre de 1938 - 28 d'octubre de 2010) era un pastor luterà. Fou el primer Primer Ministre de Groenlàndia i fundador del partit Siumut.
Del 1971 a 1979, va presidir l'Assemblea Groenlandesa. També fou primer ministre dos cops des d'1 de maig, 1979 a 18 de març, 1991 i 19 de setembre, 1997 a 14 de desembre, 2002. Fins a la seva mort, Motzfeldt va ser president del Consell Nòrdic Occidental.
Va estudiar de mestre al Grønlands Seminarium i després van continuar a va continuar a la Universitat de Copenhaguen on es va graduar en teologia el 1966. De 1966 a 1979 va treballar com pastor, primer a Alluitsup Paa i després a Qaqortoq. Durants els estudis es va polititzar i començar militar en el Partit Inuit. Es va presentar per primera vegada a les eleccions de 1964, sense succés. L'abril de 1971 es va presentar de nou a les eleccions del consell estatal i va rebre un lloc al Landsråd de Grønland per primera vegada. Juntament amb Lars Emil Johansen i Moses Olsen, entre d'altres, va formar part de la jove generació política radical que reclamava l'autonomia per a Groenlàndia i els tres van fundar el moviment Sujumut, precursor del parti Siumut.

## Referències

* ↑ «Jonathan Motzfeldt» (en anglès). IMDb. [Consulta: 10 març 2024].
* 1 2 «Grenlàndia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Harding, Merete; Lidegaard, Mads. «Jonathan Jakob Jørgen Otto Motzfeldt | lex.dk» (en danès). Dansk Biografisk Leksikon. Associació Lex.dk, 13-07-2012. [Consulta: 10 març 2024].
* ↑ Lodberg, Torben. Grønlands Grønne Bog. Kopenhagen: Grønlands hjemmestyres informationskontor, 2001, p. 92s. ISBN 9788789685168.
* ↑ Folketingsvalget den 2 .september1964 (en danès, anglès). Copenhaguen: Det Statistiske Departement (Danmarksstatistik Statistiske Meddelelser).
* ↑ Nuttal, Mark. «Jonathan Motzfeldt». A: Encyclopedia of the Arctic (en anglès). Nova York & Londres: Routledge, 2005, p. 1323s. ISBN 9781136786808.
# Cas de Bridgeman Art Library Ltd. contra Corel Corporation

El cas de Bridgeman Art Library Ltd. contra Corel Corporation, 36 F.Supp.2d 191 (S.D.N.I. 1999) va ser un procés resolt per la Cort de Districte per al Sud de Nova York, Estats Units, que va establir que les còpies fotogràfiques exactes d'imatges del domini públic no podien ser protegides per copyright, perquè no tenen originalitat. Fins i tot quan cal un gran exercici d'habilitat, experiència o esforç per a obtenir còpies amb exactitud, és un procés que no té originalitat, la qual és l'element clau per a reclamar copyright a la legislació dels Estats Units. La decisió s'aplica només a imatges bidimensionals com les pintures.
Diverses corts federals han seguit la resolució del cas Bridgeman, tot i que encara està pendent de ser confirmat específicament per la Cort Suprema dels Estats Units. No obstant això, la resolució de La Cort en el cas Feist contra Rural, en la qual es rebutja explícitament la dificultat del treball o les despeses monetàries en l'obtenció de copyright, (en anglès "copyrightability"), sembla donar suport al raonament subjacent al cas Bridgeman.

## Rellevància

Per a les enciclopèdies públiques, com la Wikipedia, suposa que és legalment possible, segons la legislació dels EUA utilitzar imatges fotogràfiques de quadres no protegits per dret d'autor, encara que està per demostrar si açò podria aplicar-se a quadres existents en pinacoteques europees (en el Regne Unit els museus retenen el copyright sobre les seues reproduccions i açò no ha sigut discutit) o de la resta del món, o a fotografies obtingudes per europeus.

## Notes

* ↑ http://www.constitution.org/1ll/court/fed/bridgman.html
* ↑ http://www.museumscopyright.org.uk/bridge.htm

## Vegeu també

* Fair use
* Domini públic
# Diu

Diu és una illa, districte, ciutat i municipi de l'Índia; la ciutat és capital del districte de Diu al territori de Daman i Diu format per l'illa situada a la costa sud de la península de Kathiawar al Gujarat separada de la costa per un canal, amb una superfície de 40 km. La població de l'illa al cens del 2001 era de 44.110 habitants (el 1881 eren 12.636 persones) dels quals 21.576 vivien a la ciutat.
La ciutat inclou l'antiga catedral portuguesa i altres edificis colonials portuguesos. La seva activitat principal és la pesca. El seu nom indi és Dangarvadi però es fa servir molt poc. La ciutat està situada a l'est de l'illa; a l'altre costat hi ha la vila de Ghoghla que forma part també del districte. Les altres ciutats de l'illa són Monakbara, amb un fort, a l'oest; Bachawara o Brancawara, al nord; i Nagwa, amb un altre fort, al sud.

## Història

El 3 de febrer de 1509 es va lliurar a les seves aigües la famosa batalla de Diu entre Portugal i les flotes combinades de l'Imperi Otomà, els mamelucs egipcis, i el sultà Mahmud Begada de Gujarat. La victòria portuguesa els va assegurar el domini de l'oceà Índic.
El 1535 el sultà Bahadur Shah de Gujarat va fer aliança amb els portuguesos contra l'Imperi Mogol i va concedir als lusitans (Nunho da Cunha) el dret a construir una fortalesa i tenir guarnició a l'illa. L'aliança es va refredar el 1536 i el 1537 Nunho da Cunha va fer matar el sultà a traïció quan visitava un vaixell portuguès. El 1538 la fortalesa fou assetjada per Mahmud Shah III, nebot de Bahadur Shah però la guarnició dirigida per Antonio de Silveira, va rebutjar l'atac. El 1545 fou assetjada pel mateix sultà però fou defensada amb valentia per la guarnició manada per Dom João Mascarenhas; quan encara els atacants eren sota els murs, va desembarcar Dom Joao de Castro amb reforços i va derrotar els atacants; aquesta victòria els va assegurar el domini de tota l'illa. Després del setge de 1545, Dom João de Castro va reconstruir la fortalesa que encara es conserva. El 1670 aquesta fortalesa fou sorpresa per una banda d'àrabs de Masqat, que la van saquejar però es van retirar amb el botí.
Els portuguesos van retenir l'illa fins al segle xx. Sota domini portuguès el governador local estava subordinat al governador general de Goa. Eclesiàsticament estava dividida en dues parròquies; Se Matriz i Brancawara, ambdues amb sant Pau com a patró, dirigides per un prior nomenat per l'arquebisbe de Goa.
Fou ocupada militarment per l'Índia el 19 de desembre de 1961.

## Referències

* The Imperial Gazetteer of India, 1885, Sir William Wilson Hunter, London, Trübner & co.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. , Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India. Oxford: Clarendon Press, 1908.

## Enllaços externs

* Turisme a Diu Arxivat 2019-07-16 a Wayback Machine.
* Diu Arxivat 2009-03-01 a Wayback Machine.
Viccionari
# Cèl·lula solar de seleniur de gal·li de coure

Una cèl·lula solar de seleniur de gal·li de coure (o cèl·lula CIGS, de vegades CI(G)S o CIS) és una cèl·lula solar de pel·lícula prima que s'utilitza per convertir la llum solar en energia elèctrica. Es fabrica dipositant una fina capa de solució de seleniur de coure indi gal·li sobre un suport de vidre o plàstic, juntament amb elèctrodes a la part davantera i posterior per recollir el corrent. Com que el material té un alt coeficient d'absorció i absorbeix fortament la llum solar, cal una pel·lícula molt més fina que la d'altres materials semiconductors.
CIGS és una de les tres tecnologies fotovoltaiques de pel·lícula prima (PV) principals, les altres dues són el telurur de cadmi i el silici amorf. Com aquests materials, les capes CIGS són prou fines per ser flexibles, cosa que permet dipositar-les sobre substrats flexibles. Tanmateix, com que totes aquestes tecnologies utilitzen normalment tècniques de deposició a alta temperatura, el millor rendiment normalment prové de les cèl·lules dipositades al vidre, tot i que els avenços en la deposició a baixa temperatura de les cèl·lules CIGS han esborrat gran part d'aquesta diferència de rendiment. CIGS supera el polisilici a nivell cel·lular, però la seva eficiència del mòdul encara és menor, a causa d'una escalada menys madura.
La quota de mercat de pel·lícula prima s'ha estancat al voltant del 15 per cent, deixant la resta del mercat fotovoltaic a les cèl·lules solars convencionals fetes de silici cristal·lí. El 2013, només la quota de mercat de CIGS era d'un 2 per cent i totes les tecnologies de pel·lícula prima combinades van caure per sota del 10 per cent. Les cèl·lules CIGS continuen desenvolupant-se, ja que prometen assolir eficiències semblants al silici, mantenint els seus baixos costos, com és típic de la tecnologia de pel·lícula prima. Els fabricants destacats de la fotovoltaica CIGS van ser les empreses en fallida Nanosolar i Solyndra. L'actual líder del mercat és l'empresa japonesa Solar Frontier, amb Global Solar i GSHK Solar també produint mòduls solars lliures de qualsevol metall pesant com el cadmi i/o el plom. Moltes empreses fabricants de panells solars CIGS han fet fallida.

## Referències

* ↑ Green, Martin A., et al. "Solar cell efficiency tables (version 50)." Progress in Photovoltaics: Research and Applications 25.7 (2017): 668-676.
* ↑ «Photovoltaics Report, Fraunhofer ISE, July 28, 2014, pages 18,19» (en anglès). http://www.ise.fraunhofer.de,+24-09-2022.
* ↑ Andorka, Frank. «CIGS Solar Cells, Simplified» (en anglès). www.solarpowerworldonline.com/. Solar Power World, 08-01-2014. Arxivat de l'original el 19 agost 2014. [Consulta: 16 agost 2014].
* ↑ «CIS – Ecology» (en anglès). Solar Frontier. http://www.solar-frontier.com.+[Consulta: 8 juliol 2015].
* ↑ «TSMC Shutting Down Its CIGS Thin-Film Solar Manufacturing» (en anglès). www.greentechmedia.com. https://www.greentechmedia.com.+[Consulta: 24 setembre 2022].
# Epiteli escatós simple

Un epiteli escatós simple és una sola capa de cèl·lules planes en contacte amb la làmina basal (una de les dues capes de la membrana basal) de l'epiteli. Aquest tipus d'epiteli sol ser permeable i es produeix quan petites molècules han de passar ràpidament per les membranes mitjançant filtració o difusió. Els epitelis escatosos simples es troben en capil·lars, alvèols, glomèruls i altres teixits on cal una difusió ràpida. Dins del sistema cardiovascular, com ara els revestiments capil·lars o l'interior del cor, l'epiteli escatós simple s'anomena específicament endoteli. Les cèl·lules són planes amb nuclis aplanats i oblongs. També s'anomena epiteli de paviment per la seva aparença de teula. Aquest epiteli s'associa amb filtració i difusió. Aquest teixit és extremadament prim i forma un delicat revestiment. Ofereix molt poca protecció.

## Referències

* ↑ Jason Yazbek. Simple Squamous Epithelium, 2012.
* ↑ AAMC - 2015 MCAT Question Pack Explanations
* ↑ Silverthorn, Dee. Human Physiology. Pearson, 2019, p. 77. ISBN 978-0-13-460519-7.