OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guillotina

Una guillotina és un instrument de tall consistent en una ganiveta que cau guiada per dos muntants verticals. Pot caure en vertical lliurement o ser accionada manualment en diversos sentits. En un principi el tall de la fulla era horitzontal, però posteriorment s'optà per un tall inclinat, ja que tallava millor i més ràpid.
Està inspirat en un instrument ja utilitzat per a la pena capital a Escòcia durant el segle xiv. Va ser proposat l'any 1789 per Joseph-Ignace Guillotin (1738-1814) a l'Assemblea Nacional de França per a les execucions sense dolor. Del seu cognom ve el nom de guillotina.
La va dissenyar el doctor Antoine Louis i la va construir l'alemany Tobias Schmidt, fabricant de pianos.
Adoptada com a mitjà de suplici únic l'any 1792, el seu primer ús fou el 25 d'abril d'aquell any a la Plaça de Grève de París per a executar Nicolas-Jacques Pelletie, acusat de robatori a mà armada. L'instrument però es va utilitzar, sobretot, a la Revolució Francesa, especialment durant el període que es coneix com a Regnat del Terror (1793-1794), del qual va ser un dels principals responsables Maximilien de Robespierre (1758-1794), executat també a la guillotina víctima de la seva pròpia intolerància. Sovint les execucions mitjançant la guillotina es convertien en escenificacions públiques amb finalitats disciplinàries.
Una de les figures històriques guillotinada va ser Lluís XVI així com la reina Maria Antonieta, executada el 16 d'octubre de l'any 1793 davant de tots els ciutadans de París.
La guillotina va ser l'instrument utilitzat per aplicar la pena capital per delictes comuns a França fins a l'any 1981, quan aquesta va ser abolida. Els culpables de delictes militars o contra la seguretat de l'Estat eren executats amb escamot d'afusellament. La darrera execució amb guillotina a França va ser el 1977, a la presó de Marsella.
També s'usa per a denominar sistemes que usen un mecanisme similar com les finestres de guillotina, d'obertura vertical; una fulla per a tallar paper per pressió o el sistema de regulació del cabal d'aire al motor utilitzat en competició i alternatiu a la vàlvula de papallona habitual en els de carrer.

## Vegeu també

* El darrer dia d'un condemnat, de Victor Hugo
* Pena de mort a França

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.277-278. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
* ↑ «La guillotina, el invento infernal de la Revolución» (en castellà), 15-01-2015. [Consulta: 22 agost 2021].
# Góndola

La góndola és un bot de rems tradicional de Venècia. Les góndoles van ser durant segles el principal mitjà de transport de Venècia i encara tenen un paper important, ja que serveixen com a transbordament als canals principals.
La góndola és propulsada per un remer (gondoler) i, contràriament a la creença popular, no és propulsada per una perxa, ja que les aigües de Venècia són massa profundes per a això. Una góndola per a passatgers pot tenir una petita cabina oberta, per a la protecció contra el sol o la pluja. Una llei sumptuària de Venècia va disposar que les góndoles van pintades de negre. Això és degut al fet que els gondolers, per tal de portar el màxim nombre de persones i així guanyar més diners, van començar a decorar les seves góndoles amb tota mena de materials, i, habitualment, pedres precioses i or. A causa de la baixa taxa de transports la majoria d'aquests s'arruïnaven a causa d'aquesta despesa no rendible. Per això es va fer una llei mitjançant la qual totes les góndoles havien de ser negres, i no podien portar cap tipus d'ornamentació.
S'estima que durant el segle xviii navegaven pels canals milers de góndoles. En l'actualitat el seu nombre ronda el centenar, destinades principalment al turisme, per al transbord cap als canals principals i per a ús privat. La construcció de la góndola es va desenvolupar fins a final del segle xix, quan van començar a substituir uns vaixells motoritzats que reben el nom de motoscafo.
La góndola és llarga i estreta, amb un contorn asimètric per facilitar la propulsió amb un sol rem, i amb una curvatura longitudinal que redueix al mínim l'àrea de contacte amb l'aigua. El rem se sosté amb un pany especial coneguda com a forcola, que té una forma complicada, que permet diverses posicions com les de rem lent, avanç, gir, fre i perxar.
A la proa de l'embarcació hi sol haver un ornament de ferro que serveix com a protecció en cas d'accident, per decoració i com a contrapès, ja que el gondoler rema dret a la popa.

## Referències

* ↑ «Góndola». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Informació pràctica sobre les góndoles de Venècia
* web de Venècia Arxivat 2009-01-11 a Wayback Machine.
# Habitatge a l'avinguda de Cusí i Furtunet, 40 (el Masnou)

La casa de l'avinguda de Cusí i Furtunet, 40 és un edifici del municipi del Masnou (Maresme) construït l'any 1950 inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un habitatge aïllat als quatre vents de planta rectangular i envoltat de jardí. Consta d'un sol cos de dues plantes cobert amb una teulada de dos vessants i el carener perpendicular a la façana orientada a migdia.
El focus d'interès era a la façana lateral dreta, que no correspon a l'entrada des de l'exterior. El carener de la teulada, situat de forma paral·lela a la façana principal, fa que el mur lateral es formi un frontó triangular de tipus clàssic que, abans de la reforma actual, estava suportat a la part inferior per columnes clàssiques coronades per capitells jònics formant un porxo. Malgrat aquests elements, que la situaven dins la tradició clàssica, les proporcions eren absolutament desproporcionades, ja que eren excessivament primes per l'alçada.

## Referències

* ↑ Montlló Bolart, Jordi. «Fitxa "08118/288 Casa de l'avinguda Cusí i Fortunet, 40 - El Masnou"». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona, 18-01-2010. [Consulta: 23 juliol 2016].
* ↑ «Habitatge a l'avinguda de Cusí i Furtunet, 40». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 juliol 2016].
# Haute-Goulaine

Haute-Goulaine (en bretó Gorre-Goulen, en gal·ló Hautt-Goleinn ) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 5.439 habitants. Limita amb els municipis de Saint-Julien-de-Concelles, Le Loroux-Bottereau, La Chapelle-Heulin, La Haie-Fouassière, Vertou i Basse-Goulaine.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| - | 855 | - | - | 1489 | - | - | - | - |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| - | - | 1801 | - | - | - | - | - | - |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| - | - | - | 1341 | - | - | 1301 | - | 1607 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1815 | 1981 | 2582 | 3225 | 3823 | 4925 | 5439 | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1925-1945 | Alexandre Gautier | |
| 1945-1977 | René Bertrand | |
| 1977-1995 | André Proux | |
| 1995- | Jean-Claude Daubisse | UMP |

## Galeria d'imatges

* Alcaldia de Goulaine
* El castell de Goulaine
* L'església
# Hengelo

Hengelo és un municipi de la província d'Overijssel, al centre-est dels Països Baixos. L'1 de gener de 2009 tenia 80.914 habitants repartits per una superfície de 61,78 km² (dels quals 0,75 km² corresponen a aigua).

## Centres de població

* Beckum
* Oele
* Hengelo

## Ajuntament

El consistori municipal consta de 37 membres, format des del 2006 per:
* CDA (8 regidors)
* PvdA (8 regidors)
* Pro Hengelo (5 regidors)
* SP (5 regidors)
* VVD (4 regidors)
* GroenLinks (3 regidors)
* BurgerBelangen Hengelo (3 regidors)
* ChristenUnie (1 regidor)

## Personatges il·lustres

* Joost Posthuma, ciclista

## Agermanaments

* Ogres
* Plzeň
* Emsdetten (Rin del Nord-Westfàlia)

## Enllaços externs

* www.hengelo.nl
# Holque

Holque (en neerlandès Holke) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 958 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 537 | 558 | 555 | 812 | 883 | 894 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1988-2008 | Bernard Cadart | |
| 2008- | Fabrice Lamiaux | |
# Hondeghem

Hondeghem (en neerlandès Hondegem) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 945 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 612 | 675 | 712 | 835 | 898 | 936 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989-2008 | Jean-Pierre Laczny | UMP |
| 2008- | Jean-Pierre Feramus | |
# Hondschoote

Hondschoote (en neerlandès Hondschote, en flamenc occidental Oundschote) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 3.803 habitants. Limita al nord-oest amb Warhem, al nord amb Les Moëres, al nord-est amb Veurne, a l'est amb Alveringem, al sud-oest amb Killem, i al sud amb Oost-Cappel.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 3 386 | 3 168 | 3 294 | 3 823 | 3 833 | 3 903 | 3 915 | 3 971 | 3 800 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 3 766 | 3 757 | 3 725 | 3 472 | 3 586 | 3 472 | 3 464 | 3 447 | 3 315 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 3 365 | 3 324 | 3 319 | 3 013 | 3 016 | 2 788 | 2 776 | 3 215 | 2 767 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 2 705 | 2 722 | 2 964 | 3 716 | 3 654 | 3 815 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1945-1981 | Daniel Peene |
| 1981-2001 | Claude Gosset |
| 2001- | Hervé Saison |

## Galeria d'imatges

* Monument commemoratiu de la Batalla d'Hondschoote
* Fontaine ofert a la vila per Alphonse de Lamartine
* El Noordmeulen d'Hondschoote
* Molí Spinnewyn

## Personatges il·lustres

* Émile Coornaert, historiador i resistent
* Jules Demersseman (1833-1866) flautista i compositor.
# Horacio Martínez Prieto

Horacio Martínez Prieto (Bilbao, 29 de desembre de 1902 - París, 26 d'abril de 1985) fou un anarcosindicalista i polític basc.

## Biografia

Inicià la seva militància en la Confederació Nacional del Treball el 1916 (amb només 14 anys). El 1924 va participar en els fets de Bera, raó per la qual fou exiliat per la Dictadura de Primo de Rivera a París en 1925-1926, on s'enfrontà a la idea del seu company Joan Garcia Oliver de formar part d'una aliança política contra la dictadura.
El 1932 fou convidat pel PCE a visitar Rússia amb el director de Tierra Vasca, però quan tornà va escriure impressions poc favorables. Contrari a la participació de la CNT als fets revolucionaris de 1933, el 1934 fou nomenat vicesecretari del Comitè Nacional; després de passar vuit mesos a la presó el 1936 substituí Miguel Yoldi Beroiz com a Secretari General de la CNT després del Congrés de Saragossa, que ell mateix va organitzar.
L'esclat de la guerra civil espanyola el va sorprendre a Bilbao, on representà la CNT en la Junta de Defensa de Biscaia fins que es traslladà a Barcelona. A causa de la seva proposta de fer participar la CNT en els governs d'Azaña i Largo Cavallero fou acusat de traïdor i liquidacionista, raó per la qual el novembre de 1936 va dimitir del seu càrrec, encara que continuà com a representant de la Regió Nord al Comitè Nacional i com a membre de al Comissió Assessora Política, des d'on defensà la participació de la CNT en el govern de la Segona República Espanyola.
Afiliat a la FAI, fou director general de comerç sota el ministeri de Juan López Sánchez (novembre de 1936 - maig de 1937) i sotsecretari de salut sota Segundo Blanco González (abril de 1938 - febrer de 1939). Des de la revista Timón, dirigida per Diego Abad de Santillán, defensà la transformació de la FAI en un partit polític, raó per la qual fou atacat pels seus propis companys de sindicat. Alhora formà part d'un comitè d'aliança amb la UGT i demanà l'obertura de negociacions amb Franco.
En acabar la guerra marxà a l'exili, on fou membre de la direcció del Moviment Llibertari Espanyol, defensant la participació anarquista en els governs de la Segona República Espanyola en l'exili. Fou ministre d'obres públiques als dos governs de José Giral (1945-1947) i fou un dels signataris del manifest de 23 de gener de 1948 que reclamava la constitució del MLE en un partit polític.

## Obres

* Anarcosindicalismo. Cómo Hacemos la Revolución (1933)
* Facetas de l'URSS (Santander 1933)
* Los Problemas de la Revolución Española (1933)
* Anarquismo Relativo. Crítica de los Hechos y Sugestiones Revisionistas (Mexico 1948)
* El Anarquismo Español en la Lucha Política (1946)
* Posibilismo Libertario (1966)
* Semblanza y Personalidad de Galo Díez (inèdit)
* Gobierno Vasco. Algunos Antecedentes para el Libro Blanco de Euskadi-Norte CNT (inèdit)
* Marxismo y Socialismo Libertario (1947)

## Referències

* ↑ Horacio Martínez Prieto a l'Enciclopèdia Il·lustrada Basca Auñamendi
* ↑ MARTÍNEZ PRIETO, Horacio Arxivat 2012-06-02 a Wayback Machine. a The Anarchist Encyclopaedia
# Hospital de la Santa Creu (Tortosa)

L'Hospital de la Santa Creu és un edifici de Tortosa (Baix Ebre) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La façana principal dona a la plaça dels Estudis i al carrer Jurista Martí Miralles, i té murs laterals que donen als carrers de Sant Domènech i de la Vall.
Té planta baixa i tres pisos. A la façana, les portes i finestres dels dos primers pisos, de balcons ampitadors el primer i amb volada de pedra sobre mènsules decoratives el segon, tenen emmarcament de carreus encoixinats de pedra, igual que en els angles. La resta del mur és de maçoneria arrebossada i emblanquinada. El nivell superior és recorregut per una arcada de petites finestres de mig punt. El ràfec és poc pronunciat i sobre permòdols decoratius. La porta principal, d'arc allindat, segueix un esquema classicista, i sobre té l'entaulament, on hi ha la inscripció "Hospital de la Santa Cruz año 1786".
A l'interior hi ha un cos de vestíbul, amb estances laterals, i al fons dos cossos més, independents, corresponents a l'escala i el pati. L'escala és a la catalana, amb un ull central gran. El pati és el distribuïdor de totes les estances dels pisos, que hi miren mitjançant una galeria. Correspon a la planta baixa una arcada de columnes de pedra sense base ni capitell, i s'obre als pisos per mitjà de finestrals de mig punt.

## Història

Fou construït el 1786 com a hospital seguint l'estructura típica d'aquest tipus d'edificis. El 1906 l'hospital es va traslladar al convent dels jesuïtes, al nucli de Jesús.
El 1914 es va habilitar com a Ajuntament, ja que l'antiga Casa de la Ciutat, al carrer del mateix nom, havia estat ja declarada en ruïna el 1869. Posteriorment va funcionar també com a institut de batxillerat.
El 23 de gener de 1959 l'Ajuntament el va cedir al Ministeri de Justícia per a la construcció o adaptació com a edifici dels jutjats. Es va inaugurar com a tal el maig de 1971.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Hospital de la Santa Creu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Hubert Weber

Hubert Weber (Viena, 1939) és un jurista austríac, president del Tribunal de Comptes Europeu de 2005 a 2008.

## Trajectòria

Va estudiar dret a la Universitat de Viena. De 1959 a 1970, va treballar a l'Administració del Mercat de Treball i posteriorment fou director ddjunt al Ministeri d'Afers Socials austríac.
De 1970 a 1975 va treballar com a auditor al Tribunal de Comptes d'Àustria. A partir de 1971 s'encarrega dels projectes de la Secretaria General de la INTOSAI, l'Organització Internacional de les Entitats Fiscalitzadores Superiors.
Entre 1975 i 1980 fou President de la Cort d'Àustria. De 1981 a 1989 fou Cap del Departament de Personal i Capacitació. De 1990 a 1995 fou cap de la secció de control de les empreses públiques responsables dels afers internacionals en el camp de la INTOSAI i les seves organitzacions per a les diferents regions (AFROSAI, ARABOSAI, ASOSAI, CAROSAI, EUROSAI, OLACEFS i SPASAI) així com en la cooperació en els projectes de les Nacions Unides en l'àmbit del control financer.
L'1 març 1995 ingressà com a del Tribunal de Comptes Europeu. el 8 de març de 2000 va estar a càrrec del departament d'ADAR (desenvolupament d'auditoria i preparació d'informes) i Degà del Sector ADAR. Del 9 de març de 2000 fins al 30 d'abril de 2004 fou Degà del Grup de Fiscalització III responsable de revisar l'àrea financera del pressupost general de la Unió Europea cooperació amb els països en desenvolupament i països tercers.
De l'1 de maig de 2004 fins al 15 de gener 2005 fou Degà del Grup d'Auditoria III Accions exteriors. Del 15 de gener de 2005 fins al 15 de gener de 2008, va ser president del Tribunal de Comptes Europeu. Fou substituït pel portuguès Vítor Caldeira.

## Referències

* ↑ Proposta de nomenament d'Hubert Weber, amb la seva biografia i currículum
# IX Premis Cinematogràfics José María Forqué

La cerimònia dels IX Premis Cinematogràfics José María Forqué es va celebrar al Teatro Real de Madrid el 21 d'abril de 2004. Es tracta d'uns guardons atorgats anualment des de 1996 per l'EGEDA com a reconeixement a les millors produccions cinematogràfiques espanyoles pels seus valors tècnics i artístics produïdes entre l'1 de gener i el 31 de desembre de 2003.
La gala fou presentada per Verónica Forqué i Antonio Resines i gaudí de l'actuació del grup de jazz del saxofonista Jorge Pardo. Hi van assistir la ministra de cultura Carmen Calvo, acompanyada per José María Otero, Director General de l'ICAA; Mercedes Sampietro, Presidenta de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya; Juan Menor, Director General de Televisió Espanyola; Pedro Pérez, President de FAPAE i Enrique Cerezo, President d'EGEDA.

## Nominacions i premis

Els nominats i guanyadors d'aquesta edició foren:
| Millor pel·lícula | Millor documental o animació |
| Te doy mis ojos Soldados de Salamina El oro de Moscú My Life Without Me A la ciutat | Euskal pilota. Larrua harriaren kontra de Julio Medem |
| Medalla d'honor ||
| Elías Querejeta ||

## Referències

* ↑ 'Te doy mis ojos' gana el premio José María Forqué a la mejor película de 2003, EL Mundo, 21 d'abril de 2004
* ↑ 'Te doy mis ojos' gana el Premio José María Forqué, El País, 22 d'abril de 2004

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 2003
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2003

## Enllaços externs

* Gala dels IX Premis José María Forqué al web dels premis
* Gala de la IX Edició a YouTube
* Els IX Premis Cinematogràfics José María Forqué a Filmaffinity.
# Ildefonso Díez de Rivera i Muro

Ildefonso Díez de Rivera i Muro (castellà: Ildefonso Díez de Rivera, Count of Almodóvar) (Granada, 24 de gener de 1777 - València, 26 de gener de 1846) va ser un militar i polític espanyol.

## Biografia

Va participar com a oficial d'artilleria en les guerres napoleòniques i especialment en la Guerra del Francès, destacant-se en la batalla de Trafalgar i en el setge d'Olivença. En acabar la guerra era tinent coronel i el 1815 fou nomenat comandant militar del districte de València. Entre 1814 i 1820 fou membre de la Lògia Maçònica Valenciana. En 1819 va ser capturat per ordre del general Francisco Javier de Elío per participar juntament amb els Beltrán de Lis en el fracassat pronunciament de Vidal, però arran del pronunciament de Rafael de Riego en 1820 va ser alliberat i nomenat capità general de València per aclamació popular.
Era capità general de Mallorca quan el 1823 el duc d'Angulema va dirigir l'expedició dels Cent Mil Fills de Sant Lluís que penetraren a Espanya i va restaurar l'absolutisme al país. Díez de Rivera va rebre ordres d'abandonar les illes, i aquest mateix any, en previsió de possibles represàlies, va marxar a l'exili a Bèlgica, on va romandre fins a 1834.
Al seu retorn a Espanya va ser nomenat mariscal de camp i elegit diputat per València a les eleccions després de la proclamació de l'Estatut Reial de 1834 i a les de 1836, i per Granada en 1836, senador per Granada en 1837, 1841 i 1842, president del Senat entre 1841 i 1842 , dos cops ministre de guerra i dos més d'estat als gabinets dels presidents Juan Álvarez Mendizábal i José María Calatrava. Es retirà de la política el 1843 després de la caiguda de Baldomero Espartero, del que en fou amic personal.
Pel seu matrimoni amb Pascuala Valeriola Ortiz de Almodóvar rebé el títol nobiliari de comte d'Almodóvar, amb un important patrimoni a Callosa de Segura, Oriola, Alacant i Múrcia

## Referències

* 1 2 «Biografies de polítics valencians». Arxivat de l'original el 2009-09-20. [Consulta: 1r abril 2012].
* 1 2 Francisco de Paula Mellado: Diccionario universal de historia y de geografía (1846).
* ↑ Congrés dels Diputats: Arxiu històric de diputats i arxiu històric de presidents.
* ↑ Senat d'Espanya: Expedient personal del Senador Comte d'Almodóvar, D. Ildefonso Díez de Rivera y Muro i Història preconstitucional del Senat Arxivat 2010-03-26 a Wayback Machine.
* ↑ Institut d'història del CSIC: Gabinets de ministres del regnat d'Isabel II Arxivat 2009-12-14 a Wayback Machine.
* ↑ «Ildefonso Díez de Rivera i Muro». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Grandes de España: Genealogia dels comtes d'Almodóvar.
# Illes Lucayas

Les illes Lucayas, arxipèlag de les Lucayas o arxipèlag Bahama és un arxipèlag que compren les Bahames i les illes Turks i Caicos. L'arxipèlag està situat a l'oest de l'oceà Atlàntic, al nord de les Antilles, a l'est i sud-est de Florida, i al nord de l'equador.
William Keegan escriu que l'arxipèlag Bahama inclou els territoris, tant de la Commonwealth de les Bahames i les Illes Turks i Caicos, i va afegir: "consideracions polítiques modernes de banda, les illes formen una sola arxipèlag amb arrels geològiques, ecològiques, i culturals comunes". A causa que les nacions de l'Arxipèlag de les Lucayas no es troben prop del Mar Carib, són tècnicament part de les Índies Occidentals (en concret les Índies Occidentals Britàniques), però no del Carib. Són, però, sovint agrupats amb les nacions del Carib per a més comoditat.

## Federació proposada

Els líders de les Bahames i les Illes Turks i Caicos van discutir la possibilitat de formar una federació en 2010. La federació tindria una extensió de 14.308 kilòmetres quadrats i una població de 356.536 habitants.

## Països i Territoris

* Bahames
* illes Turks i Caicos (Regne Unit)

## Vegeu també

* Antilles
* Carib
* Llista d'illes d'Amèrica del Nord
* Índies Occidentals

## Notes

* ↑ Keegan:20, 183
* ↑ Tyson, Vivian. Bahamas wants federation talks with TCI Arxivat 2011-10-04 a Wayback Machine.. Turks and Caicos Sun, 2010.

## Referències

* Keegan, William F. (1992) The People Who Discovered Columbus: The Prehistory of the Bahamas. University Press of Florida ISBN 0-8130-1137-X

## Bibliografia

* Granberry, Julian «Lucayan Toponyms». Journal of the Bahamas Historical Society, 13, 10-1991. Arxivat de l'original el 12 de desembre 2013 [Consulta: 8 desembre 2013].
# Indre (Loira Atlàntic)

Indre (Antr o Endrez en bretó) és una comuna francesa del departament del Loira Atlàntic a la regió del País del Loira. L'any 2006 tenia 3.688 habitants. Limita al nord-oest Couëron, al nord-est amb Saint-Herblain, al sud-oest amb Saint-Jean-de-Boiseau, al sud amb La Montagne i al sud-est Bouguenais.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2006 | Alcide Maquaire | PS |
| 2006- | Jean-Luc Le Drenn | Divers gauche |