OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ambrose (Mack Swain)

Ambrose va ser un personatge interpretat per Mack Swain que protagonitzà un seguit de comèdies per a la Keystone de Mack Sennett, algunes de les quals conjuntament amb Chester Conklin en el paper de Walrus.

## Descripció

Ambrose (Mack Swain) era un llibertí d'aspecte descomunal i també amb un gran bigoti. Mr. Walrus (Chester Conklin) era el un malvat d'aspecte còmic amb un bigoti de morsa enorme, d'aquí el seu nom. Dels dos personatges, el més popular va ser Ambrose, que va protagonitzar una llarga sèrie de pel·lícules entre 1914 i 1920 primer a la Keystone i després seguint Mack Sennett quan aquest va crear la Mack Sennett Comedies Corporation. Entre 1914 i 1915 ambdós personatges van rodar un seguit de pel·lícules junts, de les que destaca Love, Speed and Thrills (1915).

## Filmografia parcial
### Pel·lícules d'Ambrose

A Busy Day (1914)
Leading Lizzie Astray (1914)
His Trysting Place (1914)
Getting Acquainted (1914)
The Fatal Mallet (1914)
Ambrose's First Falsehood (1914)
Ambrose's Little Hatchet (1915)
Ambrose’s Lofty Perch (1915)
Ambrose’s Nasty Temper (1915)
Wilful Ambrose (1915)
Fatty's New Role (1915)
A Modern Enoch Arden (1916)
Ambrose’s Cup of Woe (1916)
Ambrose’s Rapid Rise (1916)
Vampire Ambrose (1916)
Safety First Ambrose (1916)
Madcap Ambrose (1916)
Daddy Ambrose (1918)
Ambrose's Icy Love (1918)
Home Run Ambrose (1918)
Ambrose, the Lion Hearted (1918)
Ambrose and His Widow (1918)
Adventurous Ambrose (1918)
Ambrose's Day Off (1919)
Foxy Ambrose (1919)
Heroic Ambrose (1919)
Ambrose Matrimonial Mixup (1919)
Innocent Ambrose (1920)
Ambrose in Bad (1920)
Ambrose Winning Ways (1920)
All Wrong Ambrose (1920)

### Pel·lícules d'Ambrose i Walrus

Gentlemen of Nerve (1914)
Ambrose's Sour Grapes (1915)
Ambrose’s Fury (1915)
The Battle of Ambrose and Walrus (1915)
When Ambrose Dared Walrus (1915)
Love, Speed and Thrills (1915)

### Pel·lícules de Mr. Walrus

Dizzy Heights and Daring Hearts (1915)
A Bird's a Bird (1915)

## Referències

* ↑ Drew, Bernard A. Motion Picture Series and Sequels: A Reference Guide (en anglès). Nova York: Routledge Library editions, 2014, p. 20. ISBN 978-0-415-83865-8.
# Anna de Belocca

Anna de Belocca, de probable cognom real Bellokha (Sant Petersburg, 4 de gener de 1854 - ?), fou una contralt d'òpera d'origen rus.
Va néixer Sant Petersburg, on el seu pare era conseller de l'estat rus imperial. Després d'estudiar a Sant Petersburg amb Henriette Nissen-Salom i a París amb Nicolas Lablache i Maurice Strakosch, debutà teatralment a París al Théâtre Italien com a Rosina a El barber de Sevilla” de Rossini, l'octubre de 1873. També hi va actuar en el paper protagonista de La Cenerentola de Rossini i com Arsaces a Semiramide del mateix compositor. Va cantar en diverses ciutats d'Europa, com ara Londres,on va fer el debut amb la companyia de Mapleson. Després es va convertir en membre de la Companyia Strakosch Opera, de Maurice Strakosch, amb la qual va debutar als Estats Units el 17 d'abril 1876 com a Rosina, de El barber de Sevilla de Rossini, a l'Acadèmia de Música de Nova York. També va aparèixer en concerts a Boston, Chicago, Filadèlfia i San Francisco. Amb la companyia Mapleson, va seguir cantant papers principals a Nova York i Filadèlfia durant de la dècada de 1880.
Va cantar a Madrid l'any 1877 l'òpera El barber de Sevilla al Teatro Real, amb no molt bones crítiques, i va tornar l'any 1878, en aquest cas sota la direcció de Nikolai Rubinstein, director del Conservatori de Moscou.
Va tenir un fill amb Maurice Strakosch (qui va morir el 1887), nascut el 1877 a Yonkers, EUA, qui va rebre el nom de Jacques Maurice de Belocca (indicant que la seva mare era soltera) i qui més tard seria conegut com a Jacques Maurice Strakosch de Belocca.
Anna de Belloca apareix per últim cop a una hemeroteca, un diari francès, el 1910. Kurt Gändzl suposa que probablement va morir cap al 1927, data a la qual el seu fill va començar a fer servir el cognom del seu pare.

## Referències

* 1 2 3 En un llibre recent, Kurt Gänzl indica que no està demostrat que tingués un càrrec elevat a l'Imperi rus, sinó que podria haver estat només "conseller d'instrucció pública". Gänzl, Kurt. Victorian Vocalists (en anglès). Routledge, 2017. ISBN 978-1138103177.
* ↑ «Semaine Théatrale». Le Ménestrel (París), 19-10-1873, pàg. 371.
* ↑ Preston, Katherine K. Opera for the People: English-Language Opera and Women Managers in Late 19th-Century America. Oxford University Press, 2017, p. 164. ISBN 978-0190690113.
* ↑ «En invierno». Revista de España, 5-1878, pàg. 123. «La Belocca, cantatriz rusa que debutó en el Barbero de Sevilla, hizo tal fiasco, que tuvo que rescindir su contrata»
* ↑ «Crónica musical - Un poco de todo». La Época, 25-09-1878, pàg. 1.
* ↑ «Liste Officielle des Dernières Arrivées, de la semaine écoulée». L'Éclaireur du dimanche et "La Vie pratique, Courrier des étrangers", 04-09-1927, pàg. 22.

## Enllaços externs

* New York Times, "A New Prima Donna", 4 April 1876.
# Sinagoga de Plòvdiv

La sinagoga de Plòvdiv és una sinagoga a la ciutat de Plòvdiv situada a Bulgària. Aquest edifici religiós és una de les dues sinagogues que romanen actives fins avui a Bulgària (juntament amb la Sinagoga de Sofia). D'acord amb la recerca arqueològica una sinagoga hauria estat construïda en l'antiga Filipòpolis que data del regnat de l'emperador Alexandre Sever en la primera meitat del segle tercer.
# Annie Sprinkle

Annie Sprinkle (nascuda Ellen F. Steinberg a Filadèlfia, 23 juliol 1954) és una sexòloga i activista, defensora de la salut i el treball sexual.
Va ser actriu del porno i prostituta durant 20 anys. Després es va centrar en la creació del moviment modernista postporno i va convertir en artista performàtica i en educadora sexual radical. És autora d'una dotzena de llibres i ha produït i actuat en la seva pròpia línia de pel·lícules de postporno feminista. És la primera estrella porno que ha aconseguit un doctorat.

## Referències

* ↑ Kostelanetz, Richard. A Dictionary of the American Avant-Gardes (en anglès). Routledge, 2019-03-04, p. 541. ISBN 978-1-351-26702-1.
* ↑ «Annie Sprinkle». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 13 abril 2016].
# Antonio Ramos Espejo

Antonio Ramos Espejo (Alhama de Granada, Província de Granada, 1875 - Madrid, 1944) va ser un empresari espanyol, pioner del cinema comercial a Espanya i Àsia.
Conegut col·loquialment com «el chino» (el xinès), va néixer en una família acomodada que va perdre part de les seves possessions en el terratrèmol de 1884. El 1896 es va allistar en l'exèrcit i va ser enviat a les Filipines, llavors colònia espanyola. Ja el 1895 havia comprat una càmera de cinema dels Lumière a França, que va traslladar a les Filipines, on va gravar diverses produccions amb escenes de carrer, amb l'ajuda dels missioners agustins amb títols Fiesta en Quiapo i Panorama de Manila.
El 1903, va viatjar a Shanghai amb l'ajuda del prior agustí Gaudencio Castrillo i en la ciutat xinesa va projectar diverses pel·lícules en una teteria i, posteriorment al Pavelló del Lotus Verd. Cinc anys després va fundar el cinema Hongkew (Hongkou), considerat el primer cinema comercial de la Xina continental dedicat exclusivament a la projecció de pel·lícules i amb un aforament per a 250 persones. El 1909, va obrir el cinema Victòria a la mateixa ciutat i, el 1914, l'Olympic, que projectava pel·lícules nord-americanes.Alguns dels seus cinemes van ser construïts per l'arquitecte Abelardo Lafuente García-Rojo, qui també dissenyà una residència per a Ramos en l'estil neo-mossàrab que Lafuente popularitzà a Shanghai. A les seves sales es van estrenar El noi, de Charles Chaplin, que li va comportar una denúncia per contraban per tractar fer servir una còpia il·legal o Purity, censurada pels seus nus. També va rodar les seves pròpies pel·lícules de cinema mut amb subtítols en xinès, sota el nom The Ramos Amusement Company.
Va abandonar la Xina a finals de 1927 i es va establir a Madrid, on va fundar el Cine Rialto, a la Gran Via, el 1930. Va morir a Madrid el 1944.

## Referències

* ↑ Díez, Pablo M. Historia del «emperador» español del cine en China. ABC, 27/12/2012.
* ↑ «Los Agustinos Recoletos y los inicios del cine en Filipinas y China». Agustinos recoletos. [Consulta: 7 gener 2013].
* ↑ Yaping, Ding. General history of Chinese film. 1: 1896-1949. London New York: Routledge, Taylor & Francis Group, 2022. ISBN 978-1-032-06952-4.
* ↑ «Ortells-Nicolau, Xavier. “Itinerario: Abelardo Lafuente”, Archivo China-España, 1800-1950» (en espanyol). [Consulta: 27 desembre 2016].
* ↑ Cárdenas, Andrés. «El granadino que llevó el cine a China». El ideal de Granada, 01-08-2011. [Consulta: 7 gener 2013].
# Gueorgui Iordanov

Gueorgui Iordanov és un exfutbolista búlgar, que ocupava la posició de migcampista. Va nàixer a Plòvdiv el 21 de juliol de 1963.
Va militar en diversos equips del seu país, destacant sobretot al PFC Levski Sofia. Entre 1989 i 1994 va militar a la lliga espanyola, tot jugant a l'Sporting de Gijón i al CA Marbella.

## Títols

* Lliga búlgara: 87/88, 96/97
* Copa de Bulgària: 1997, 1999

## Selecció

Iordanov va ser internacional amb la selecció de Bulgària en 17 ocasions, marcant un gol. Va formar part del combinat del seu país que va acudir al Mundial de futbol de 1986.

## Enllaços externs

* Perfil del jugador a LevskiSofia.info (anglès)
# Antígona (filla de Laòmedon)

Antígona (en grec antic Ἀντιγόνη), segons la mitologia grega, va ser una filla de Laomedó de Troia i germana de Príam de Troia.
Antígona de Troia és una figura menor en la mitologia grega. Antígona, que era una jove d'extraordinària bellesa, va afirmar que la seva cabellera era més bonica que la de la deessa Hera. Hera, irritada per aquesta afirmació, li va transformar els cabells en serps. Més endavant, els déus es van compadir d'ella i la va convertir en una cigonya, que és un ocell enemic de les serps

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 36. ISBN 9788496061972.
* ↑ Grant, Michael; Hazel, John. Who's Who in Classical Mythology (en anglès). Routledge, 2001, p. 56. ISBN 0415260418.

## Bibliografia

* Ovidi: Metamorfosis:((google books))
# Konstantin Stoilov

Konstantin Stoliov, búlgar: Константин Стоилов, (23 de setembre de 1853 - 23 de març de 1901) va ser un destacat polític búlgar durant la segona meitat del segle xix, abans de la independència del país. Va exercir en dues ocasions el càrrec de primer ministre del Principat autònom de Bulgària. Simeón Radev ho va descriure com el més europeola més europeu (occidental) de tots els polítics búlgars.

## Notes i referències

* ↑ «Profile of Stoilov». Arxivat de l'original el 2009-02-12. [Consulta: 7 maig 2016].
# Edward de Vere

Edward de Vere, 17è comte d'Oxford (12 d'abril de 1550 – 24 de juny de 1604) va ser un home de la cort anglesa d'Elisabet I, autor teatral, poeta, esportista i mecenes de, com a mínim, dues companyies teatrals: Oxford's Men i Oxford's Boys, i també una companyia musical. Va néixer al castell d'Hedingham, fill de John de Vere, 16è comte d'Oxford, i de Margery Golding. Va ser nomenat comte d'Oxford quan va morir el seu pare el 1562. Edward va ser enviat al St. John's College de Cambridge, en veure que tenia qualitats per al drama.
Oxford és, actualment, més conegut per ser el candidat amb més possibilitats a correspondre amb l'autèntica personalitat que s'amagaria darrere el nom de William Shakespeare (segons la teoria que creu que el nom de William Shakespeare no respon a un personatge real). La majoria dels especialistes, tanmateix, rebutgen que realment Edward de Vere sigui l'autor de les obres atribuïdes a Shakespeare. Durant la vida d'Edward de Vere més de 33 obres li van ser dedicades, incloent-hi publicacions religioses, filosòfiques, mèdiques i musicals, però la majoria eren de literatura. Entre els autors que li van dedicar la seva obra hi ha Edmund Spenser, Arthur Golding, John Lyly, Anthony Munday, i Thomas Churchyard.
Les obres patrocinades pel comte d'Oxford inclouen la novel·la històrica de Thomas Underdownl Aethiopica (1569), la primera traducció llatina de Baltasar de Castiglione El cortesà (1571), la traducció de Thomas Bedingfield de Jerome Cardan de Comforte (de vegades anomenada de Hamlet's Book) (1573), la novel·la de John Lyly Euphues and His England (1580), del poeta Thomas Watson Hekatompathia (1581), i el primer manual epistolar en anglès d'Angel Day: English Secretary (1586).

## Obra pròpia

En el seu temps, va ser descrit com a poeta i dramaturg, però poques obres seves han arribat fins al present, normalment estaven signades com Earle of Oxenforde o E. O. B. M. Ward atribueix 24 poemes al comte d'Oxford en la seva edició de 1928 de Hundredth Sundrie Flowres, però la seva atribució no ha tingut acceptació acadèmica.

## Referències

* ↑ «The Life of Edward de Vere, Earl of Oxford (1550-1604)».
* ↑ «REED - Patrons and Performances». Arxivat de l'original el 2012-05-25. [Consulta: 19 agost 2010].
* ↑ Gibson, H. N.. The Shakespeare Claimants: A Critical Survey of the Four Principal Theories Concerning the Authorship of the Shakespearean Plays. Routledge, 2005, p. 48, 72, 124. ISBN 0415352908. ; Kathman, David (2003). "The Question of Authorship". InShakespeare: An Oxford Guide. Wells, Stanley (ed.). Oxford: Oxford University Press, 620, 625–626. ISBN 0-19-924522-3. • Love, Harold (2002). Attributing Authorship: An Introduction. Cambridge: Cambridge University Press, 194–209. ISBN 0-521-78948-6. • Schoenbaum, Lives, 430–40. • Holderness, Graham. The Shakespeare Myth. Manchester: Manchester University Press, 1988, p. 137, 173. ISBN 0719026350.
# París-Roubaix 1949

La París-Roubaix 1949 fou la 47a edició de la París-Roubaix. La cursa es disputà el 18 d'abril de 1949 i tingué un final molt polèmic, que va fer que el resultat final no es sabés definitivament fins quan ja passaven uns quants mesos de la disputa de la cursa, després de dues conferències internacionals.
André Mahé, que formava part d'una escapada, fou el primer a entrar a meta, però ho va fer per un lloc equivocat de resultes de les males indicacions dels comissaris. Quan ja se li havien fet tots els honors de campió arribà el gran grup, encapçalat per Serse Coppi. Un cop assabentats de la irregularitat comesa per Mahé els germans Coppi protestaren i els jutges canviaren la decisió, anomenant Serse Coppi com a guanyador final.
Amb tot, cinc dies més tard la Federació Francesa de Ciclisme confirmà a Mahé com a just vencedor. La Federació Italiana protestà i entrà en joc l'UCI, la qual decidí, l'agost de 1949, declarar nul·la la cursa i, per tant, sense cap vencedor. Tanmateix s'acceptà revisar el cas en una nova conferència internacional el novembre d'aquell mateix any. Finalment d'arribà a l'acord de declarar els dos ciclistes, André Mahé i Serse Coppi vencedors de la París-Roubaix de 1949.
217 ciclistes prengueren la sortida, arriban a meta 109 d'ells.

## Classificació final

| | Ciclista | Equip | Temps |
| 1 | Serse Coppi | Bianchi-Ursus | 6h 11' 59" |
| 1 | André Mahé | Stella-Dunlop | m. t. |
| 3 | Frans Leenen | Starnord | m. t. |
| 4 | Georges Martin | Rhonson | m. t. |
| 5 | Jésus-Jacques Moujica | Mercier-Hutchinson | m. t. |
| 6 | André Declerck | Bertin | m. t. |
| 7 | Florent Mathieu | Rochet | m. t. |
| 8 | Roger Gyselinck | Groene Leeuw | m. t. |
| 9 | Achiel Buysse | - | m. t. |
| 10 | Albert Anciaux | Peugeot | m. t. |

## Referències

* ↑ The ultimate Roubaix controversy a cyclingnews.com (19 d'abril de 2006) (anglès)

## Enllaços externs

* Web oficial
* Resultats de l'edició de 1949 a les-sports.info
* Resultats de l'edició de 1949 a cyclebase.nl
# Joaquim Maria de Castellarnau i de Lleopart

Joaquim Maria de Castellarnau i de Lleopart (Tarragona, 31 de maig de 1848 - Segòvia, 23 de juliol de 1943) fou un enginyer forestal i botànic català, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Nebot del militar i diputat Josep Antoni de Castellarnau i de Camps i cosí del polític Joaquim Castellarnau i Balcells. De 1876 a 1883 fou inspector del Cos d'Enginyer de Forests de la Casa Reial Espanyola, i durant aquest temps va estudiar la histologia vegetal i la classificació de les fustes de les coníferes, redactant un estudi sobre la tija del pinsap. Això el va portar a interessar-se per les cristal·litzacions intracel·lulars, que va estudiar mitjançant llum polaritzada. Va comparar la forma dels cristalls intracel·lulars de les alzines de Segòvia i les de Barcelona, i arribà a la conclusió que tots els cristalls eren d'oxalat de calci i no de sulfat de calci. També es dedicà a la paleofitologia i a la hidrobiologia, atribuint la deforestació de la península Ibèrica a la influència xerotèrmica del Sàhara.
Posteriorment fou membre de la Junta per a l'Ampliació d'Estudis i director de l'Escola d'Enginyers Forestals. Va ser acadèmic honorari de l'Acadèmia Colombiana de Ciències, corresponent de la Reial Acadèmia de la Història, de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona i de l'Acadèmia Pontifícia dei Nuovi Lincei, així com soci honorari de la Reial Societat Espanyola d'Història Natural. El 1913 ingressà en la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, de la que en va rebre la Medalla Echegaray el 1934, bibliotecari de 1923 a 1940 i president d'honor el 1940. També fou president dels patronats del Museu Nacional de Ciències Naturals d'Espanya, del Museu Nacional d'Antropologia d'Espanya i del Reial Jardí Botànic. Vinculat pels seus estudis als Montes de Valsaín, els darrers anys de la seva vida es va establir a Segòvia, on va morir el 23 de juliol de 1943.

## Obres

* Estudio ornitológico del Real Sitio de san Ildefonso (1877)
* Estudio micrográfico del tallo del Pinsapo (1881)
* El pinar de Balsaín. Algunas consideraciones sobre su tratamiento y administración (1884)
* La imagen óptica. Telescopio y microscopio (1919)
* ¿Pueden explicarse químicamente los fenómenos sociales de la vida? (1922)
* Teoría general de la formación de imágenes en el microscopio (1911)
* Estudio micrográfico de la madera de las coníferas españolas (1883)
* Recuerdos de mi vida (1943)

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 27 maig 2022].
* ↑ «Joaquim Maria de Castellarnau i de Lleopart». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Joaquim Maria de Castellarnau i de Lleopart a mcnbiografias
* ↑ Biografia Arxivat 2016-04-23 a Wayback Machine. al web del RAC
* ↑ Joaquín María de Castellarnau y Lleopart, ilustre catalán guadarramista, a guadarramistas.com
# Temporada 1915-1916 del RCD Espanyol

Dades de la Temporada 1915-1916 del RCD Espanyol.

## Fets Destacats

* 13 de desembre de 1915: Campionat de Catalunya: Espanyol 7 - Avenç de l'Sport 0.
* 23 d'abril de 1916: Debut de Ricard Zamora amb la samarreta de l'Espanyol al partit Real Madrid 1 - RCD Espanyol 1.

## Resultats i Classificació
### Campionat de Catalunya

| Pos | Equip | PJ | PG | PE | PP | GF | GC | DG | Pts |
| 3 | CS Sabadell | 13 | 8 | 1 | 4 | 25 | 20 | +5 | 17 |
| 4 | RCD Espanyol | 13 | 7 | 1 | 5 | 32 | 21 | +11 | 15 |
| 5 | Universitary SC | 13 | 4 | 2 | 7 | 22 | 41 | −19 | 10 |

## Plantilla

| P | Jugador | C. de Catalunya | C. de Catalunya |
| P | Jugador | PJ | G |
| POR | Pere Gibert | 12 | -17 |
| POR | Pere Ventura | 1 | -2 |
| POR | Ricard Zamora | - | - |
| DEF | Emili Sampere | 13 | - |
| DEF | Francesc Armet Pakan | 12 | - |
| DEF | Lorenzo Alvarado | - | - |
| DEF | Josep Batlle | - | - |
| MIG | Jordi Pueo | 13 | 1 (-1) |
| MIG | Fèlix de Pomés | 10 | - |
| MIG | Lluís Blanco | 6 | - |
| MIG | Jesús Arribas | 5 | - |
| MIG | Manuel Lemmel | 2 | - |
| MIG | Claudi Juanico | 1 | - |
| MIG | Francisco Montagud | 1 | - |
| MIG | José Pérez | - | - |
| MIG | Miquel Urgell | - | - |
| MIG | Pere Querol | - | - |
| DAV | Joaquín González | 13 | 5 |
| DAV | Josep Tormo | 12 | 6 (-1) |
| DAV | Amadeo Puig | 12 | 2 |
| DAV | Juanito López | 11 | 3 |
| DAV | José María Usobiaga | 10 | 5 |
| DAV | Percival Wallace | 5 | 2 |
| DAV | Pedro Serrés | 2 | - |
| DAV | Francisco Cardona | 1 | - |
| DAV | Tozzi | 1 | - |
| DAV | Ventura Vergés | - | - |
| DAV | Francesc Xavier Barenys | - | - |
| DAV | Paredes | - | - |
| DAV | Vicenç Camps | - | - |

## Notes

* ↑ En partit contra l'Universitari SC (3-4), Pueo van encaixar un gol. El porter Ventura només va jugar la primera part.
* ↑ En partit contra l'Universitari SC (3-4), Tormo va encaixar un gol. El porter Ventura només va jugar la primera part.

## Referències

* ↑ «Diversos articles». Mundo Deportivo, Diverses dates. [Consulta: 4 desembre 2011].
* ↑ «ELS RESULTATS DEL RCD ESPANYOL». statspericos.blogspot.com. [Consulta: 4 desembre 2011].
* ↑ «Temporada 1915». periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Temporada 1915-16». BDFutbol. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Español - Avenç». Mundo Deportivo, 13-12-1915. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Efemérides del RCD Español (pàgina 2)». La Vanguardia, 12-10-1975. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Revoltillo (Gibert capità de l'Espanyol)». Mundo Deportivo, 06-09-1915.
* ↑ «Jesús Arribas, ex árbitro, falleció ayer». La Vanguardia, 28-06-1990. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Fitxa de González». Periquito.cat. [Consulta: 9 setembre 2020].
* ↑ El Diluvio : No. 256 (13 set. 1915) Ed. matí
* ↑ «Fitxa del jugador». periquito.cat. [Consulta: 17 desembre 2023].
# John Hadley

John Hadley (Hertfordshire, 16 d'abril de 1682 - East Barnet, 14 de febrer de 1744) fou un matemàtic i astrònom anglès, germà del conegut meteoròleg George Hadley amb qui se l'ha confós en ocasions.
Hadley va fer dues aportacions importants a l'astronomia: la construcció del telescopi reflector i de l'octant.
Basant-se en el disseny del petit telescopi reflector presentat per Newton a la Royal Society, va iniciar la tasca de polir-lo i construir un instrument de millor qualitat, a base de tempteigs va descobrir una manera de millorar l'esfericitat del mirall, ajudant així la font de llum auxiliar. Després de diversos intents prometedors va acabar el gener de 1721 el primer telescopi reflector capaç de competir amb els llargs refractors de l'època, que va presentar a la Royal Society per al seu examen: l'instrument, de 15 cm de diàmetre, tenia una qualitat molt superior a la dels millors telescopis de la institució. Enfrontat amb el gran telescopi aeri, de 37,5 metres de llargària, no només va demostrar ser molt més manejable (ja que amb prou feines mesurava 1,8 metres) sinó que la seva imatge era molt més pura. Aquests èxits van animar a James Short a fabricar telescopis reflectors de major diàmetre i qualitat.
El 1730 va inventar l'octant (o quadrant de Hadley), aparell astronòmic per a ús nàutic, en honor d'aquest instrument Nicolas Louis de Lacaille va batejar amb el seu nom la Constel·lació de l'Octant el 1752. En el seu honor s'han batejat dos accidents a la superfície de la Lluna: el Mons Hadley (a la posició 26.5N 4.7E) i la Rima Hadley (25.0N 3.0E).

## Referències

* ↑ Persson, 2006, p. 19 i 25.
* ↑ Garstang, 2007, p. 457.
* ↑ Willach, 2007, p. 256.
* ↑ Willach, 2007, p. 257.
* ↑ Derry i Williams, 2004, p. 305.

## Bibliografia

* Derry, T.K.; Williams, Trevor I. Historia de la tecnología. I: Desde la antigüedad hasta 1750 (en anglès). Siglo XXI de España Editores, 2004. ISBN 84-323-0279-1.
* Garstang, Roy H. «Hadley, John». A: Hockey, Thomas (editor). The Biographical Encyclopedia of Astronomers (en anglès). Springer, 2007, p. 457. ISBN 978-0-387-30400-7.
* Persson, Anders O. «Hadley's Principle. Understanding and Misunderstanding the Trade Winds» (en anglès). History of Meteorology, Vol. 3, Num. 3, 2006, pàg. 17-42. ISSN: 1555-5763.
* Willach, Rolf «The development of the reflecting telescope in the 18th century from John Hadley to James Short» (en anglès). Atti della Fondazione Giorgio Ronchi, Anno LVII, Num. 2, 2007, pàg. 255-288. ISSN: 0391-2051.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «John Hadley» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Clifton, Gloria. «Hadley, John» (en anglès). Oxford Dictionary of National Biography, 2004. [Consulta: 17 novembre 2024].