OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Andreu d'Angostrina

Sant Andreu d'Angostrina és l'església antigament parroquial, romànica del poble d'Angostrina, pertanyent a la comuna d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord.
Es troba enmig del cementiri, al capdamunt del poble d'Angostrina, a ponent del poble. No s'ha de confondre amb l'església neogòtica del mateix nom, erigida el 1889 al centre de la vila.

## Història

L'església és esmentada per primer cop a l'acta de consagració de la catedral d'Urgell, al segle x. L'edifici és del segle xii, però la capçalera és del segle xi i hi ha dues capelles laterals afegides al segle xviii.
Va ser protegida com a monument històric el 21 de desembre del 1954.

## Descripció

Té una única nau, una capçalera semicircular i un campanar de cadireta. La capçalera, a l'est, es compon d'un únic absis guarnit amb arcuacions llombardes.
A la façana meridional hi ha un portal amb arc de mig punt enquadrat per columnes amb capitells esculpits i quatre arquivoltes. La decoració dels capitells és molt senzilla, amb rostres esculpits emmarcats per ratlles verticals incises. La primera i la tercera arquivolta presenten dovelles bisellades, i la segona és ornamentada amb una motllura cilíndrica.
El campanar de cadireta té tres ulls, de manera semblant al de Sant Fruitós de Llo, Sant Romà de Càldegues i la capella la Mare de Déu de Bell-lloc.
A l'absis hi ha frescos, del segle xiii, amb el Sant Sopar, els mesos de l'any · . i el Crist en majestat.
A l'església s'hi guardava una talla romànica policromada d'un Crist crucificat, que va ser robada el 1976.

## Referències

* ↑ L'església vella de Sant Andreu d'Angostrina en els ortofotomapes de l'IGN
* 1 2 3 Via Romanica - La Cerdagne, coeditat pel Consell Comarcal de la Cerdanya i la comunitat de comunes de Pirineus-Cerdanya, 1998, pag. 63
* ↑ Referència n. PA00103953, a la base de dades Mérimée, del Ministeri de Cultura francès.
* ↑ Referència n. PM66000024, a la base de dades Palissy, del Ministeri de Cultura francès.

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. «Cerd 9. Sant Andreu d'Angostrina». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Pladevall i Font, Antoni. Catalunya Romànica: La Cerdanya, el Conflent. Vol. VII. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995. ISBN 8477399514. P. 82-85

## Vegeu també

* Sant Andreu d'Angostrina (església nova)
# Jacopo Vignali

Jacopo Vignali (Pratovecchio, 5 de setembre de 1592 - Florència, 3 d'agost de 1664) va ser un pintor florentí d'estil barroc.

## Biografia

Dotat des de nen per al dibuix, va rebre la seva primera formació d'un pintor local de Pratovecchio fins que el 1605 va marxar a Florència per formar-se en el taller de Matteo Rosselli. La relació entre Rosselli i Vignali va ser tan estreta que el mestre li va proposar que es casés amb la seva germana Margherita, encara que Vignali no va acceptar. Les relacions entre Rosselli i Vignoli sempre van ser bones. De tots els deixebles de Rosselli, serà Vignali el que tingui una carrera més prolífica.
Una vegada acabat el seu aprenentatge, Vignali va obrir el seu propi taller a Florència, a la via della Crocetta -avui nomenada via Laura-.
Segons l'historiador Luigi Lanzi, l'estil de Vignali recorda el de Guercino, no tant en les formes com en el seu ús de les ombres i en la composició. El seu deixeble més important va ser Carlo Dolci.
El 1663 va tenir un accident vascular cerebral que el va paralitzar quasi per complet. Va morir a l'any següent i va ser enterrat a l'església de San Michele Visdomini.

## Obres

Va pintar al fresc Amor per la pàtria i El somni de Jacob en la Casa Buonarroti de Florència. L'any 1616 va ingressar en l'Accademia del Disegno de Florència. A la dècada de 1620 va pintar La investidura de Sant Benet per a la Confraternità di San Benedetto Bianco. Entre 1622 i 1623 va treballar en els cicles de frescs per als Mèdici al Casino Mediceo di San Marco de Florència i a la Vil·la del Poggio Imperiale. Cap a 1630 va pintar les teles al·lusives a la medicina -entre d'altres, El bon samarità- de la Foresteria del Convent San Marco de Florència.

## Referències

* 1 2 Lanzi, 1847, p. 227.
* ↑ Scudieri, 2005, p. 45.

## Bibliografia

* Lanzi, Luigi. H.G. Bohn. The history of painting in Italy: From the Period of the Revival of the Fine Arts to the End of the Eighteenth Century, 1847. Traducció al anglès per Thomas Roscoe.
* Scudieri, Magnolia. Museo di San Marco (en italià). Florència: Giunti, 2005.
* Wittkower, Rudolf. Art and Architecture in Italy, 1600-1750 (en anglès). Pelican History of Art (Penguin Books Ltd), 1980.

## Enllaços externs

* Grove encyclopedia biography en Artnet (anglès)
# Fabrizio Boschi

Fabrizio Boschi (Florència, 1572-1642) va ser un pintor italià actiu a Florència durant el primer barroc.

## Biografia

Va començar com a alumne de Domenico Passignano. Aviat va marxar a Roma per perfeccionar el seu art. El 1606 va tornar a la seva pàtria ja com un artista plenament format. A la capital vaticana havia adquirit una notable grandiositat en les seves composicions, reforçada per grans contrastos lluminosos i una gran expressivitat de les figures. El seu estil és ara una encertada combinació entre l'opulència de Rubens i el naturalisme de Caravaggio.
L'any 1615 va pintar per a la Casa Buonarroti el Michelangelo presentant una maqueta de fusta del Tribunal de la Rota a la Via Júlia al papa Juli III, per encàrrec de Michelangelo Buonarroti el Jove, nebot de l'artista Miquel Àngel.
Filippo Baldinucci l'inclou entre els seus artistes biografiats i refereix el ferotge temperament de Boschi i la seva vivaç imaginació.

## Obres destacades

* Els israelians recol·lecten el mannà enviat per Déu
* Al·legoria de la castedat
* Santa Clara pren el vel de mans de sant Francesc
* Sant Pere i sant Pau són capturats i conduïts al martiri (1606, Certosa di Galluzzo)
* Visió de sant Bernat de Claravall (1630-31, San Frediano in Cestello)
* Sant Pere cura una noia endimoniada (c. 1619-20, San Pietro in Jerusalem a San Gersolè)
* Castedat de Susanna (1620, Palazzo della Província, Siena)
* Martiri de sant Esteve (1617, Santa Felicita, Florència)
* Anunciació (San Gaetano, Florència)
* Heròdies ofereix el cap del Baptista a Salomé (c. 1627-30, Museu de Chambéry)
* Sant Bonaventura celebra la missa (Ognissanti, Florència)
* Assumpció de la Mare de Déu envoltada d'àngels i apòstols (Santa Lucía, Florència)

## Bibliografia

* Bryan, Michael. Dictionary of Painters and Engravers, Biographical and Critical (Volume I A-K) (en anglèss). Londres: George Bell and Sons, 1886, p. 161. Original de la Fogg Library. Digitalizat el 18 de maig de 2007.
* Farquhar, Maria. Biographical catalogue of the principal Italian painters (en anglès). Londres: Woodfall & Kinder, Angel Court, Skinner Street, 1855, p. 30. Digitalitzat per Googlebooks de la Universitat d'Oxford el 27 de juny de 2006.
* Lanzi, Luigi Antonio. The History of Painting in Italy: The schools of Florence and Siena. Vol. 1 The History of Painting in Italy: From the Period of the Revival of the Fine Arts to the End of the Eighteenth Century (en angles). W. Simpkin and R. Marshall, 1828, p. 291. Digitalitzat per Googlebooks de la Universitat de Michigan el 13 de maig de 2008.
# Giovanni Battista Naldini

Giovanni Battista Naldini (Fiesole, 1535 - Florència, 18 de febrer de 1591), va ser un pintor manierista italià.

## Biografia

Durant el seu període d'aprenentatge (1549-1557) va ser en l'estudi de Jacopo da Pontormo, de qui va ser l'hereu artístic. Va marxar a Roma durant uns mesos en 1560 i va ser cridat a treballar per a Giorgio Vasari el 1562. Va pintar dos llenços manieristes per al Studiolo de Francesc I al Palazzo Vecchio: Al·legoria de Somnis i la Reunió de l'Ambre Gris.
Va realitzar les peces de l'altar de l'Església de Santa Maria Novella i de la Basílica de la Santa Creu de Florència. Va pintar el retaule de la Vocació de Sant Mateu a la Capella Salviati de l'església i convent de San Marco, on va treballar amb Francesco Morandini. Va seguir els postulats manieristes imperants, representats per artistes com a Vasari, Agnolo Bronzino o Alessandro Allori, però afegint una major expressivitat a les figures i un colorit més intens que el d'aquests mestres. Com el seu mestre Pontormo, va ser un fidel seguidor de l'estil d'Andrea del Sarto. Un dels seus deixebles va ser Francesco Curradi.

## Obres destacades

* El bany de Betsabé (Museu de l'Hermitage, Sant Petersburg)
* Vocació de Sant Mateu (Capella Salviati, San Marco, Florència)
* Crist portant la Creu (1566, Santa Maria Assunta, Florència)
* Al·legoria dels Somnis (1570, Studiolo de Francesc I, Palazzo Vecchio, Florència)
* Recollida de l'àmbar gris (1570, Studiolo de Francesc I, Palazzo Vecchio, Florència)
* Lamentació sobre Crist mort (1572-73, col·lecció privada)

## Referències

* 1 2 Griswold, 1994, p. 38.

## Bibliografia

* Griswold, William. Sixteenth-century Italian Drawings in New York Collections (en anglès). Nova York: Metropolitan Museum of Ar, 1994. ISBN 978-08-7099-6887.
* Sydney Joseph Freedberg (1993) Pintura en Italia, 1500-1600. Editorial Penguin Books Ltd pp. 610-611 (anglès)
* The Grove Dictionary of Art, MacMillan Publishers (2000) (anglès)

## Enllaços externs

* «Giovanni Battista Naldini» (en italià). Treccani.it.
# Adamo d'Arogno

Adamo d'Arogno (Arogno, prop de 1130 - al voltant de 1240) va ser un arquitecte italià-suís.

## Biografia

Va viure entre els segles xii i xiii, procedent d'una família de mestres paletes. A ell se li atribueix el disseny de la Catedral de San Vigilio de Trento, l'encàrrec va ser realitzat pel príncep-bisbe Federico Vanga. La construcció va començar l'any 1212 i va continuar en col·laboració amb els seus fills i nets, com assenyala l'epígraf sepulcral de la família enterrada a l'edifici de la catedral.
A ell s'ha dedicat la plaça al sud de la catedral, una vegada cementiri, on va ser enterrat.

## Vegeu també

* Mestres de Campione

## Referències

* ↑ Zanolini, 1899, p. 97-166.
* ↑ Weber, 1908, p. 201-220.
* ↑ Lomartire, 1992, p. 144-171.
* ↑ Peroni, 1992, p. 35-249.

## Bibliografia

* Lomartire, Saverio. Note sui primi interventi campionesi nel Duomo di Trento, in Maestri Campionesi, a cura di Rossana Bossaglia e Gian Alberto Dell'Acqua (en italià), 1992.
* Peroni, Adriano; Castelnuovo, Enrico. «Il Duomo di Trento». A: Il Duomo di Trento e il mito moderno della cattedrale (en italià), 1992.
* Weber, Simone. I Maestri Comacini a Trento (en italià). Rivista Tridentina, VIII, 1908.
* Zanolini, Vigilio. Per la storia del Duomo di Trento Atti della i. R. Accademia degli Agiati in Rovereto, a.a., CXLIX, S. III, Volume V, f. II (en italià), 1899.

## Enllaços externs

* Adamo d'Arogno Arxivat 2014-11-29 a Wayback Machine.
* «Notizie utili su Trento, il capoluogo...» (en italià). campertrentino.it. Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 21 novembre 2014].
# Ugo da Campione

Ugo da Campione (Campione d'Italia, prop de 1300 - al voltant de 1351) va ser un escultor italià.

## Biografia

Va realitzar, junt amb el seu fill Giovanni da Campione, les escultures que decoren la Loggia degli Ossi a la Piazza Mercanti a Milà.
També va ser l'autor del monument fúnebre per al cardenal Guglielmo Longhi degli Alessandrini, actualment col·locat a la basílica de Santa Maria la Maggiore de Bèrgam.

## Referències

* ↑ Calvi, 1859, p. 39-40.
* ↑ Lomartire, 2009, p. 57-83.
* ↑ Lombardia Beni Culturali. Monumento funebre al cardinale Guglielmo Longhi. Ugo da Campione - Bergamo - Basilica di S. Maria Maggiore (italià)

## Bibliografia

* Calvi, Girolamo Luigi. Notizie sulla vita e sulle opere dei principali architetti scultori e pittori che fiorirono in Milano durante il governo dei Visconti e degli Sforza (en italià), 1859.
* Lomartire, Saverio. Magistri Campionesi a Bergamo nel Medioevo da Santa Maria Maggiore al Battistero, in Giorgio Mollisi (a cura di), Svizzeri a Bergamo nella storia, nell'arte, nella cultura, nell'economia dal '500 ad oggi. Campionesi a Bergamo nel Medioevo, anno 10, numero 44 (en italià). Arte&Storia, 2009.

## Vegeu també

* Mestres de Campione
# Afrodita de Menofant

L'Afrodita de Menofant és una escultura romana en marbre, de Venus del tipus Venus Capitolina. Va ser trobada al monestir de l'Orde Camaldulès de Sant Gregori al Celi.
Porta la signatura de Menòfant: Apo tis en troadi afroditis minofantos epoiei un escultor grec, aparentment del segle I aC., de qui no se sap res més. Els monjos camaldulencs van ocupar l'antiga església i monestir de sant Gregori a Clivo Scauri edificada sobre el vessant (clivus) de la Colina de Celi pel papa Gregori el Gran sobre el 580. La seva edificació va ser dedicada en honor de l'apòstol Andreu, sobre la seva propietat. Al segle x el nom de Gregori va ser afegit al de l'apòstol, acabant per suplantant-ho. L'escultura va arribar a les mans del príncep Chigi. Johann Joachim Winckelmann va descriure aquesta escultura en el seu Geschichte der Kunst des Altertums (vol. V, cap. II).3

## Referències

* ↑ Hülsen, Christian. «S. Gregorii in Clivo Scauri». A: Le Chiese di Roma nel Medio Evo (en italià).

## Bibliografia

* Haskell, Francis; Nicholas, Penny. Taste and the Antique: The Lure of Classical Sculpture 1500-1900. Yale University Press, 1981, p. cat. n.º 84.
* Helbig, Wolfgang. Führer durch die öffentlichen Sammlungen klassischer Altertümer in Rom. II. 4.ª, 1963–1972.

## Enllaços externs

* «Menophantus» (en anglès). Arxivat de l'original el 2009-09-26. [Consulta: 13 febrer 2016].
# Tarantisme

El tarantisme o tarantolisme és considerat un fenomen histèric convulsiu, provinent de l'antiga cultura popular. Amb base en alguna creença de la Itàlia meridional, seria provocat per la mossegada d'una aranya nomenada Taràntula -probablement del nom fa referència a la ciutat de Tàrent i el seu territori, fins i tot avui, està present la tarantola mediterrània-.

## Història

El tarantisme comportaria una condició de malestar general i una simptomatologia psiquiàtrica semblant a l'epilèpsia. Els símptomes serien ofuscació de l'estat de consciència i torbació emocional, molt relacionats amb els de la coreomania. El seu brot més antic conegut va ser al segle xiii, i l'únic antídot conegut va ser ballar amb una música especial per separar el verí de la sang.
Una de les primeres mencions d'un animal amb el nom de taràntula, es troba a la Storia delle Spedizioni Gerusalemme d'Alberto Equense, on s'informa que l'exèrcit que es trobava acampat al costat del riu Eleutheros (ara Nahr el-Kebir, a Síria) va patir molt pel turment de la picadura de la «Tarante». L'ambigüitat del nom sembla haver enganyat també les primeres comunitats científiques, i la demostració d'això és el fet que Carl von Linné, en la classificació d'espècies vivents de 1758 que es va convertir en el model per a la nomenclatura binomial en ús avui dia, va atribuir aquest nom tant a un rèptil -Tarentola mauritanica, el dragó comú mediterrani, tanmateix inofensiu- com una aranya (Lycosa tarentula). El tractat De venenis del florentí Cristoforo degli Onesti (segona meitat del segle XIV) conté un capítol, De morsu tarantulae que segons l'historiador Ernesto De Martino, sembla la primera referència al tarantisme com a síndrome d'intoxicació a causa de la picadura d'un animal.

## Llegenda

Segons la llegenda la picada o mossegada de la taràntula era considerada tan greu que calia organitzar una tarantel·la, una dansa napolitana de moviment frenètic que es ballava al sud d'Itàlia ja en el segle xiv, per tal d'aconseguir el guariment de la persona. Una empremta d'aquesta conseqüència es pot trobar avui dia en el lèxic italià, a una expressió com Ti ha morso la tarantola? (T'ha mossegat la taràntula?) que s'utilitza per cridar l'atenció a una persona especialment inquieta.

## Referències

* ↑ Bartholomew, 2001, p. 133.
* ↑ De Martino, Ernesto. La terra del rimorso (en italià). Milà: Net, 2002. ISBN 978-88-515-2028-1.

## Bibliografia

* Bartholomew, Robert E. Little green men, meowing nuns, and head-hunting panics (en anglès), 2001. ISBN 978-0-7864-0997-6.

## Vegeu també

* Coreomania
# Sakhalinka (Pervomaiski)

Sakhalinka (en rus: Сахалинка) és un poble de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2010 tenia 160 habitants. Fundada l'any 1905. L'any 1926 constava de 95 granges, la població principal eren russos. Com a part del consell del poble de Sergeevsky del districte de Zachulymsky del districte de Tomsk a la regió de Sibèria.

## Referències

* ↑ Дані перепису населення Росії 2002 року
* ↑ «Список населенных мест Сибирского края. Том 2. Округа Северо-Восточной Сибири. Новосибирск. 1928». Arxivat de l'original el 2020-02-04. [Consulta: 21 febrer 2018].
# Cardinal inaccessible

En teoria de conjunts, un cardinal inaccessible és un tipus de nombre cardinal gran. Es caracteritza per ser regular, és a dir, per tenir una cofinalitat igual a si mateix.

## Definició

Els cardinals inaccessibles són bàsicament cardinals límit regulars, excloent l'únic cas concret conegut, que és ℵ$_0$.
* Un cardinal feblement inaccessible es un cardinal límit regular distint de ℵ$_0$.
No obstant existix una noció d'inaccessibilitat forta, per als cardinals que són límits forts. Un cardinal límit fort és un cardinal límit κ tal que per a tot cardinal menor, μ < κ <, es té també 2$^μ$ < κ. El cardinal ℵ$_0$ en particular és un límit fort.
* Un cardinal fortament inaccessible es un cardinal límit fort regular distint de ℵ$_0$.
El terme «cardinal inaccessible» pot fer referència a qualsevol de les dues nocions, depenent del context.

## Models i consistència

En la teoria de conjunts de Zermelo-Fraenkel ZFC pot demostrar-se que:
* El conjunt de Von Neumann V$_κ$ constitueix un model de ZFC si κ és fortament inaccessible.
* Els conjunts constructibles de rang menor que κ, L$_κ$, formen un model de ZFC si κ és feblement inaccessible.
Per tant, en ZFC no pot demostrar-se l'existència d'un cardinal inaccessible (fort o feble), ja que d'ella es deduiria l'existència d'un model de la pròpia ZFC, la qual cosa està prohibit pel segon teorema de incompletesa de Gödel (sempre que ZFC siga consistent).

## Referències

* Roitman, Judith. «6. Two models of set theory». A: Wiley. Introduction to modern set theory (en anglès), 1990. ISBN 0-471-63519-7.
# Arturo Romero Salvador

Arturo Romero Salvador (Pozalmuro, província de Sòria, 26 d'octubre de 1946) és un enginyer químic espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Llicenciat en ciències químiques a la Universitat Complutense de Madrid, on s'hi doctorà el 1973. El 1978 aconseguí la càtedra d'Enginyeria Química a la Universitat del País Basc i el 1983 la mateixa càtedra a la Facultat de Química de la Universitat Complutense de Madrid, on el 1987 fou nomenat director d'investigació i el 1995 vicerector. També ha col·laborat a les empreses Asahi Chemical Industries, UBE Chemical Europe, Invista i ExxonMobil.
Ha treballat sobre l'Enginyeria de la Reacció Química (catàlisi aplicada, reactors químics, Desenvolupament de Processos) i tecnologies ambientals (Gestió i Tractament de Residus, remediació de sòls contaminats).
Pel que fa a premis, el 1990 va rebre la medalla de recerca de la Reial Societat Espanyola de Química, el 1992 la Gran Creu del Mèrit Militar, el 1996 la Medalla d'Or de la Universitat Complutense de Madrid i en 2004 el V Premi "Professor Martínez Moreno" en investigació de química aplicada. En 2003 fou nomenat doctor Honoris causa per la Universitat del País Basc. En 2001 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Doctors d'Espanya. En 2002 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals i va ingressar en 2004 amb el discurs "Catalizadores y procesos catalíticos".

## Obres

* Transporte en sólidos porosos, amb Félix García-Ochoa Soria i Aurora Santos López Madrid : s. n., D.L. 1989 [Madrid. ISBN 84-7491-267-9

## Referències

* ↑ Web de la Universitat del País Basc
* ↑ Biografia a la RAD
* ↑ Biografia al web de la RAC
# Augusto Ulloa y Castañón

Augusto Ulloa y Castañón (Santiago de Compostel·la, 28 d'abril de 1823 – Madrid, 26 de març de 1879) fou un polític i advocat espanyol.

## Biografia

Va néixer el 28 d'abril de 1823 a Santiago de Compostel·la. Va iniciar la seva trajectòria política, fent un parèntesi en la seva carrera periodística, com a membre de la Unió Liberal. Després de la revolució de 1854 va ser elegit diputat a Corts per Chantada, i poc després fou nomenat Director general d'Ultramar i Subsecretari d'Estat. En aquest càrrec, va promoure la llei electoral per Cuba i Puerto Rico i les converses amb Anglaterra destinades a la retrocessió de l'Illa de Fernando Poo. Va ser ministre de Marina en 1863, i en 1864, ministre de Foment. Va prendre part en La Gloriosa i va votar a favor d'Amadeu I d'Espanya. Al maig de 1874 és nomenat ministre d'Estat. En 1878 ingressà com a acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.
Va morir el 26 de març de 1879 a Madrid.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 27 setembre 2015].
* ↑ «Nuestro grabado». El Globo Año V, n. 1259 de 27 de març de 1879. ISSN: 2171-0082.
* 1 2 Fernández Bremón, José «NUESTROS GRABADOS». La Ilustración Española y Americana Año XXIII, n.º 12 de 30 de març de 1879, pàg. 209-210. ISSN: 1889-8394.
* ↑ Medalla 9 Arxivat 2015-09-28 a Wayback Machine. de la RACMYP, on hi consta com a Augusto Ulloa y Núñez.
# Avantmuralla

Una avantmuralla era un element de fortificació entre dos bastions que envoltava per davant la muralla d'una plaça forta, una ciutat o una ciutadella. Era un element característic de l'arquitectura d'una fortalesa, destinat a tenir en compte sobretot un atac i a resistir defensivament l'avançament de l'artilleria que utilitzava boles de metall.
A diferència d'una muralla feta completament de blocs de pedra gruixuda que voltava els castells i ciutats medievals, l'avantmuralla era un mur baix contenint una important massa de terra, especialment dissenyat per a resistir l'artilleria. La massa de terra servia per a absorbir el xoc dels trets d'artilleria rebuts, i amortir les vibracions de l'artilleria que defensava la fortalesa.

## Vegeu també

* Bastió
* Ciutadella
* Fortificació
* Muralla
* Cos de guàrdia
* Cortina (arquitectura)

## Referències

* ↑ Whitelaw, A. Blackie & Son. The Popular Encyclopedia; or, Conversations Lexicon (en anglès). I, 1846, p.446.
* ↑ avantmuralla a Optimot