OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Habitatges de les Indústries Burés

Els habitatges de les Indústries Burés són un conjunt d'habitatges per a obrers de la Fàbrica Burés a Anglès, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquests habitatges es tradueixen en la pràctica en dos grans blocs de pisos ubicats a banda i banda respectivament de la carretera que comunica Anglès amb la Cellera.
Es tracta de dos grans blocs de planta rectangular i de tres pisos d'alçada, coberts amb una teulada a dues aigües de vessants a façana.
L'únic element ornamental aplicat, si se li pot dir així, el trobem en la façana, concretament en l'emmarcarcament de pedra o rajol que experimenten tant les finestres com les balconades dels dos blocs de pisos, un emmarcament que s'ha traduït o materialitzat en una petita llinda monolítica, al capdamunt, i en un ampit lleument treballat al basament,

## Història

Un cop en marxa les tres fàbriques tèxtils, el nombre d'obrers que hi treballaven era prou important. A finals de segle, la indústria tèxtil del cotó d'Anglès ocupà uns 800 obrers. Atès que a la vila hi havia aleshores uns 1.600 habitants, s'entén que molts dels treballadors tèxtils venien de pobles veïns. Aleshores, les jornades laborals eren molt llargues i als treballadors forasters no els quedava més remei que allotjar-se dins l'establiment tèxtil sovint en unes condicions deplorables i poc higièniques.
En vistes d'aquesta situació, la construcció d'uns habitatges per als obrers era la conseqüència més lògica, raonable i humana per proporcionar un mínim benestar als treballadors de la indústria.
Així va ser com en el mes de febrer de l'any 1890, Frederic Homs i Cabanas va demanar permís a la corporació municipal per tal d'edificar habitatges per als obrers de la tèxtil Burés. El projecte però va estar més d'un any encallat burocràticament parlant. Finalment, el dia 13 de març de 1891, el ple municipal informava del vistiplau que havia donat Obres Públiques de Girona, i es donava llum verda a la construcció de vint pisos per a treballadors de la fàbrica.
Els primers pisos que es varen construir eren els que estaven situats prop de la fàbrica. Davant la façana de l'edifici es construiria la nova carrertera que va a la Cellera i el pont sobre la riera d'Osor. Posteriorment, l'any 1920, s'edificaren 72 pisos més, construïts aquest cop a ambdós costats de la carretera. I, finalment, l'any 1939 es varen edificar els últims 16 pisos del carrer de les fàbriques.

## Vegeu també

* Fàbrica Burés d'Anglès
* Nissaga Burés

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Habitatges de les Indústries Burés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Géza Kiss

Géza Kiss (Pálfalva, Borsod-Abaúj-Zemplén, 22 d'octubre de 1882 – Budapest, 23 d'agost de 1952) va ser un nedador hongarès que va prendre part en els Jocs Olímpics de 1904 i als Jocs Intercalats de 1906.
El 1904 va participar en dues proves de natació: les 880 iardes llures i la milla lliure, guanyant el bronze i la plata respectivament.
Dos anys més tard, el 1906 va participar en els Jocs Intercalats, guanyant una nova medalla, en aquesta ocasió d'or, en els relleus 4x250 metres lliures, formant equip amb Henrik Hajós, Zoltán Halmay i József Ónody.

## Referències

* «Géza Kiss» (en anglès). sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2009-08-08. [Consulta: 26 agost 2012].
* Memorial virtual creat pel MOB i el Comitè de Tradicions (hongarès)
# Musàylima

Abu-Thumama Mussàylima ibn Habib —àrab: أبو ثمامة مسيلمة بن حبيب الحنفي, Abū Ṯumāma Musaylima ibn Ḥabīb al-Ḥanafī— o, més senzillament, Mussàylima (mort en 633/634) fou un cap dels Banu Hanifa de la Yamama, cap de la tribu durant les guerres de la Ridda.
A la mort del xeic dels Banu Hanifa, Hawdha ibn Alí el 630, la tribu era la més poderosa de l'Aràbia central i aliada dels sassànides; a més garantia la seguretat de les caravanes entre l'Iraq i el Iemen. Havia rebut una carta de Mahoma que el convidava a convertir-se però havia demanat a canvi participar en el control polític d'Aràbia i, per tant, no es va convertir. La fracció nòmada de la tribu va aclamar com a xeic a Thumama ibn Uthal, a qui Mahoma va enviar un ambaixador. En canvi el cap de la fracció sedentària es va traslladar a Medina i es va convertir. No se sap el nom del xeic però Musàylima estava al seu seguici. Aquest hauria presentat la seva candidatura a la direcció de tota la tribu (que segurament pretenia també Thumama) i potser imitant Mahoma, va suggerir l'establiment d'un govern basat en un Profeta i ell mateix es va considerar així (potser ja s'hi considerava abans i l'exemple de Mahoma el va fer actuar). No va tenir molts seguidors però el seu objectiu era fundar un regne a la Yamama totalment independent. La seva religió tenia fortes influències cristianes (la majoria dels Banu Hanifa eren cristians).
El 632 va escriure a Mahoma i li va suggerir un repartiment de les zones d'influència, però Mahoma va refusar. A la mort de Mahoma, els Banu Hanifa es van girar cap a ell com a líder espiritual i polític. Abu-Bakr as-Siddiq al mig de la revolta de la Ridda, el va considerar un rebel perillós, i va enviar un exèrcit comandat per Khàlid ibn al-Walid i es va lliurar una forta batalla a Al-Aqraba en què els musulmans foren victoriosos però van perdre molts homes. Musàylima també va morir. Estava casat des de poc abans amb Wahxi, la profetessa dels Banu Tamim.

## Referències

* ↑ Burke, Edmund; Abrahamian, Ervand; Lapidus, Ira Marvin. Islam, Politics, and Social Movements (en anglès). University of California Press, 1988, p. 100. ISBN 0520068688.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. «Musaylima».
# Juan José de Elhúyar

Juan José de Elhúyar y de Suvisa, nascut a Logronyo el 15 de juny de 1754 i traspassat a Bogotà, Colòmbia, el 1796, fou un químic i geòleg espanyol, famós per haver descobert, juntament amb el seu germà Fausto, l'element químic tungstè o wolframi, W.

## Biografia

Els germans Elhúyar eren descendents d'una família de Lapurdi, el seu pare era cirurgià i treballà a Bilbao i, després a Logronyo. Estudiaren a París entre el 1773 i el 1777, medicina, cirurgia i química. Entre 1778 i 1781 anaren a estudiar a la ciutat alemanya de Freiberg on hi havia una important explotació minera amb una escola de renom i on es formaren en totes les matèries relacionades amb la mineria sota la direcció d'Abraham Gottlob Werner, un dels pares de la mineralogia.
El 1782 viatjà a Uppsala, Suècia, on estudià química amb Torbern Olof Bergman durant sis mesos i visità al gran científic Carl Wilhelm Scheele (1742-1786) a Köping. Posteriorment seguí la seva formació a la fàbrica de canons de Stakelberg, Suècia, i a Carron, Escòcia, enviat pel Secretari de Marina, Pedro González de Castejón, en una missió d'espionatge per millorar la fabricació de canons aplicant les tècniques de Carron.
El 1783 treballà al Seminario Patriótico de Bergara amb el seu germà. Destinat el 1786 al Virregnat de Nova Granada com a Director de Mines hagué de deixar les seves investigacions.

## Obra

El Seminario Patriótico de Bergara Juan José treballà conjuntament amb el seu germà Fausto el 1783, aconseguint aïllar per primera vegada l'element wolframi o tungstè, W, a partir d'un mineral anomenat wolframita, un wolframat o tungstat de ferro, Fe, i manganès, Mn, en proporcions variables (berthòl·lid). Dos anys abans el gran químic suec Carl Wilhelm Scheele (1742-1786) havia aïllat d'un mineral ara anomenat scheelita, un òxid de tungstè, el WO₃.
A Amèrica treballà en la millora de la producció d'argent, Ag, i de platí, Pt.

### Obres

* Análisis químico del volframio y examen de un nuevo metal que entra en su composición (1783)

## Referències

* ↑ «Delhuyar, Juan José, 1754-1796». Biblioteca Virtual de Polígrafos [Consulta: 7 abril 2017].
# Francesc Socies Clar

Francesc Socies Clar (7 de febrer de 1851(?), Llucmajor, Mallorca - després de 1930, Llucmajor) fou un terratinent i polític conservador mallorquí, diputat provincial i batle de Llucmajor el 1930.
Socies era fill d'Antoni Socies i Mesquida de Formiguera i d'Antònia Clar Salvà. Es casà amb Antònia Morell Verd. Fou un gran propietari de terres, a Llucmajor tenia una extensió de 785 quarterades (557,62 ha) entre les quals hi havia les terres de la possessió de Son Mut (242 quarterades) i a Algaida era propietari de son Reus de Randa. Participà en el I Congrés Internacional de la Llengua Catalana l'octubre de 1906 a Barcelona. Fou cap del Partit Conservador a Llucmajor, vocal del consell d'administració del Banc de Crèdit Balear, vicepresident de la societat Ferrocarriles de Mallorca, diputat provincial durant el primer terç del segle XX i batle de Llucmajor durant unes setmanes, després de la caiguda del dictador Miguel Primo de Rivera.

## Referències

* ↑ «Francesc Socias-Reus Clar» (en anglès). My Heritage. [Consulta: 9 agost 2019].
* 1 2 Feo Parrondo, F. «Propiedad Rústica en Baleares según el Registro de la Propiedad Expropiable (1933)». Papeles de Geografía, 27, 1998, pàg. 41-59.
* ↑ Calviño, C.; Clar, J.; Grimalt, M. Llucmajor. Palma: Hora Nova, 2000 (Guia dels pobles de Mallorca).
* ↑ Sastre Pujol, M. Possessions d'Algaida. 1. Ajuntament d'Algaida-Consell de Mallorca, 2000 (Panoràmica de l'Ajuntament d'Algaida).
* ↑ Perea, Maria Pilar, 1960-. El Centenari del Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana. Barcelona: Biblioteca de Catalunya, 2006. ISBN 9788478450008.
* ↑ «Llucmajor retrospectivo. Hace 70 años». Sa Veu de Llucmajor, 28, 1983, pàg. 20.
* ↑ London The Directory Publishing Comp. Universal Directory Of Railway Officials And Year Book 1939-1940, 1939.
* ↑ «Toma de posesión del nuevo arcipreste D. Andrés Pont Llodrá». Sa Veu de Llucmajor, 1983, pàg. 15.
# Philip Morris International

Philip Morris International (PMI) és la companyia de tabac més gran del món, integrada al Grup Altria i formada per dues empreses específiques per a les seves operacions a Stamford, als Estats Units i la resta del món. Cotitzada a la Borsa de Valors de Nova York (NYSE: PM).
En 1847, Philip Morris va obrir una botiga de tabac a Londres. A la seva mort, la seva dona i el seu germà es van fer càrrec del negoci, convertint-ho en una societat anònima en 1881 que després de diversos canvis passaria a denominar-se Philip Morris & Co Ltd. el 1885. El producte més reconegut i més venut de la companyia és Marlboro.

## Controvèrsies

El març del 2010, Philip Morris va demandar l'Uruguai, per la llei de salut que limita el consum del tabac al país, majoritàriament comerciat per aquesta marca. El 8 de juliol del 2016, en el cas Philip Morris contra l'Uruguai el Centre Internacional d'Arranjament de Diferències Relatives a Inversions dictamina que l'Uruguai va guanyar el judici i això va crear jurisprudència internacional.

## Referències

* ↑ https://www.pmi.com/who-we-are/who-we-are-overview
* ↑ https://www.pmi.com/who-we-are/key-milestones
* ↑ https://www.theguardian.com/world/2010/jul/27/uruguay-tobacco-smoking-philip-morris
* ↑ https://www.bbc.com/mundo/economia/2010/03/100312_uruguay_tabacaleras_philip_morris_demanda_estado_jp
* ↑ https://www.reuters.com/article/us-pmi-uruguay-lawsuit-idUSKCN0ZO2LZ
# Oliver de Blois

Olivier de Blois o Oliver de Châtillon, fou comte de Penthièvre (1404- 1433), vescomte de Llemotges, senyor d'Avesnes, mort el 8 de setembre de 1433 al castell d'Avesnes, fill de Joan I de Châtillon i de Margarida de Clisson; net de la duquessa Joana de Penthièvre i de Carles de Blois. Va morir el 1433 i va llegar el comtat de Penthièvre al seu germà segon Joan II de Châtillon
Joan V de Bretanya, havia fet la pau amb els comtes de Penthièvre i, per tant, amb Oliver de Blois, però aquests no havien renunciat a regnar sobre Bretanya. Convidat a una festa que donaven a Champtoceaux el 1420, hi va anar, però fou agafat sota l'ordre de Margarida de Clisson (comtessa vídua de Penthièvre), quedant detingut i sent amenaçat de mort. Aquest segrest sense precedents va emocionar llavors als prínceps europeus, però no va provocar cap intervenció de la cort de França. Però l'acció de la seva esposa, la duquessa Joana de França i dels barons bretons li va permetre recobrar la seva llibertat.
La fortalesa de la Roche-Suhart, erigida sobre el territori de Trémuson, ocupat per Oliver de Blois, fou capturada per les tropes del duc Joan V de Bretanya. El Goëlo fou confiscat pel duc Joan V de Bretanya en resposta al seu rapte per Oliver de Blois.
Oliver de Blois perseguit pels seus enemics, es va retirar al seu vescomtat de Llemotges des d'on esperava arribar a l'Hainaut, però fou parat en el viatge pel marquès de Bade i no va recuperar la seva llibertat més que pagant un rescat de 30.000 escuts d'or. Va arribar així a les seves terres d'Avesnes. Es va casar amb Joana de Lalaing, senyora de Quiévrain.
Oliver va morir el 1433. La seva esposa va morir el 10 d'abril de 1467 i fou enterrada amb el seu marit en la Col·legial de Saint-Nicolas d'Avesnes-sur-Helpe sota un mausoleu.

## Matrimoni i descendència

* Casat el 22 de juliol de 1406 a Arràs, amb Isabel de Borgonya, comtessa de Penthièvre (1395-1412) (sense posteritat)
* Casat en segones noces després de 1428 amb Joana de Lalaing (†1467) filla de Simó IV de Lalaing.
* Va tenir almenys una amant desconeguda de la que fou pare de:
** Vaudru de Châtillon-Blois.
** Margarida de Châtillon-Blois (1420-1484), casada amb Brandélis de Caumont.

## Referències

* ↑ Pàgina 218 - Annals de l'Acadèmia d'Arqueologia de Bèlgica - Volum dotzè -imprès a J.-E Ruschmann a Anvers i a Forment 665 Marché -aux-Souliers a Anvers - arxiu de la Universitat Harvard, 27 de juliol de 1908 - digitalitzat per Google Books
# Llista de missions diplomàtiques de Moçambic

Aquesta és una llista de missions diplomàtiques de Moçambic, un país a l'Àfrica oriental que és un de vuit països del món parlant de portuguès i l'únic d'aquests membre de la Commonwealth.

## Àfrica

* Angola: Luanda (Ambaixada)
* Algèria: Alger (Ambaixada)
* Botswana: Gaborone (Alta Comissió)
* Egipte: El Caire (Ambaixada)
* Etiòpia: Addis Abeba (Ambaixada)
* Kenya: Nairobi (Alta Comissió)
* Malawi: Lilongwe (Alta Comissió), Blantyre (Consolat-General)
* Sud-àfrica: Pretòria (Alta Comissió), Johannesburg (Consolat-General), Ciutat del Cap (Consolat), Durban (Consolat) i Nelspruit (Consolat)
* Eswatini: Mbabane (Alta Comissió)
* Tanzània: Dar es Salaam (Alta Comissió), Zanzíbar (Consolat-General)
* Zàmbia: Lusaka (Alta Comissió)
* Zimbàbue: Harare (Ambaixada), Mutare (Consolat-General)

## Amèrica

* Brasil: Brasília (Ambaixada)
* Cuba: l'Havana (Ambaixada)
* Estats Units: Washington, DC (Ambaixada)

## Àsia

* R.P. de la Xina: Pequín (Ambaixada)
* Macau (Consolat-General)
* Emirats Àrabs Units: Dubai (Consolat-General)
* Índia: Nova Delhi (Alta Comissió)
* Indonèsia: Jakarta (Ambaixada)
* Japó: Tòquio (Ambaixada)
* Vietnam: Hanoi (Ambaixada)

## Europa

* Alemanya: Berlín (Ambaixada)
* Bèlgica: Brussel·les (Ambaixada)
* Espanya: Madrid (Ambaixada)
* França: París (Ambaixada)
* Itàlia: Roma (Ambaixada)
* Portugal: Lisboa (Ambaixada), Porto (Consolat-General)
* Regne Unit: Londres (Alta Comissió)
* Rússia: Moscou (Ambaixada)
* Suècia: Estocolm (Ambaixada)

## Organitzacions Multilaterals

* Addis Abeba (Missió Permanent de Moçambic davant la Unió Africana)
* Brussel·les (Missió de Moçambic davant la Unió Europea)
* Ginebra (Missió Permanent de Moçambic davant les Nacions Unides i altres organitzacions internacionals)
* Lisboa (Missió davant la Comunitat de Països de Llengua Portuguesa)
* Nairobi (Missió Permanent de Moçambic davant les Nacions Unides i altres organitzacions internacionals)
* Nova York (Missió Permanent de Moçambic davant les Nacions Unides)
* París (Missió Permanent de Moçambic davant Unesco)
* Roma (Missió Permanent de Moçambic davant l'Organització per a l'Alimentació i l'Agricultura)

## Enllaços externs

* PDF Llista d'ambaixades i missions diplomàtiques de Moçambic Arxivat 2017-05-17 a Wayback Machine.
# País d'Olmes

El País d'Olmes (en occità País d'Òlmes, en francès Pays d'Olmes) és un parçan d'Occitània situat al Llenguadoc, dins el departament d'Arieja.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el País d'Olmes estaria ubicat a la regió del Llenguadoc, subregió de l'Alt Llenguadoc.
La seva vila principal és L'Avelhanet.

## Geografia

El País d'Olmes és un territori situat al sud-est del departament de l'Arieja, dins l'actual regió d'Occitània. Té una extensió d'aproximadament 300 km². Travessat pel riu Èrç i els seus afluents Touyre i Douctouyre, el País d'Olmes s'emplaça al piemont pirinenc, entre la serra del Plantaurel i el massís de Taba. Els punts més alts d'aquest parçan són el pic de Solarac (2 365 m), el pic de Sant Bartomeu (2 348 m), el mont Forcat (2 001 m) i el pic Forcat (1 929 m).
El nom del territori l'utilitza la Comunitat de comunes del País d'Olmes, que s'organitza al voltant de L'Avelhanet i que coincideix a grans trets amb el territori històric.

## Enllaços externs

* Portal de les comunes de l'Arieja Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
* Lloc oficial de la Communauté de Communes du Pays d'Olmes

## Notes

* ↑ Segons la classificació de Frederic Zégierman.
* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Gomera (possessió)

Gomera és una possessió del terme de Llucmajor, Mallorca. Està situada a la Marina.
Aquesta possessió en el Llibre del Repartiment de Mallorca figura com a Alqueria Dagomera, amb una extensió de 5 jovades (80 quarterades) i tocà a Bonmacip de Tarragona. La seva etimologia ha estat relacionada amb la tribu amaziga dels Gomeres. El 1334 era de Jaume Quintana. El segle xvi apareix dividida entre les famílies Mas (Gomera Vell) i Clar (Gomera Nou). Després també se'n segregà Gomereta.
* El 1598 Gomera Nou tenia 400 quarterades i confrontava amb les possessions de s'Àguila, Capocorb, Gomera Vell i Son Julià Mut. Tenia cases i era dedicada al conreu de cereals. El 1707 era dedicada a la vinya i conreu de cereals, de lleguminoses i de cànem. Produïa un formatge de renom i era un lloc de caça de tords. Li pertanyia el molí fariner dit molí de sa Barraca de Gomera.
* Gomera Vell confrontava amb Son Truiol, el camí de Capocorb, So n'Albertí, Son Vidal i Son Mut. Tenia cases i molí de sang. Es dedicava al conreu de cereals i ramaderia ovina i cabrum.

## Restes arqueològiques

A Gomera Vell, al lloc anomenat sa Pleta, hi ha restes de tres talaiots i d'una murada. Al principi del segle XX s'hi trobà una estàtua d'argent que representa Cupido. A s'Hortal Cuitor, es troba un talaiot de planta circular. Formen el jaciment anomenat Conjunt prehistòric de Gomera Vell.

## Referències

* ↑ Veny, J. Onomàstica i dialectologia. L'Abadia de Montserrat, 1996. ISBN 8478267425.
* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 7. Palma: Promomallorca, p. 276. ISBN 84-8661702-2.
# Alfred Grütter

Alfred Grütter (31 d'agost de 1860 – 30 de gener de 1937) va ser un tirador suís. El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, en què disputà cinc proves del programa de tir olímpic. Guanyà la medalla d'or en la prova de Rifle militar, tres posicions per equips, mentre en la de rifle militar, dempeus, fou setè; dinovè en Rifle militar, tres posicions individual; 23è en rifle militar, bocaterrosa i 25è en rifle militar, de genolls.
Sis anys més tard disputà dues proves dels Jocs Intercalats, en què guanyà una nova medalla d'or en rifle per equips, mentre en la prova de rifle, posició lliure quedà en 23a posició.

## Referències

* ↑ «PARIS 1900. SHOOTING». olympic.org. [Consulta: 21 setembre 2015].
* 1 2 «Alfred Grütter Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2012. [Consulta: 22 setembre 2015].
# Murniés

Murniés (grec Μουρνιές, normalment transliterat Mournies) és un poble de l'illa de Creta, a la prefectura de Khanià, conegut per ser el lloc de naixença del polític grec Elevthérios Venizelos.

## Referències

* ↑ «Mournies Chania | Greece.com». [Consulta: 10 novembre 2023].
* ↑ «Chania Mournies | Chania Villages | Greeka» (en anglès). [Consulta: 10 novembre 2023].
# Llotja (Castelló d'Empúries)

Llotja és un edifici del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins dels límits del nucli emmurallat de la població, a l'antic barri del puig Salner, al costat de la basílica menor de Santa Maria.
Edifici de planta rectangular i una sola crugia, delimitat per murs amb obertures als costats estrets i a la façana que dona a la plaça de l'Església. El quart costat s'obre a través de cinc arcades a una plaça posterior. L'espai del rectangle es troba subdividit per un segon conjunt de cinc arcs de mig punt que es corresponen amb els anteriors. La façana que dona a la plaça és de fet un mur pantalla amb cinc obertures rectangulars amb grans òculs superiors; malgrat la diferenciació d'aquest parament exterior, les incisions realitzades en l'arrebossat, que corresponen en forma i disposició als arcs interiors, donen unitat al conjunt, que es cobreix amb teulada a quatre vessants. Recentment s'han afegit, davant de la façana de la plaça, diversos elements que en reforcen l'estructura sense alterar l'harmonia del conjunt; es tracta de 12 columnes metàl·liques, una a cada extrem i la resta aparellades entre les obertures, en línia amb els pilars exteriors. Aquestes columnes sostenen cinc bigues metàl·liques sobres les quals recolza un nou voladís.

## Història

L'edifici va ser construït vers la fi del segle xiv o principis del segle xv, en el mateix període que la llotja de la plaça Major, seu del consolat de mar i també casa del consell, en un període d'expansió econòmica de la vila. Diversos autors li han atribuït funcions de llotja de contractació de mercaderies, complementària a la Llotja de Mar, i també s'ha interpretat com a part de la duana o com a edifici auxiliar de l'església de Santa Maria, probablement taller dels picapedrers. L'autor J.Badia pensa que es podria tractar de les restes d'una gran sala de l'antic hospital major de Castelló d'Empúries, fundat el 1252 i del qual no es conserven restes.
El 1963 l'arquitecte Francesc Pons i Sorolla va reconstruir el conjunt.
La reforma realitzada recentment per Carles Bosch i Joan Lluís Frigola va rebre el 28 de juny del 1989 el premi FAD d'Arquitectura i d'Interiorisme 1988 dedicat a reformes i rehabilitacions.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Llotja». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
Viccionari
# Louis Richardet

Louis Marcel Richardet (17 de maig de 1864 - 14 de gener de 1923) fou un tirador suís, guanyador de vuit medalles olímpiques.
Va participar, als 35 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1900 realitzats a París (França), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en les proves de pistola militar per equips i de rifle militar (tres posicions) per equips, a més de finalitzar quart en la prova de pistola militar individual com a resultat més destacable.
Participà en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1906 realitzats a Atenes (Grècia), els anomenats Jocs Intercalats i que actualment no són reconeguts pel Comitè Olímpic Internacional (COI), on va guanyar la medalla d'or en les proves de rifle per equips, rifle militar 300 metres i pistola militar (model estàndard) 25 metres; i la medalla de plata en les proves de rifle (de bocaterrosa), rifle (de genolls) i rifle militar 200 metres.