OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juli Florus (amic d'Horaci)

Juli Florus (en llatí: Julius Florus) fou un poeta i orador de l'època d'August i Tiberi.
Pertanyia al cercle d'amics d'Horaci, qui l'esmenta en diverses composicions, d'on prové bona part de la seva informació biogràfica: acompanyà l'emperador Tiberi en les seves campanyes a Macedònia, Àsia i Armènia per col·locar Tigranes com a rei vassall a Armènia (20 aC), i treballà en la cort imperial com a jurista, destacant com a orador, però més endavant es dedicà a la poesia. Porfirió afirma que va escriure sàtires, però sembla més probable que simplement editàs i compilàs les obres d'Enni, Lucili i Varró.
Les temptatives d'identificació amb el Juli Florus, oncle de Juli Segon i amic de Quintilià, i amb el Juli Florus (fr) que liderà una insurrecció entre els trèvers, cal considerar-les obsoletes. D'altra banda, una part de la tradició manuscrita de l'Epítom a Titus Livi atribueix l'obra a Juli Florus, malgrat que tots els autors estan d'acord a considerar-lo obra de Luci Anneu Florus, a qui la resta de manuscrits consideren autor. Hom també li ha volgut atribuir els poemes de l'Antologia llatina signats com a Florus, que més aviat podrien ser de Publi Anni Florus.

## Referències

* 1 2 «Florus, Julius». A: Encyclopædia Britannica, 1911.
* ↑ «Iulius 237». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ «Iulius 241». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Hornblower, Simon; Spawforth, Antony. The Oxford classical dictionary. Oxford University Press, 2012, p. 582.
* ↑ «Florus. Introduction». LacusCurtius.
* ↑ «P. Annius Florus». Livius.org.

## Bibliografia complementària

* Burg, David F. A world history of tax rebellions: an encyclopedia of tax rebels, revolts, and riots from antiquity to the present. Nova York: Routledge, 2003, p. 25. ISBN 9780415924986.
# Júlia Serviana Paulina

Júlia Serviana Paulina (en llatí Julia Serviana Paulina) va ser una dama romana del segle ii.
Era filla de Juli Servià i de la seva dona Èlia Domícia Paulina, uns trenta anys més jove que el seu marit i la germana gran de l'emperador Hadrià. Es va casar amb Tiberi Claudi Salinàtor Fusc i va ser mare de Gneu Pedani Salinàtor Fusc, que segons Cassi Dió, durant un temps era considerat el successor i hereu d'Hadrià.
El seu pare, Juli Servià, havia estat cònsol tres vegades, sota tres emperadors diferents: cònsol sufecte l'any 90 sota l'emperador Domicià, cònsol sota Trajà l'any 102 i després el 134 sota Hadrià, el seu cunyat.
Va néixer cap a l'any 106 o 107, a la primera part del regnat de Trajà. El seu marit, Tiberi Claudi Salinàtor, era un senador d'origen hispànic, amic i protegit de Plini el Jove, que els va enviar una carta felicitant-los pel matrimoni.
No se sap quan va morir, però segurament cap al final del regnat del seu oncle, i també el seu marit. Cap al final de la seva vida, Hadrià havia pensat en nomenar successor a Juli Servià, però va veure que era massa vell, ja que tenia uns 90 anys, i va pensar en el fill de Júlia Serviana, Gneu Pedani Salinàtor Fusc, un home llavors molt jove, com a possible hereu. Però l'any 136 Hadrià va adoptar Luci Ceioni Còmmode, que va prendre el nom de Luci Eli Cèsar. Hadrià va obligar a Juli Servià i a Gneu Pedani Salinàtor a suïcidar-se, perquè no poguessin fer cap reclamació al tron.

## Referències

* 1 2 Cassi Dió. Història Romana (Ῥωμαικὴ ἱστορία), XLIX, 17
* ↑ Història Augusta: vida d'Hadrià, I, 1-2
* ↑ Smith, William (ed.). «Servianus, Julius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 25 juny 2022].
* ↑ Plini el Jove. Epistolae, VI, 26
* ↑ Història Augusta: Vida d'Hadrià, XXII
* ↑ Hazel, John. Who's who in the Roman world. Londres: Routledge, 2002, p. 284. ISBN 9780415224109.
# Karai Khan

Karai Khan fou kan de l'Horda dels Kazakhs. Va succeir al seu pare Burrak Khan a l'Horda Blanca, juntament amb el seu germà Djanibek Khan.
El 1459 diverses tribus uzbeques dirigides per Janibek Khan i Karai Khan, insatisfetes amb el govern d'Abu l-Khayr, van fugir del Kanat Uzbek en un esdeveniment conegut com la Gran Migració. Els dos germans van conduir els 200.000 nòmades cap al Mogolistan, establint-se i creant un estat independent en 1465 en les valls del Txu i el Talas, aliant-se amb el Khan de Moghulistan Esen Buqa II que els va oferir suport contra els seus oponents. El nou kanat aviat es va convertir en un estat coixí entre el Mogolistan i el Kanat Uzbek. Abu l-Khayr va envair el Kanat Uzbek el 1468 però tant ell com el seu fill Shaykh Haydar Khan van morir a mans de les tropes de Janibek.
Els fills d'Abu l-Khayr van lluitar contra Djanibek i Karai, i quan Mahmud Khan ibn Yunus Khan (1487-1508) de Mogolistan el 1488 va concedir el Turquestan a Shayban, el net d'Abu l-Khayr, els dos germans s'hi van oposar i van lluitar contra Mahmud; es van lliurar dues batalles i Mahmud, que havia esdevingut impopular entre els caps tribals per seus mètodes arbitraris, fou derrotat. Ahmed Kham, germà de Mahmud, va poder restablir la situació i va derrotar els kazakhs tres vegades.
Djanibek Khan i Karai Khan no tornen a ser esmentats després del 1488 i, per tant, no se sap quan i on van morir. Els dos van deixar nombrosos fills. El successor principal fou Burunduk Khan, fill de Karai. Kasim Khan, fill de Karai Khan, li va estar subordinat.

## Bibliografia

* Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II division II. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.

## Referències

* ↑ Ro'i, Yaacov. Democracy and Pluralism in Muslim Eurasia (en anglès). Routledge, 2004, p. 14. ISBN 9781135775766.
* ↑ Brill Olcott, Martha. The Kazakhs (en anglès). Hoover Press, 1995, p. 8. ISBN 9780817993535.
# Kōtetsu

El Kōtetsu (甲 鉄, Blindat), després rebatejat Azuma (东, Est), va ser el primer cuirassat de tipus ironclad de l'Armada Imperial Japonesa.
Va ser construït a França en 1864 per l'Armada dels Estats Confederats com CSS Stonewall, i comprat a l'Armada dels Estats Units al febrer de 1869. Era un ironclad amb esperó. Va tenir un paper decisiu en la batalla naval de la badia de Hakodate al maig de 1869, que va marcar el final de la guerra Boshin i el complet establiment de la restauració Meiji.
El seu vaixell bessó Cheops ser venut a la marina prussiana, convertint-se en el Prinz Adalbert.

## Bibliografia

* End of the Bakufu and Restoration in Hakodate 函館の幕末・維新 (Japanese). ISBN 4-12-001699-4.
* Canney, Donald L. The Old Steam Navy: The Ironclads, 1842–1885. 2. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 1993. ISBN 0-87021-586-8.
* Case, Lynn M. and Warren F. Spencer. The United States and France: Civil War Diplomacy. Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 1970.
* Conway's All the World's Fighting Ships 1860–1905. Greenwich, UK: Conway Maritime Press, 1979. ISBN 0-8317-0302-4.
* Jentschura, Hansgeorg; Jung, Dieter; Mickel, Peter. Warships of the Imperial Japanese Navy, 1869–1945. Annapolis, Maryland: United States Naval Institute, 1977. ISBN ISBN 0-87021-893-X.
* Olmstead, Edwin; Stark, Wayne E.; Tucker, Spencer C. The Big Guns: Civil War Siege, Seacoast, and Naval Cannon. Alexandria Bay, New York: Museum Restoration Service, 1997. ISBN 0-88855-012-X.
* Scharf, J. Thomas. History of the Confederate States Navy from its organization to the surrender of its last vessel. New York: Rogers and Sherwood, 1887; repr. The Fairfax Press, 1977.
* Silverstone, Paul H. Civil War Navies 1855–1883. Nova York: Routledge, 2006. ISBN 0-415-97870-X.
* Still, William N., Jr.. Iron Afloat: The Story of the Confederate Armorclads. Reprint of the 1971. Columbia, South Carolina: University of South Carolina Press, 1985. ISBN 0-87249-454-3.
# Las chicas de la Cruz Roja

Las chicas de la Cruz Roja és una pel·lícula espanyola dirigida per Rafael J. Salvia i estrenada el 6 de novembre de 1958. El tema musical principal de la pel·lícula, compost per Augusto Algueró, es va fer enormement popular en el seu moment.

## Argument

Julia (Luz Márquez), Paloma (Concha Velasco), Isabel (Mabel Karr) i Marion (Katia Loritz) són quatre amigues de diferent estrat social i amb circumstàncies molt diferents. Però les uneix la seva condició de voluntàries per a recórrer Madrid amb una guardiola recollint donatius per a la Creu Roja el "dia de la bandereta". Les quatre a més, aspiren a assentar una relació sentimental que els permeti poder formar una família.

## Repartiment

* Antonio Casal - Andrés
* Luz Márquez - Julia
* Mabel Karr - Isabel
* Concha Velasco - Paloma
* Tony Leblanc - Pepe
* Katia Loritz - Marion
* Arturo Fernández - Ernesto
* Ricardo Zamora Jr. - León

## Recepció

El crític de cinema Lorenzo Hortelano va considerar-la un dels millors exemples del "benigne, humorístic i nostàlgic" cinema espanyol dels anys cinquanta i seixanta, seguint una narrativa romàntica en un context que "lloa" l'alegria del Madrid "modern" dels anys cinquanta."
A la dècada de 1980, alguns crítics espanyols van desestimar el gènere de la pel·lícula com a "comèdies ximples" que presentaven una visió falsa de la vida espanyola.

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Categoria | Pel·lícula |
| Millor fotografia en color | Alejandro Ulloa |

## Referències

* ↑ Aguilar, Carlos. Guía del cine español. Cátedra, 2007, p. 290. ISBN 978-84-376-2419-8.
* ↑ «Las chicas de la Cruz Roja (1958)». [Consulta: 5 novembre 2016].
* ↑ Bentley, Bernard P. E. «A Companion to Spanish Cinema» p. 145. United Kingdom: Boydell Brewer Ltd, 2008. [Consulta: 23 octubre 2016].
* 1 2 Hortelano, Lorenzo J. Torres. Directory of World Cinema: Spain. United Kingdom: Intellect Ltd., 2011, p. 42–43. ISBN 9781841504636 [Consulta: 5 novembre 2016].
* ↑ Triana-Toribio, Nuria. National Spanish Cinema. Routledge, p. 127. ISBN 9780415220606 [Consulta: 5 novembre 2016].
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1958». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2021-05-06. [Consulta: 26 març 2018].

## Enllaços externs

* Noticiario nº 814 A, 11 de agosto de 1958, NO-DO
* Artículo en el 50 aniversario del estreno
# Llengües arutani-sapé

Les llengües uruak-warao o arutani-sapé és una família formada per dues llengües, l'arutani i el sapé. Actualment estan amenaçades, són parlades a la regió de la frontera entre el Brasil i Veneçuela. Les dues llengües que la formen estan llunyanament emparentades, encara que Kaufman (1990) va trobar el parentiu convincent. Encara que Campbell i Migliazza (1998) el rebutgen per poc convincent.
A Veneçuela l'últim recompte de parlants d'arutani va trobar només dos parlants, i al Brasil 17; quant al sapé es van trobar únicament 5 parlants. Tots els uruak parlants parlen també ninam, una llengua de la família yanomam.

## Classificació
### Llengües de la família

* Arutani (també anomenat Aoaqui, Auake, Auaque, Awake, Oewaku, Orotani, Uruak, Urutani), 23 parlants (1997).
* Sapé (també anomenat Caliana, Chirichano, Kaliana, Kariana), 60-100 (1997).
Les primeres dades lingüístiques de totes dues llengües procedeixen de Theodor Koch-Grünberg, que en 1913 va publicar una llista de vocabulari sobre el arutani, i en 1928 va publicar algunes dades sobre el sapé.

### Relació filogenètica

A pesar que diversos autors citen aquesta família, realment no existeix evidència de parentiu, com expliquen Migliazza & Campbell (1988), per la qual cosa la inclusió d'aquesta família en unes certes classificacions com les de Kaufman (1990) i Lewis (2009) és simplement el resultat d'agrupar dues llengües veïnes que semblen estar emparentades amb altres famílies de la regió.

## Referències

* ↑ Weinstein, Jay A. Social and Cultural Change: Social Science for a Dynamic World. Rowman & Littlefield.
* ↑ Ernest Migliazza & Lyle Campbell, 1988. Panorama general de las lenguas indígenas en América
* ↑ Moseley, Christopher. Encyclopedia of the world's endangered languages. Routledge.
* 1 2 Anatole V. Lyovin (1997). An Introduction to the Languages of the World. Oxford: Oxford University Press, pp. 353-354. ISBN 0-19-508116-1.
* ↑ Moseley, Christopher. Encyclopedia of the world's endangered languages. Routledge.
* ↑ Hammarstrom: "Status of least documented language families", Language Documentation & Conservation Vol. 4, 2010

## Bibliografia

* Harald Hammarström, 2010, «The status of the least documented language families in the world» en Language Documentation & Conservation, v 4, p 183
# Ernesto Tellería Errasti

Ernesto Tellería Errasti (Eibar, 6 de març de 1956) és un director de cinema guipuscoà.
Va dirigir el seu primer llargmetratge l'any 1988, titulat Eskorpion, que fou exhibit al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1989. Des de llavors ha dirigit Menos que cero (1996) sobre els "sense papers" i Suerte (1997). També ha dirigit els curtmetratges Kaiola (1983), ...eta Zepak ihes egin zuen (1984) i La Cita (1986), aquesta última produïda per Krabelin Films.

## Referències

* ↑ La película vasca “Días de humo” de Eceiza, decepciona en San Sebastián. Magnapax,¿cine del futuro?, La Vanguardia, 21 de setembre de 1989
* ↑ Los “sin papeles”, “menos que cero”, Bilbao.eus
* ↑ El cineasta vasco Ernesto Tellería presenta 'Suerte', su tercer largometraje, El País, 13 de novembre de 1997
* ↑ Ernesto Tellería Errasti a l'Auñamendi Eusko Entziklopedia
# GDES

GDES o G-DES (per Generalized DELS Scheme, 'esquema DES generalitzat') és un algorisme de xifratge per bloc evolucionat a partir del DES i dissenyat per Ingrid Schaumuller-Bichl el 1981. Destinat a accelerar el xifratge i oferir més seguretat, G-DES va resultar ser vulnerable al cryptoanàlisi diferencial. Aquest atac va ser desenvolupat per Eli Biham i Adi Shamir al si del seu cèlebre article sobre els atacs diferencials (conferència CRYPTO el 1990).
Aquesta publicació va demostrar que G-DES era una variant força menys robusta que DES i que l'augment de velocitat en termes de xifratge es feia en detriment de la seguretat.

## Optimització

Per accelerar el xifratge, Schamuller-Bichl va proposar treballar amb blocs més grans tot limitant-ne el nombre d'operacions costoses. El bloc principal se subdividia en paraules de 32 bits. En el DES clàssic, la funció anomenada F és crida a cada volta sobre un bloc de 64 bits.
L'esquema de G-DES consisteix a fer servir F només per al primer subbloc i encadenar els XOR amb la resta dels subblocs de 32 bits. Fa una rotació cap a la dreta d'aquests blocs per a la volta seguint. Així G-DES aconsegueix tractar més bits però amb el mateix nombre de crides a F que el DES original.
Biham i Shamir demostraren que un G-DES amb 8 subblocs de 32 bits (o sigui 256 bits en total) i 16 voltes es podia trencar amb només 6 texts xifrats (en uns quants segons sobre un PC de l'època). Un atac sobre una versió més complexa amb 8 subblocs i 31 voltes requeria 2$^{52}$ texts xifrats.

## Referències

* Eli Biham, Adi Shamir: Differential Cryptanalysis of DES-like Cryptosystems. CRYPTO 1990: 2-21
* Ingrid Schaumuller-Bichl, Zur Analyse des Data Encryption Standard und Synthese Verwandter Chiffriersysteme, Ph.D. Thesis, Linz university, May 1981. (In German).
* I. Schaumuller-Bichl, "On the Design and Analysis of New Cipher Systems Related to DES," Technical Report, Linz University, 1983.

## Enllaços externs

* Differential Cryptanalysis of DES-like Cryptosystems (chapitre 9)
# Álvaro Obregón Salido

Álvaro Obregón Salido va néixer a la hisenda de Siquisiva, Sonora, el 19 de febrer de 1880. Va ser president constitucional de Mèxic del 1920 al 1924, i va morir en la Ciutat de Mèxic el 17 de juliol de 1928.
Álvaro Obregón va ser el cap de l'Exèrcit del Nord-oest durant la revolució constitucionalista. El 1914 va signar els tractats de Teoloyucan i va ser el primer general revolucionari que va ocupar la Ciutat de Mèxic després de la renúncia de Victoriano Huerta. També va derrotar a Francisco Villa en les batalles del Baix de sorra el 1915, en les quals va perdre el braç dret. Álvaro Obregón va donar la rebel·lió de "Agua Prieta" contra Venustiano Carranza el 1920. I va triomfar en les eleccions presidencials celebrades durant el govern d'Adolfo de la Huerta després de Venustiano Carranza, que sota la seva administració va començar la reconstrucció de Mèxic després de 10 anys de violència.
Obregón va atendre l'educació pública, el deute amb els creditors internacionals, la revitalització de la infraestructura destruïda, entre altres urgències. Després d'haver conclòs el seu període presidencial es va retirar a atendre els seus negocis particulars mentre el Congrés reformava la constitució per a permetre la reelecció.
Aquesta reforma li permeté presentar-se a les eleccions de 1928 i guanyar-les, malgrat les greus protestes i acusacions de frau que sorgiren. Havia de prendre possessió l'ú de desembre. El 17 de juliol, però, assistí a un esmorzar d'homenatge que li oferien els diputats de l'estat de Guanajuato al restaurant campestre "La Bombilla", al suburbi de San Ángel, al sud de la ciutat. A mig àpat, José de León Toral, militant de la "Asociación Católica de la Juventud Mexicana", "ACJM", fent-se passar per dibuixant, s'apropà al president electe i li oferí fer-li una caricatura. Quan aquest accedí divertit, Toral tragué una pistola i disparà contra Obregón, matant-lo a l'instant.
Anys més tard se sostingué la tesi que el polític hauria rebut més de sis trets, de calibres diferents, alguns d'escopeta, i que no s'haurien sentit degut al gran rebombori que es va formar després del primer. Aquesta teoria de la conspiració mai no ha estat, fins avui, confirmada ni desmentida.

## Referències

* ↑ Biblioteca Digital UANL, Nuevo León, México, 1933 (castellà)
* ↑ Instituto Nacional de Estudios Históricos de México, San Ángel, México, D.F (INEHRM) (castellà)
* ↑ Gobernates de México, Panorama Editorial, 1985 (castellà)
* ↑ Gobernates de México, Editorial Universo, México, 1988 (castellà)
* ↑ Diccionario Porrúa de Historia, Biografía y Geografía de México, Porrúa, México, 1971 (castellà)
* ↑ Resumen Histórico de los Gobernantes de México, Escorpio, S.A. de C.V., México, 1989 (castellà)
# Evernsel

Evrensel («Universal») és un diari de Turquia d'orientació socialista.

## Història

Evrensel es va fundar el 7 de juny de 1995. Es caracteritza per fer periodisme d'investigació sobre les qüestions que afecten la classe treballadora. El 2017 el diari va començar a publicar una versió en anglès.
Metin Göktepe, el periodista de 27 anys, la mort del qual sota custòdia policial el 1996 va provocar protestes públiques i mobilitzacions socials, treballava com a reporter d'Evrensel el dia de la seva detenció i assassinat.

## Referències

* ↑ «Evrensel Newspaper». hrantdink.org. Hrant Dink Foundation. [Consulta: 5 gener 2022].
* ↑ «Preface». A: Woodhull. Journalists in Peril. London; New York: Routledge, 2018. ISBN 978-1-351-51054-7.
* ↑ Basın Almanağı 2017: Press Almanac 2017 in Turkey (en turc). Istanbul, Turkey: DİSK Basın-İş, p. 12.
# Alexandre IV d'Imerècia

Alexandre IV era el fill gran de Bagrat IV d'Imerècia amb una concubina i va succeir al pare el 1681 però va ser deposat el mateix any. Va tornar a ser proclamat en ser deposat Jordi III Gurieli el 1683; en aquest any 1683 Jordi XI de Kartli entra al país, derrota als Gurieli i al pasha de Samtskhé, i proclama rei al fill natural de Bagrat, Alexandre IV. La reina Thamar fou enviada a Mingrèlia on va morir. El 1689 Artxil va ocupar el poder però els turcs el van restaurar el 1691. El duc de Ratxa es va revoltar amb altres nobles el 1695 i Alexandre fou arrestat i entregat al rei Jordi XI de Kartli, que el va fer matar.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Fasci Nacional Romanès

El Fasci Nacional Romanès (en romanès: Fascia Națională Română) va ser un petit grup feixista que va estar actiu a Romania durant un curt període durant la dècada de 1920.
Dirigit per Titus Panaitescu Vifor, el grup va sorgir de l'efímer Partit Nacional Feixista l'any 1921 i, en el seu apogeu, comptava amb uns 1.500 membres. Es va definir com a nacionalsocialista, encara que en general va dur a terme una política de corporativisme, reforma agrària i suport a la creació de cooperatives agrícoles. Va ser crític amb el capitalisme i també va defensar l'antisemitisme. Les principals àrees d'influència del moviment van ser Moldàvia Occidental, Bucovina i Banat.
El partit es va fusionar amb el Moviment Cultural i Econòmic Nacional Italo-Romanès el 1923 per formar el Moviment Nacional Feixista, encara que es va mantenir un petit moviment de grup, amb poca importància. Tots dos grups compartien una estreta afinitat amb el feixisme italià que va facilitar la seva fusió.

## Referències

* ↑ Payne, Stanley G. A History of Fascism 1914–1945 (en anglès). Routledge, 2001, p. 136.
* ↑ Carsten, FL. The Rise of Fascism. Methuen & Co, 1974, p. 184.
* ↑ Chronology of Romanian Fascism Arxivat 2005-11-24 a Wayback Machine.
* ↑ Ioanid, R. «Romania». A: Bosworth, RJB. The Oxford Handbook of Fascism (en anglès). Oxford University Press, 2009, p. 402–403.
Feixisme :
Teoria :
Moviments :
Obres :
Organitzacions :
Història :
Categoria
Portal :
# Jordi IX d'Imerècia

Jordi IX, nascut el 1721 era fill de Jordi VII d'Imerècia. Els otomans el van col·locar al tron d'Imerècia el 1741, deposant al seu germà Alexandre V d'Imerècia, però davant les protestes perses els turcs van restituir a Alexandre. A la mort de son germà el 1752 es va proclamar rei però els turcs van instal·lar a Salomó I d'Imerècia. Va morir el 1772.

## Referències

Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Teimuraz d'Imerècia

Teimuraz era fill del príncep Mamuka i va ser proclamat rei d'Imerècia amb ajuda de l'Imperi Otomà, el 1766, substituint a Salomó I d'Imerècia. El 1768 va haver de fugir a Turquia davant la victòria militar de Salomó que va recuperar el tron. Fou casat amb una germana del duc de Ratxa, Rustam I Chkheídze.

## Referències

Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Níkoloz Txkheïdze

Níkoloz Txkheïdze (en georgià ნიკოლოზ ჩხეიძე, en rus Николай Семëнович Чхеидзе, Nikolai Semiónovitx Txkheïdze), més conegut com a Karlo Txkheïdze (1864 – 13 de juny de 1926), fou un polític menxevic georgià que va ser un dels introductors del marxisme a Geòrgia a la dècada del 1890 i que tingué un paper important tant en la Revolució russa de 1917 com en l'establiment de la República Democràtica de Geòrgia de 1918.
Txkheïdze nasqué a Puti, vila d'Imerècia (Geòrgia), en una família aristocràtica. Amb el seu germà Kalenike Txkheïdze, fou el 1892 un dels fundadors del grup socialdemòcrata Mesame Dasi ("Tercer grup"). De 1907 a 1916, fou membre de la Duma Estatal russa pel Gubèrnia de Tbilisi i guanyà popularitat com a portaveu de la facció menxevic del Partit Obrer Socialdemòcrata Rus.
El 1917, l'any de la Revolució russa, Txkheïdze esdevé portaveu del soviet de Petrograd, però fracassà en l'intent d'evitar l'arribada al poder dels bolxevics. Tot i que refusà un càrrec en el Govern Provisional Rus, va donar suport a la seva política i advocà la idea d'una "oboróntxestvo revolucionària".
Quan l'octubre de 1917 els bolxevics assoliren el poder a Rússia, Txkheïdze era de vacances a Geòrgia. Es quedà allí i esdevingué líder de la República Democràtica Federal de Transcaucàsia el febrer de 1918 i el maig fou elegit president de l'Assemblea Constituent de la recent proclamada República Democràtica de Geòrgia. En fou representant en la Conferència de Versalles de 1919, i hi intentà en va obtenir el suport de la Entente per a la nova república.
Txkheïdze fou un dels autors de la primera constitució de la república el 1921, però, com altres, fou forçat a exiliar-se quan els bolxevics envaïren el país al març. Va escapar a França, on hi va viure fins que es va suïcidar el 13 de juny de 1926.

## Enllaços externs

* Nikolai Semiónovitx Txkheïdze a l'Encyclopaedia Britannica (anglès)
* Nikolai Semiónovitx Txkheïdze (rus)