OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dinastia XI d'Egipte

La dinastia XI de l'antic Egipte fou una dinastia sorgida a Tebes que va governar al tomb del final del tercer mil·lenni (entre 2100 aC i 1900 aC).
Mentre la dinastia VI continuava la seva decadència amb les dinasties VII i VIII, els nomarques d'arreu es feren més poderosos, especialment els de Tebes i els d'Heracleòpolis. Foren aquests darrers (dinasties IX i X) els que van posar fi a les dinasties memfites (VII i VIII), però no van poder unificar el país perquè els nomarques de Tebes no els reconeixien com a únics sobirans, que tanmateix en algun moment van assolir el títol reial.
La dinastia XI cal dividir-la en dues fases: Una primera, en la qual els nomarques, amb títol reial o sense, només governaven un territori reduït, però que van estendre a la regió entre Abidos i Assuan. L'ancestre seria Antef, fill d'Ikui. Una segona, en què Heracleòpolis i Memfis i el Baix Egipte són ocupats i el país queda unificat. La línia de sobirans en algunes llistes comencen amb Mentuhotep I (en realitat II), l'unificador i, per tant, no s'hi hauria de comptar Mentuhotep, que només va ser nomarca i no va governar sobre tot l'Egipte.
Aquesta dinastia establí les bases arquitectòniques que es desenvolupen en l'Imperi mitjà. Una de les seves fites és haver obert el comerç amb el Punt, suposadament al corn d'Àfrica, a l'extrem nord de Somàlia, d'on es portava marfil, encens, goma i perfums.
Al final, altre cop va tornar el desordre: una possible guerra civil entre dos pretendents al sud del país, a la Baixa Núbia, amb altres aspirants dominant alguns territoris o succeint al primer rebel. Normalment, es considera que el visir Amenemhet va donar un cop d'estat i va assolir el poder amb el nom d'Amenemhet I, i que va fer esborrar els registres del govern de Mentuhotep III, al qual des de llavors van considerar usurpador; d'altres pensen que Mentuhotep III va morir sobtadament sense fills i que Amenemhet va agafar el poder sobre altres aspirants; però, alguns erudits pensen que no fou tan fàcil, i fos per un cop d'estat o per l'extinció de la línia directa, es va produir una guerra civil de la qual Amenemhet va sortir triomfant.
La llista de monarques es pot establir de la manera següent:
* Antef
* Mentuhotep (I)
* Antef I
* Antef II
* Antef III
* Mentuhotep I (II)
* Mentuhotep II (III)
* Mentuhotep III (IV)
* Antef IV Kakare
* Segerseni Menkhekare
* Iyibkhentre

## Referències

* ↑ Charles Hodge, Lyman Hotchkiss Atwater. The Biblical Repertory and Princeton Review, Volum 29 (en anglès). James A. Peabody, 1857, p. 398.
# Dual core

Dual Core és una tecnologia emprada en computació que consisteix a desenvolupar microprocessadors amb dues unitats de procés completes, a diferència del HyperThreading. Això permet dur a terme una multitasca real i millora el rendiment global de l'ordinador. En alguns productes de gamma alta, es combinen ambdues tecnologies (HyperThreading i Dual core) per aconseguir un rendiment màxim de multitasca.
Actualment, tant Intel com AMD es troben en plena expansió dels seus processadors per a servidors Itanium i Opteron, respectivament, i s'anuncia l'aparició dels primers microprocessadors multi-core, que extrapolen aquesta tecnologia per més de dos nuclis.
No s'ha de confondre, però, els microprocessadors dual core amb sistemes multiprocessador. Aquests són ordinadors on els microprocessadors són gairebé idèntics als PCs convencionals, però que la placa base sobre on es connecten disposa d'uns controladors més avançats que permeten arribar a resultats similars pel que fa a la multitasca real. D'ordinadors multiprocessador n'hi ha des de 2 fins a 16 microprocessadors, i actualment incorporen també la possibilitat de combinar-los amb microprocessadors dual core, de forma que dupliquen el nombre total de processadors per placa.
Una altra opció per aconseguir la multitasca real és situar els diferents nuclis en plaques base diferents i, per tant, en ordinadors diferents connectats entre ells. Aquests sistemes són els anomenats clusters o supercomputadors (quan compten amb un nombre prou gran de nodes o ordinadors connectats).

## Competència

L'any 2005 AMD va desafiar a Intel a encarar els seus processadors dual-core de gamma més alta en proves de rendiment (benchmarking) i en va sortir guanyadora amb la seva gamma d'Opteron davant dels Xeon més avançats.

## Enllaços externs

* Resultat del duel AMD-Intel (anglès)
# Paga i senyal

Una paga i senyal és una quantitat que es dona com a garantia de pagament total. És freqüent el seu ús en la compra o lloguer d'habitatges, la compra de vehicles i la reserva d'allotjaments turístics. En el cas de la compra d'un habitatge, és un pagament a compte que es resta del preu total de la compra i que permet al comprador reservar l'habitatge durant un període determinat. En aquest cas, se sol realitzar mitjançant un contracte privat d'arres penitencials o confirmatòries i generalment és el 10% del preu. A canvi de la paga i senyal, el comprador rep un document de reserva que especifica la ubicació de l'habitatge i la data màxima per formalitzar el contracte de compra venda. També sol incloure el preu pactat de compra. Aquest aspecte és molt important per a evitar que el preu pugui ser modificat amb posterioritat En la reserva d'allotjaments turístics, la paga i senyal que es pot demanar està regulada. En aquest cas, si s'anul·la la reserva amb un cert marge d'antelació, s'ha de retornar. En canvi, en el cas de lloguer d'habitatges no està regulat. Per tant, la devolució de la paga i senyal quan finalment no es lloga el pis depèn del document de reserva de lloguer.

## Referències

* ↑ «senyal. 6.1.». DIEC2. IEC.
* ↑ «Compra venda d'un pis de segona mà». Consell Comarcal del Barcelonès. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 30 gener 2015].
* ↑ Martín, Cesar. «Señal en la compra de una vivienda». Consumer. [Consulta: 30 gener 2015].
* ↑ «DECRET 53/1994, de 8 de febrer». Diari oficial de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 gener 2015].
* ↑ Sevilla, Francisco. «Reserva de alquiler de un piso». [Consulta: 30 gener 2015].
# ROSSEM

ROSSEM o Radicale Omvormers en Sociale Strijders voor een Eerlijker Maatschappij (neerlandès Reformistes radicals i lluitadors per una societat més justa) va ser un partit polític belga de caràcter llibertarista fundat el 1991 per Jean-Pierre Van Rossem, empresari i escriptor flamenc. Es va presentar a les eleccions legislatives belgues de 1991 i va obtenir tres diputats i un senador.
Inicialment, van Rossem no va poder ocupar el seu escó perquè havia estat arrestat uns dies abans sota l'acusació de frau financer, i va ser el 7 de gener de 1992 que pogué jurar el càrrec. També va protagonitzar un escàndol en la cerimònia de coronació del rei Albert II de Bèlgica el 1993, quan va cridar Visca la República enmig de la cerimònia. Això va provocar que Jan Decorte, actor i director flamenc i diputat del grup, es desvinculés del partit. Poc després el partit es va dissoldre enmig de disputes internes.
El 2012, ROSSEM va anunciar la seva intenció de participar en les eleccions municipals d'Anvers. Tanmateix, Van Rossem i el partit ho acabaren desestimant, car el partit no estava suficient preparat. En principi el 2014, ROSSEM participarà en les eleccions europees, en les flamenques i en les federals.

## Referències

* ↑ Jean-Pierre Van Rossem stelt nieuwe partij voor
* ↑ Jean-Pierre Van Rossem haakt af voor Antwerpse gemeenteraadsverkiezingen
* ↑ ROSSEM' mikt op 8 procent van de stemmen

## Enllaços externs

* http://www.vub.ac.be/belgianelections/El324111991.html Arxivat 2005-02-17 a Wayback Machine.
# 1085
## Esdeveniments

* Gener: la flota veneciana, aliada dels romans d'Orient, és vençuda per Robert Guiscard, que reprèn Corfú i arriba al Golf d'Ambràcia. Una epidèmia delma l'exèrcit normand i Bohemon I d'Antioquia ha de tornar Itàlia.
* 29 d'abril: concili de Magúncia que confirma la deposició de Gregori VII en presència de les légats de l'antipapa Climent III
* 25 de maig - Alfons VI de Castella pren Toledo a Yahya Al-Qadir i aquest es fa càrrec de l'Emirat de Balànsiya. La ciutat esdevé la residència dels reis de Castella.
* Juliol: després de la presa de Antioquia de l'Orontes (1084), Sulayman ibn Kutalmix marxa sobre Alep on és vençut per Tútuix I. El seu fill Kilij Arslan I és portat en captivitat. Tútuix confia Alep a Aq-Súnqur al-Hàjib, pare d'Imad-ad-Din Zengi I

## Necrològiques

* Gregori VII, papa
* 1 d'abril Shenzong
* 17 de juliol: mort de Robert Guiscard a Cefalònia.

## Referències

* 1 2 Bréhier, Louis. Vie et mort de Byzance (PDF). Albin Michel, 1946, p. 596.
* ↑ Nouvelle encyclopédie théologique (en francès). J.P. Migne, 1854.
* ↑ Romey, Charles. Histoire d'Espagne, 5 (en francès). Furne et Cie, 1858.
* ↑ Degeorge, Gérard. Damas: des origines aux Mamluks (en francès). L'Harmattan, 1997.
* ↑ Sargent, Stuart Howard. The Poetry of He Zhu (1052-1125): Genres, Contexts, and Creativity (en anglès). BRILL, 2007. ISBN 978-90-04-15711-8.
# 1069
## Esdeveniments
### Països Catalans

* Comtat de Carcassona: Ramon Berenguer I, comte de Barcelona, compra els drets sobre aquest comtat, el de Rasès i els vescomtats de Besiers i Agde.
* Comtat de Cerdanya: El comte Guillem I es casa amb Sança de Barcelona.
* S'esmenta per primer cop a la documentació el castell del Catllar.

### Món

* Noruega: Amb la mort del seu germà Magne II, Olaf III esdevé rei únic.
* Baixa Lotaríngia: Godofreu III succeeix el seu pare Godofreu II, en el ducat i els altres títols comtals.
* Marroc: Yússuf ibn Taixfín accedeix a l'emirat almoràvit.
* Emirat de Sevilla: Muhàmmad ibn Abbad al-Mútamid succeeix el seu pare Abbad ibn Muhàmmad al-Mútadid com a emir.
* Còrdova: Primer l'Emirat de Badajoz i després el de Toledo assetgen la ciutat amb la intenció d'annexar-se-la. No ho aconsegueixen per la intervenció de l'Emirat de Sevilla.
* Regne de Lleó: El rei Alfons VI es casa en primeres núpcies amb Agnès d'Aquitània.
* Anatòlia: Els seljúcides d'Alp Arslan envaeixen la Geòrgia oriental i part de l'Àsia Menor.
* Imperi Romà d'Orient: L'emperador Romà IV Diògenes engega una campanya per foragitar els seljúcides.

## Naixements

* Aragó: Pere I, rei. (m. 1104)

## Necrològiques

* Emirat de Sevilla: Abbad ibn Muhàmmad al-Mútadid, emir abbadita.
* Trondheim (Noruega): Magne II, rei, possiblement enverinat.
* Baixa Lotaríngia: Godofreu II, duc de Baixa Lotaríngia, comte de Verdun i Les Ardenes.
* Índia: Tilopa, estudiós, cap d'un dels llinatges budistes.
# Ad hoc

Ad hoc és una locució llatina que significa literalment «per a això», «a propòsit». D'origen en l'argot jurídic, el terme va generalitzar-se i en l'actualitat s'utilitza per referir-se a allò que és adient només per un determinat fi.
En dret, un advocat ad hoc és aquell designat per portar un cas en concret, i una norma jurídica ad hoc o un contracte ad hoc són elaborats per respondre a una situació concreta i no tenen cap aplicació més enllà d'una situació particular. En el context de la legislació, el terme ad hoc sovint té una connotació negativa, quan es considera que una llei no rau en l'interès general i que sembla que només serveixi uns interessos particulars de mera partitocràcia. En política es parla d'una «comissió ad hoc» per designar una comissió que ha d'examinar un problema particular, diferent d'una comissió permanent. Finalment, en diplomàcia es refereix a una missió particular o temporal, independent de la representació diplomàtica permanent.

## Referències

* ↑ «Ad hoc» Arxivat 2014-10-27 a Wayback Machine., TERMCAT
* ↑ FC «Com Aznar amb Ibarretxe: nova legislació ‘ad hoc’». Ara, 02-09-2015.

## Vegeu també

* Xarxa ad hoc
* Proves ad hoc
# Carlos Conti Alcántara

Carlos Conti Alcántara (Barcelona, 28 d'agost de 1916 - Barcelona, 15 de setembre de 1975) va ser un guionista i dibuixant de còmics, creador, entre d'altres, del personatge El Loco Carioco, i famós pels seus acudits curts.

## Biografia

Durant els anys trenta va treballar com a agent d'assegurances, activitat que va ser interrompuda quan el varen cridar per fer el servei militar que en el seu cas va durar sis anys, ja que va coincidir amb la Guerra Civil espanyola, durant la qual va combatre en l'exèrcit republicà. Després de la contesa, va col·laborar com il·lustrador per a diverses revistes; La Prensa, ¡Hola!, Ondas, Cucú, Blanco y Negro, i ¡Turutut!, entre d'altres. El 1946 va començar a treballar per l'editorial Bruguera fent acudits gràfics i pàgines de còmic i el 1949 va publicar en la revista Pulgarcito la sèrie que li donaria major celebritat, El loco Carioco. Altres personatges seus nascuts en aquests anys van ser: Mi tío Magdaleno (1951), Apolino Tarúguez, hombre de negocios i La vida adormilada de Morfeo Pérez (1952). Aquesta última era una sèrie inusual en els còmics de l'època, ja que posava en escena els bojos somnis del mediocre protagonista, si bé l'última vinyeta el retornava inexorablement a la seua frustrant realitat. A més de la seua labor com creador de còmics, Conti es va especialitzar en la creació d'acudits gràfics per a diverses revistes de l'Editorial Bruguera. En 1957, juntament amb Peñarroya, Escobar, Cifré i Giner, també dibuixants de l'editorial, crea una empresa independent que publica la revista Tío Vivo, en la qual Conti tindria el càrrec de director artístic. Després del fracàs de Tío Vivo, continua col·laborant per a Bruguera, amb personatges com Don Alirón y la ciencia-ficción (1969) i El doctor No y su ayudante Sí (1970). És l'autor dels guions de les historietes curtes de Superlópez, de Jan, treball que va signar amb el nom de Pepe.
També va col·laborar a ABC, Blanco y Negro, Leyendas Infantiles, El Coyote, TBO i moltes altres publicacions. El 1972 va dirigir el setmanari Mata Ratos.

## Referències

* 1 2 3 4 «Carlos Conti Alcántara» (en castellà). Tebeosfera. Asociación Cultural Tebeosfera (ACyT), 2008. [Consulta: 5 febrer 2023].
* ↑ Armando Matías Guiu a Comic Story-5, encarte del cinquè número de Bruguelandia, Editorial Bruguera, Barcelona, 30 /11/1981, p. 28 a 30.
* ↑ CUADRADO, Jesús. Atlas español de la cultura popular: De la historieta y su uso, 1873-2000 (en castellà). Madrid: Ediciones Sinsentido/Fundación Germán Sánchez Ruipérez. 2 v, 2000. ISBN 84-89384-23-1.

## Enllaços externs

* Biografía de Carlos Conti (castellà)
# Vicent Sebastià i Montañana

Vicent Sebastià Montañana (Puçol, 1900 - 1976) va ser un poeta i músic valencià.

## Biografia

Conegut amb el sobrenom de Vicent d'Anna, la seua obra marcadament popular inclou poesia i sainets de caràcter satíric. La seua creativitat es va manifestar molt prompte i en diversos terrenys. A la facilitat que tenia per a versar, es va unir la seua afició musical. Tocava l'acordió diatònic en els balls que, segons costums del moment, s'organitzaven a les cases del poble. Cap al 1920, amb altre joves de Puçol forma una murga a imatge de moltes altres que, aleshores, proliferaven pels pobles de l'Horta. La murga interpretava, amb instruments estrafolaris de fabricació casolana, algunes cançons de moda a les quals Vicent canvia la lletra. L'any 1930 estrena la comèdia musical Ja sabem qui és la Pilar i l'any 1934 Un dia d'eleccions. A més de dècimes, verdaderes caricatures de personatges del seu món i del seu temps, va escriure també extenses poesies costumistes, àgils i genuïnes, una selecció de les quals publica l'any 1959 en el llibre Mentires y veritats. La seua obra completa es recull en l'actualitat en quatre volums editats per Brosquil edicions dins de la col·lecció Palleràs: Pel camí del desengany. Obra completa I, P’a festes les de Puçol. Obra completa II, Dècimes Obra completa III i Teatre. Obra completa IV, la compilació, estudi i introducció dels quals ha anat a càrrec de Josep Vicent Frechina.
Vicent Sebastià va retratar el temps que li va pertocar viure amb una mirada de vegades tendra, de vegades irònica, de vegades satírica però sempre carregada de bones dosis d'humor. Les seues poesies són cròniques costumistes del moment que li va tocar viure. Tenen una gran immediatesa perquè estan basades en anècdotes ocorregudes en el moment de ser escrites, fets reals que afectaven els veïns dels diferents pobles de l'Horta Nord.

## Obres
### Poesia

* Mentires y veritats, 1959
* Pel camí del desengany. Obra completa I
* P'a festes les de Puçol. obra completa II
* Dècimes. Obra completa III

### Teatre

* Teatre. Obra Completa IV. Inclou les obres Ja sabem qui és la Pilar, estrenada el 1930 i En un dia d'eleccions estrenada en 1934.

## Enllaços externs

* Obra completa I (Brosquil edicions) Arxivat 2007-07-15 a Wayback Machine.
* Obra completa II (Brosquil edicions) Arxivat 2007-07-15 a Wayback Machine.
* Obra completa III (Brosquil edicions) Arxivat 2007-07-17 a Wayback Machine.
* Vilaweb
# Saurmag II d'Ibèria

Saurmag II (en georgià : საურმაგ II, llatinitzat Sauromaces) fou rei d'Ibèria del 361 al 368.
El rei anterior Mirian III, que era d'origen persa, va ser substituït per Saurmag, de la mateixa família (net de Mirian III, i fill de Rev II d'Ibèria), però que no va tenir bones relacions amb el xa, ja que era pro-romà i cristià. La crònica georgiana l'ignora totalment però en canvi apareix sovint als escrits de l'historiador romà contemporani Ammià Marcel·lí.
Vers el 364 els perses van enderrocar el rei Archak II d'Armènia. Segons els georgians Archak va fugir cap a Ibèria (fet que no concorda amb les fonts armènies) i un exèrcit enviat per Saurmag el va restablir el 365. Sembla però que els ibers es limitarien a donar suport als elements favorables a Archak. El 368 els perses envaïren Ibèria, van deposar a Saurmag i van col·locar al tron al seu oncle Aspagur II (Aspacures dels romans, Varaz Bakur I de les cròniques georgianes). Sembla que això va passar molt ràpid (potser el mateix 364 segons Ammià Marcel·lí) però les fonts georgianes ho retarden a vers el 368.
No molt de temps després els romans del coemperador d'Orient, Valent, van enviar forces militars (12 legions) sota el comandament de Terenci, que van imposar la retirada parcial persa. Derrotat Aspagur II, va buscar un acord que es va concloure el 370 i que dividia el país en dues parts, una de les quals seria aliada romana governada per Saurmag II, i una altra part aliada dels sassànides, governada per Aspagur II (Varaz Bakur I), sembla que Aspagur II hauria mort poc després de signar l'acord. Conjuntament varen governar uns deu anys però la retirada de les forces romanes, que feien falta a altres llocs de l'imperi, va deixar Ibèria en mans dels perses, Sapor II va enviar al seu general Surena que va derrotar Saurmag II i Aspagur III (fill de Mirdat III) va ser coronat rei d'un regne reunificat (vers 378). La sort de Saurmag II no és coneguda.

## Notes

* ↑ Formada per la Làzica i els territoris propers a la frontera armènia.
* ↑ Ibèria oriental i la frontera amb l'Aghuània i Pèrsia.
* ↑ Aquest va garantir la fidelitat a Pèrsia enviant als seus fills com a ostatges a la cort del xa i després pel seu fill Mirdat o Mitridates III.
* ↑ L'ofensiva general dels gots a la zona del Danubi requeria tropes romanes. Valent hi va anar i va acabar morint a la batalla d'Adrianòpolis el 31 d'agost del 378

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
* Ammià Marcel·lí, libres XXVII i XXX
# Muquirèsida

La Muquirèsida (Muchiresis, Μουχείρησις) fou un districte de la Làzica, molt poblat i fèrtil, que produïa vi, que no es trobava a la resta de la Còlquida. El territori era regat pel riu Rheon (Ῥέεν) i la seva capital era Arqueòpolis, que fou la capital de la Làzica i lloc de molta importància durant la guerra làzica.

## Referències

* ↑ MUCHIRE´SIS a Dictionary of Greek and Roman Geography (1854)
# Ishaq ibn Múslim

Ishaq ibn Múslim al-Uqaylí fou ostikan (governador) d'Armènia del 744 fins vers el 750. Va servir al costat de Marwan ibn Muhàmmad a Armènia i Azerbaidjan i el 738 va combatre eficaçment al Caucas contra els khàzars, derrotant el príncep Tuman Shah i capturant les seves fortaleses. Algunes fonts, com al-Baladhuri (seguit per Ghazarian), l'anomenen Abd-al-Màlik (Abd-al-Màlik Ishaq?).
El 744, en sortir del país el governador Marwan ibn Muhàmmad, Ishaq el va substituir, tot exercint a Armènia, Azerbaidjan i Derbent.
Va esclatar aviat la lluita entre els Bagratuní i els Mamikonian, a la qual Ishaq no va poder posar final. Aixot II Bagratuní va sortir del país vers el 745 i Gregori II Mamikonian fou nomenat patrici i generalíssim, però uns mesos després el califa va ordenar destituir-lo i restituir a Aixot II.
El 745/746 va acompanyar al Marwan en la seva campanya a la Jazira durant la Tercera Fitna, retornant aleshores a Armenia-Azerbaidjan, que hauria conservat fins al 750, a la caiguda dels omeies. Vers el 747 fou derrotat pels rebels kharigites de l'Azerbaidjan, segons at-Tabarí.
El 750 els omeies foren enderrocats pels abbàssides i el germà del nou califa, de nom Abu-Jàfar al-Mansur, fou nomenat governador. Ishaq va reunir les restes de l'exèrcit omeia i es va reunir als partidaris de Marwan a Armènia i Jazira, bases del poder de Marwan; es va establir amb seixanta mil homes a la fortalesa de Sumaysat, esperant les forces abbàssides. Finalment es va negociar un acord entre les parts (Ishaq d'un costat i el futur califa al-Mansur, de l'altre). Molts dels caps pro-omeies foren acceptats dins l'exèrcit abbàssida; el propi Ishaq va esdevenir un influent general d'al-Mansur i esdevingué un dels seus consellers. El seu germà Bakkar ibn Múslim, que el 754 va participar en la revolta d'Abd-Al·lah ibn Alí, fou perdonat a petició d'Ishaq i rehabilitat, i va servir com a general en el govern d'Armènia sota al-Mansur.

## Referències

* Grousset, Histoire d'Armenie
* Al-Baladhuri, Ahmad ibn Jabir. The Origins of the Islamic State, Part I. Nova York: Universitat de Colúmbia, 1916.
* Al-Tabari, Abu Ja'far Muhammad ibn Jarir. The History of al-Ṭabarī, Volume XXXIV: Incipient Decline.. Albany, NY: State University of New York Press, 1989. ISBN 0-88706-874-X.
* Ter-Ghevondyan, Aram. The Arab emirates in Bagratid Armenia. Lisboa: Fundació Calouste Gulbenkian, 1976.
* Al-Ya'qubi, Ahmad ibn Abu Ya'qub. Historiae, Vol. 2. Leiden: E. J. Brill, 1883.
# David Saharuní

David Saharuní fou governador militar, curopalata i ixkhan de l'Armènia romana d'Orient del 635 al 638.
Era membre de la família de prínceps Saharuní.
Mentre el marzban de la Persarmènia Varaz-Tirots Bagratuní estava a la cort imperial a l'Osroene, va entrar en un complot contra l'emperador organitzat pels mateixos fills d'aquest. David fou part d'aquest complot. L'intent de deposar Heracli va fracassar i els conspiradors foren castigats: a un fill i un nebot de Varaz-Tirots, que estaven més compromesos, se'ls va tallar el nas; Varaz-Tirots fou deportat a una illa probablement de la costa d'Àfrica; David Saharuní fou detingut pel governador Mjej II Gnuní però es va poder escapar, va convèncer a les tropes (molts dels quals eren armenis) i va matar a Mjej i es va proclamar magister militum. Llavors va obtenir l'adhesió dels feudals i funcionaris i Heracli es va veure obligat a acceptar els fets i David fou nomenat Curopalata càrrec que va exercir amb encert durant tres anys. L'historiador Joan el Catolicós encara afegeix que va tenir també el títol d'ishkhan d'Armènia.
El 638 els nobles se li van girar en contra i el van destituir. Com Ishkhan fou substituït per Teodor Reixtuní.