OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resolució 1473 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1473 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 4 d'abril de 2003. Després de recordar les resolucions anteriors sobre a Timor Oriental (Timor-Leste), particularment la Resolució 1410 (2002), el Consell va ajustar la Missió de Suport de les Nacions Unides a Timor Oriental (UNMISET) per millorar la seva capacitat per entrenar a la Policia Nacional de Timor Oriental a la llum de la situació de seguretat i va frenar la reducció de l'operació.
El Consell de Seguretat acollir amb beneplàcit els progressos aconseguits per Timor Oriental amb l'assistència de la UNMISET, destacant la prioritat de millorar les capacitats de la policia nacional i assenyalar els continus reptes de la seguretat i l'estabilitat del país. Va decidir que la composició i la força del component policial de la UNMISET i la seva reducció de membres inclourien les següents mesures:
    (i) inclusió d'una unitat internacional durant un any;
    (ii) oferta de capacitat de capacitació addicional en relació amb el control de la multitud, la seguretat fronterera i les operacions tàctiques;
    (iii) èmfasi en els drets humans i estat de dret;
    (iv) mantenir una presència de supervisió i assessorament en àrees sota el control de la policia de Timor Oriental;
    (v) preparatius per a la transferència d'autoritat a la policia de Timor Oriental.
La resolució va decidir que la reducció del component militar de la UNMISET fins a desembre de 2003 s'ajustés per tal que el nombre de militars mantenidors de la pau es mantingués seria reduït de 1.750 més lentament que el previst en la Resolució 1410. El gener de 2004, 325 oficials encara estarien presents al país. També es conservaran dos batallons.
Es va demanar al secretari general Kofi Annan que informés abans del 20 de maig de 2003 un calendari revisat per a la reducció de la UNMISET i que informés al Consell de l'evolució de Timor Oriental. Finalment, es va demanar al Govern de Timor-Leste que cooperés amb la UNMISET en la implementació d'estratègies policials i militars.

## Referències

* ↑ «Security Council, responding to security challenges in Timor-Leste, delays cutbacks in UN forces». United Nations, 04-04-2003.
* ↑ Cotton, James. East Timor, Australia and regional order: intervention and its aftermath in Southeast Asia. Routledge, 2004, p. 138. ISBN 978-0-415-33580-5.
* ↑ Mobekk, Eirin «Law enforcement: Creating and maintaining a police service in a post-conflict society – problems and pitfalls». Geneva Centre for the Democratic Control of Armed Forces, Occasional Paper, 2003.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1401 a la 1500 (2002 - 2003)
* Crisi del Timor Oriental (1999)
* Ocupació de Timor Oriental per Indonèsia
* Força Internacional per Timor Oriental
* Administració de Transició de les Nacions Unides per a Timor Oriental

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 1532 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1532 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 12 de març de 2004. Després de recordar totes les resolucions anteriors sobre la situació a Libèria i Àfrica occidental, inclosa la Resolució 1521 (2003), el Consell va congelar els actius de l'ex president Charles Taylor, la seva família i altres associats.
Charles Taylor, que s'havia exiliat del país, va ser acusat d'utilitzar fons apropiats indegudament per interferir en assumptes liberians.

## Resolució
### Observacions

Al Consell de Seguretat li preocupaven les accions i les polítiques de l'ex president de Libèria, Charles Taylor, en particular l'esgotament i l'espoli dels recursos naturals del país que minaven la transició cap a la democràcia del país. Va subratllar la necessitat de retornar els fons i els actius apropiats a Libèria per part de la comunitat internacional i va expressar la seva preocupació perquè Charles Taylor i els seus associats encara en tinguessin control sobre ells.

### Actes

Actuant sota Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides, el Consell es va congelar els actius de Charles Taylor, la seva dona i el seu fill Charles McArther Emmanuel, a més d'associats i membres del règim, a banda de les excepcions humanitàries. Altres persones sancionades hauran de ser determinades pel Comitè establert en la Resolució 1521. Es va demanar al Comitè que identifiqui i actualitzi actius o recursos controlats per Charles Taylor, els seus propis associats i que es publiqui aquesta informació al seu lloc web. Les mesures seran revisades abans del 22 de desembre de 2004.
Finalment, la resolució expressa la intenció del Consell de considerar si o com fer que els fons congelats estiguin disponibles per beneficiar el poble liberià, una vegada que el nou govern del Govern de Libèria ha establert mecanismes transparents de comptabilitat i auditoria. Els fons de Taylor a Libèria van ser congelats a mitjans d'octubre de 2004.

## Referències

* ↑ «Security Council freezes assets of former Liberian president Charles Taylor, concerned they'll be used to undermine peace». United Nations, 12-03-2004.
* ↑ «Liberia: U.N. freezes ex-leader's assets». The New York Times, 13-03-2004.
* ↑ Wallensteen, Peter; Staibano, Carina. International sanctions: between words and wars in the global system. Routledge, 2005, p. 34. ISBN 978-0-415-35596-4.
* ↑ Southall, Roger; Melber, Henning «Legaces of Power: Leadership Change and Former Presidents in African Politics». Human Sciences Research Council, 2006. Arxivat de l'original el 2020-10-10 [Consulta: 7 gener 2018].

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1501 a la 1600 (2003 - 2005)
* Segona Guerra Civil liberiana

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 505 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 505 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, aprovada per unanimitat el 26 de maig de 1982, es va reafirmar en la resolució 502 i va declarar que la situació a la regió de les Illes Malvines, en referència a la Guerra de les Malvines, preocupava al Consell després d'haver-se agreujat. El Consell va expressar el seu reconeixement a Javier Pérez de Cuéllar, Secretari General de les Nacions Unides, pels seus esforços a aconseguir un acord entre les parts implicades, Argentina i Regne Unit, aconseguir el compliment de la resolució 502 i el restabliment de la pau.
La resolució instava a les parts implicades en el conflicte a cooperar amb el Secretari General per aconseguir la fi de les hostilitats. Es pretenia que les parts bel·ligerants negociessin els punts per un alto el foc per posteriorment, si calia, l'enviament d'una força d'observadors que la verifiqués. Finalment va sol·licitar al Secretari General que presentés un informe al Consell de Seguretat en el menor termini possible, inferior a 7 dies.
Originalment Argentina pretenia que la resolució 505 inclogués una referència a una possible administració transitòria de les illes, idea que va sorgir durant les sessions desenvolupades els dies previs, encara que finalment va ser descartada.
Anteriorment a l'aprovació de la resolució 505, l'1 de maig, Perú, amb Fernando Belaunde Terry com a mediador, va proposar un acord de pau que va ser acceptat per Regne Unit però no per Argentina. Leopoldo Galtieri va postergar la resposta a la proposició peruana a la consulta de la Junta Militar, sent descartada qualsevol solució pacífica per la seva banda després de l'enfonsament del Belgrano. Un posterior projecte de resolució promogut per Panamà i Espanya, com a membres no permanents del Consell de Seguretat, va ser vetat pel Regne Unit i Estats Units.

## Referències

* ↑ The Official History of the Falklands Campaign: War and diplomacy. Routledge, 2005, p. 526. ISBN 978-0-7146-5207-8.
* ↑ Zuzunaga, Roger; Mellincovsky, Alejandro «l Perú en conflicto ajeno: así actuamos en la Guerra de las Malvinas». El Comercio, 01-04-2012 [Consulta: 11 març 2014].
* ↑ «O.N. resolution on Falkland war» (en anglès). New York Times, 05-06-1982 [Consulta: 26 gener 2013].

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 501 a la 600 (1982 - 1987)
* Guerra de les Malvines
* Resolució 502 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides
* Resolució 37/9 de l'Assemblea General de les Nacions Unides
* Resolució 2065 de l'Assemblea General de les Nacions Unides

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 750 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 750 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat el 10 d'abril de 1992 després de reafirmar les resolucions anteriors sobre la situació a Xipre, el Consell va declarar que la controvèrsia de Xipre s'ha de liquidar sobre la base d'un Xipre unificat amb una sola sobirania i ciutadania, una federació bi-comunal i bizonal, tal com es disposa en les resolucions 649 (1990) i 716 (1991).
El Consell demana als representants de la República de Xipre i de Xipre del Nord que s'adhereixin a aquests principis, que no han d'incloure una secessió o una unió amb un altre país. La resolució va ratificar de nou el "Conjunt d'idees", subjecte a noves negociacions sobre qüestions pendents i va instar a la cooperació amb el Secretari General Boutros Boutros-Ghali.
La resolució 750 també va destacar la necessitat d'una conferència d'alt nivell amb els líders de les dues comunitats sobre Xipre, a més dels de Grècia i Turquia per concloure un acord marc general.

## Referències

* ↑ Tocci, Nathalie. The EU and conflict resolution: promoting peace in the backyard. Routledge, 2007, p. 31. ISBN 978-0-415-41394-7.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)
* Línia Verda (Xipre)
* Invasió turca de Xipre

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 964 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 964 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada el 29 de novembre de 1994. Després de recordar resolucions 841 (1993), 861 (1993), 862 (1993), 867 (1993), 873 (1993), 875 (1993), 905 (1994), 917 (1994), 933 (1994), 940 (1994), 944 (1994) i 948 (1994) el Consell va assenyalar el progrés realitzat a Haití i va enfortir l'equip avançat de la Missió de les Nacions Unides a Haití (UNMIH).
Foren benviguts els esforços de la força multinacional a Haití per establir una lloc segur i estable per al desplegament de la UNMIH, juntament amb el president Jean-Bertrand Aristide que era promovent la reconciliació nacional. També fou ben acollit l'establiment d'un grup de treball conjunt per preparar-se per la transició de la força multinacional a la UNMIH per l'equip d'avançada. L'equip d'avançada llavors era reforçat per un màxim de 500 personal requerit per a la transició a la UNMIH. Se li va demanar al secretari general Boutros Boutros-Ghali que informés al Consell sobre els augments en la força de l'equip d'avançada de la UNMIH, mentre que es va instar una estreta cooperació entre la força multinacional i la UNMIH.
La Resolució 964 va ser aprovada per 13 vots contra cap i dues abstencions de Brasil i Rússia.

## Referències

* ↑ Lehmann, Ingrid A. Peacekeeping and public information: caught in the crossfire. Routledge, 1999, p. 119. ISBN 978-0-7146-4930-6.
* ↑ «Security Council meeting 3470 – The question concerning Haiti». UNdemocracy, 29-11-1994. Arxivat de l'original el 30 de novembre 2012. [Consulta: 21 novembre 2017].

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 901 a la 1000 (1994 - 1995)
* Història d'Haití

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Silvia Arroyo Camejo

Silvia Arroyo Camejo (Berlín, 1986) és una autora científica alemanya d'origen espanyol.

## Biografia

El seu pare és un cirurgià vascular espanyol i la seva mare una professora d'idiomes alemanya. Als 17 anys va començar a escriure un llibre sobre física quàntica que va ser publicat l'any 2006 per l'editorial científica Springer sota el títol "Skurrile Quantenwelt" ("El món insòlit dels quants"). Pel seu extraordinari acompliment en l'assignatura de Física va obtenir en 2004 el premi escolar del la "Societat de Física de Berlín" (Physikalischen Gesellschaft zu Berlin i.V.). En 2005 va obtenir el premi al millor llibre de la "Societat alemanya de Física" ("Deutsche Physikalische Gesellschaft"). Arroyo Camejo va assistir al prestigiós col·legi jesuïta Canisius-Kolleg de Berlín, on va completar els seus estudis secundaris (Abitur) amb distinció an les assignatures de química i física en 2005.
Actualment, a més d'estudiar física a la Universitat Humboldt de Berlín, treballa al "Centre Helmholtz de Materials i Energia de Berlín" (Helmholtz-Zentrum Berlin für Materialien und Energie) en el departament d'energia solar. Afirma que es troba treballant en dos llibres més.

## El món insòlit dels quants

El seu llibre "El món insòlit dels quants" (Skurrile Quantenwelt) va començar com un repàs per a ús personal, dels molts llibres sobre física quàntica que Arroyo Camejo havia llegit des dels 14 anys i es va desenvolupar en un llibre que explica el seu enteniment sobre la matèria de 255 pàgines. Arroyo Camejo va enviar el seu manuscrit al professor de Física de la Universitat de Heidelberg Hans-Dieter Zeh perquè ho avalués i va ser ell mateix, qui amb el permís de l'autora, l'hi va donar a la casa editorial científica Springer que finalment ho va publicar. El llibre tracta d'explicar diversos temes de física quàntica de manera comprensible tant per a estudiants del camp així com para llecs, sense usar matemàtica complexa. S'ha convertit en llibre de text a diverses universitats en l'àmbit de l'idioma alemany, com la Universitat de Viena.
En el llibre s'expliquen diversos experiments d'importància històrica en la mecànica quàntica, com l'experiment de Young i l'efecte fotoelèctric. Per tant, il·lustra la importància de la dualitat ona corpuscle en la mecànica quàntica. El llibre aborda també teories d'avantguarda en el camp de la gravitació quàntica com la Teoria de cordes, la Gravetat quàntica de bucles i tracta de respondre les preguntes sobre l'existència de variables ocultes.

## Referències

* ↑ Wunderkind in Quantenland (en alemany). Der Tagesspiegel, 20 de febrer de 2006.
* ↑ Die Quantenfreundin (en alemany). Der Spiegel, 1 de febrer de 2008.
* ↑ Keine Angst vor Quanten (en alemany). Die Zeit, 2 de març de 2006.
* ↑ [18 de novembre de 2015] Una joven lanzaroteña revoluciona la comunidad científica (en español). La voz de Lanzarote, 28 de març de 2006. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2008-03-08. [Consulta: 20 maig 2016].
# Insígnia dels Creuers Auxiliars de Guerra

La Insígnia dels Creuers Auxiliars de Guerra (alemany: Kriegsabzeichen für Hilfskreuzer) és una condecoració de guerra de l'Alemanya Nazi, creada pel Großadmiral Erich Raeder el 24 d'abril del 1941. I atorgada a les tripulacions dels creuers auxiliars de la Kriegsmarine.
Els mercants van ser emprats regularment per la Kriegsmarine per assistir els seus contingents d'U-Boots, destructor, creuers i cuirassats. Per altra banda actuaven com a vertaders creuers auxiliars com a mercants armats ofensius destinats a atacar i si calia capturar els mercants enemics.
El 24 d'abril de 1941, el comandant en cap de la Kriegsmarine, Großadmiral Raeder, ordenà la institució d'una insígnia especial per reconèixer la valentia i l'heroisme d'aquests mariners. La insígnia era atorgada als tripulants de vaixells mercants armats actuant com a corsaris de superfície o vaixells de subministrament per:
* Participar en una travessa ofensiva de llarga distància
* Mostrar lideratge en aquestes creuers de combat
* Ser ferit en acció

## Disseny

La insígnia fou dissenyada per Wilhelm Ernst Peekhaus i s'hi mostra un vaixell viking de tipus knarr navegant per l'hemisferi nord del globus, envoltat per una corona de fulles de roure al capdamunt de la qual hi ha l'àliga i l'esvàstica. La corona, l'àliga i el vaixell són daurats, mentre que el globus té un acabat metàl·lic. Es fabricà una versió especial en què l'esvàstica estava ornada de diamants.
En tractar-se d'una insígnia i no d'una condecoració es penjava a la part esquerra inferior ("sota el cor") de la jaqueta de l'uniforme. Els mariners i oficials als quals li havia estat concedida la insígnia la podien continuar portant encara que canviessin de branca de servei dins la marina o un altre cos de les forces armades.
L'únic receptor de la versió amb diamant fou el Kapitän zur See Bernhard Rogge, capità de l'exitós creuer auxiliar Atlantis, l'hi fou atorgada el gener de 1942 de mans del Großadmiral Raeder. El 31 de desembre de 1941 Rogge ja havia estat condecorat amb les Fulles de Roure per a la Creu de Cavaller.

## Vegeu també

* Insígnia de les Llanxes Ràpides
* Insígnia de la Flota de Guerra d'Alta Mar

## Referències

* 1 2 Bianchi, Sebastián. «Auxiliary Cruiser Badge». www.wehrmacht-awards.com. [Consulta: 23 maig 2014].
* ↑ Williamson, Gordon; il·lustrat per Ian Palmer. Kriegsmarine auxiliary cruisers. 1a ed.. Oxford: Osprey, 2009, p. 4. ISBN 978-1-84603-333-9 [Consulta: 23 maig 2014].
# Syria (albedo)

Syria és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -19.78 ° latitud N i 260 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Síria, en la cultura clàssica, el nom indicava una àrea més gran que l'actual, incloent el Líban i una part de l'Iraq.

## Referències

* ↑ "Syria (albedo)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Tici Sabí

Tici Sabí (en llatí: Titius Sabinus) va ser un cavaller romà, amic de Germànic Cèsar i, per tant, odiat per Sejà. Formava part de la gens Tícia, una gens romana d'origen plebeu.
Un agent de Sejà, Llatí Latiaris que era amic seu, va aconseguir que critiqués tant a Sejà com a Tiberi i llavors el va trair denunciant les seves paraules. Sabí va ser empresonat i poc després executat i el seu cos tirat al riu Tíber. Els antics escriptors esmenten la fidelitat del gos de Sabí que no va deixar en cap moment al seu amo i quan va ser tirat al riu es va llençar a l'aigua per treure'l.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/699?rgn=full+text;view=image;q1=SabinusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 691. ]
# Pardines (Algemesí)

Pardines era un antic poblat o alqueria d'origen musulmà situat en l'actual terme municipal d'Algemesí, al País Valencià. D'aquest assentament només en queda un fragment d'un mur en els voltants de la CV-516, coneguda com la carretera d'Albalat.
No ha de confondre's amb l'actual municipi de Pardines, ubicat a Girona, amb el que no guarda cap relació.

## Història

Les primeres referències sobre Pardines ens arriben dels temps de Jaume I, en el Llibre del Repartiment. L'alqueria va pertànyer al marqués de Bèlgida i després va formar part del senyoriu del comte de Cocentaina, juntament amb Cotes. Segons l'historiador Escolano, va arribar a tindre unes 70 cases de famílies cristianes i estava emmurallat. No obstant això, era propens a patir inundacions i epidèmies com la resta, per la qual cosa va acabar per abandonar-se completament cap al segle XVIII. Els seus territoris van ser incorporats a Algemesí al segle XIX. L'únic vestigi que hi queda d'aquest despoblat és un mur d'uns 7 metres d'alt que, suposadament, va pertànyer a l'església del lloc. Aquest mur es troba en la CV-516, la carretera que va d'Albalat de la Ribera a Algemesí. De fet, el retaule renaixentista d'aquesta església es conserva actualment a la basílica menor de Sant Jaume d'Algemesí. D'altra banda, no és l'única alqueria abandonada que va haver-hi en el terme, també van existir unes altres com Cotes, Segrenya, Fàtima, Xètxena, Fentina, etc., topònims que actualment es conserven com a noms de partides i terrenys de camps a Algemesí.
Com a testimoniatge de la importància que aquesta alqueria va arribar a tindre, fins al segle XIX la veïna localitat d'Albalat de la Ribera es deia oficialment Albalat de Pardines. Quan va quedar deshabitada, gran part de la població es va traslladar precisament a Albalat.
Entre els anys 2000 i 2001 es van realitzar unes excavacions en els voltants del mur que van revelar restes no només islàmiques, sinó també romanes, les úniques d'Algemesí.

## Referències

* 1 2 3 Lluch, Enric. Algemesí: ànima de poble, cor de ciutat. Algemesí: Ajuntament d'Algemesí, 2018.
* ↑ «ASOCIACIÓN ESPAÑOLA DE AMIGOS DE LOS CASTILLOS».
* ↑ Ramon, Joan. «Els colors de la terra: Paret de Pardines. Algemesí. Ribera Alta», divendres, 9 gener 2015. [Consulta: 18 gener 2025].
# Abu Zakariyya Yahya Ibn Khaldun

Abu-Zakariyyà Yahya ibn Khaldun (Tunis, 1333 - Tlemcen, desembre 1378/gener 1379) fou un polític magrebí, germà d'Abd-ar-Rahman ibn Khaldun.
Va estudiar a Tunis amb el seu germà i va començar la seva carrera política el 1356 quan amb el seu germà era a la cort del sultà de Fes Abu-Sàlim i aquest va enviar a Tlemcen i Bugia a dos prínceps hàfsides que tenia com a ostatges o presoners, sent Abu-Zakariyyà Yahya el que els va acompanyar en qualitat de camarlenc d'un dels prínceps, Abu-Abd-Al·lah; aquest príncep va assetjar Bugia però no va aconseguir la seva conquesta, i va enviar a Yahya al rei de Tlemcen, Abu Hammu II per demanar el seu ajut (1362); poc després va portar al seu senyor a la cort abdalwadita de Tlemcen (25 de març de 1363) per tornar després cap a Bugia amb un exèrcit posat a la seva disposició.
Ja dominant Bugia, aquesta fou conquerida el 1365 per l'emir hàfsida de Constantina; Yahya fou empresonat a Bona però es va poder escapar i se'n va anar a Biskra, on hi havia el seu germà protegit pel senyor local Àhmad Ibn Muzni. El 1367 fou cridat a Tlemcen per Abu-Hammu II i hi va arribar el febrer del 1368; llavors fou secretari de l'emir.
Tlemcen estava amenaçada pels marínides i Yahya va abandonar el servei d'Abu-Hammu II (començament del 1372) i es va posar al servei del sultà marinida Abu-Faris Abd-al-Aziz (1366-1372), i després del successor d'aquest, Muhàmmad al-Múntasir (1372-1373), però quan el sultà Abu-l-Abbàs Àhmad (1373-1374) es va apoderar de Fes, va retornar al servei d'Abu-Hammu II que el va acollir i li va retornar el seu antic càrrec.
La confiança que l'emir li va donar va despertar la gelosia del príncep hereu Abu-Taixufín II (el fill gran d'Abu-Hammu) el qual una nit del mes de ramadà de l'any 780 (desembre/gener del 1379) el va assassinar amb el suport d'un grup d'homes, quan Yahya sortia de palau. L'emir no va prendre cap represàlia en saber que el principal culpable era el seu fill.
Va escriure l'obra històrica Bughyat ar-ruwwad fi-dhikr al-muluk min Bani Abd-al-Wad, una detallada història de l'emirat de Tlemcen en temps d'Abu-Hammu II.

## Bibliografia

* Abu Zakariyya Yahya Ibn Khaldun, Bughyat al-ruwwad fi dhikr al-muluk min Bani Abd al-Wad, traducció al francès d'A. Bel amb el nom de "Histoire des Beni Abd al Wad, rois de Tlemcen", Alger 1904-1913