OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Absorció de dos fotons

L'absorció de dos fotons (amb acrònim anglès TPA o 2PA) o l'excitació de dos fotons o l'absorció no lineal, és l'absorció simultània de dos fotons de freqüències idèntiques o diferents per excitar una molècula d'un estat (normalment l'estat fonamental) a una energia més alta, normalment un estat electrònic excitat. L'absorció de dos fotons amb freqüències diferents s'anomena absorció de dos fotons no degenerada. Com que el TPA depèn de l'absorció simultània de dos fotons, la probabilitat de TPA és proporcional al quadrat de la intensitat de la llum, per tant, és un procés òptic no lineal. La diferència d'energia entre els estats inferior i superior implicats de la molècula és igual o menor que la suma de les energies fotoniques dels dos fotons absorbits. L'absorció de dos fotons és un procés de tercer ordre, amb una secció transversal d'absorció normalment diversos ordres de magnitud més petita que la secció transversal d'absorció d'un fotó.
L'excitació de dos fotons d'un fluoròfor (una molècula fluorescent) condueix a una fluorescència excitada de dos fotons on l'estat excitat produït pel TPA decau per emissió espontània d'un fotó a un estat d'energia més baix.
El fenomen va ser predit originalment per Maria Goeppert-Mayer l'any 1931 a la seva tesi doctoral. Trenta anys més tard, la invenció del làser va permetre la primera verificació experimental del TPA quan es va detectar fluorescència excitada amb dos fotons en un cristall dopat amb europi. Poc després, es va observar l'efecte en vapor de cesi i després en CdS, un semiconductor.

## Referències

* ↑ Tkachenko, Nikolai V. «Appendix C. Two photon absorption». A: Optical Spectroscopy: Methods and Instrumentations. Elsevier, 2006, p. 293. ISBN 978-0-08-046172-4.
* ↑ Goeppert-Mayer M Annals of Physics, 9, 3, 1931, pàg. 273–95. Bibcode: 1931AnP...401..273G. DOI: 10.1002/andp.19314010303 [Consulta: free].
* ↑ Kaiser, W.; Garrett, C. G. B. Physical Review Letters, 7, 6, 1961, pàg. 229. Bibcode: 1961PhRvL...7..229K. DOI: 10.1103/PhysRevLett.7.229.
* ↑ Abella, I.D. Physical Review Letters, 9, 11, 1962, pàg. 453. Bibcode: 1962PhRvL...9..453A. DOI: 10.1103/physrevlett.9.453.
* ↑ Braunstein, R.; Ockman, N. Physical Review, 134, 2A, 20-04-1964, pàg. A499. Bibcode: 1964PhRv..134..499B. DOI: 10.1103/PhysRev.134.A499.
# Gairebé impossible

Gairebé impossible (títol original en anglès, Long Shot) és una pel·lícula de comèdia romàntica estatunidenca del 2019 dirigida per Jonathan Levine i escrita per Dan Sterling i Liz Hannah. La trama segueix un periodista (Seth Rogen) que es retroba amb la seva antiga mainadera (Charlize Theron), ara secretària d'Estat dels Estats Units. També la protagonitzen O'Shea Jackson Jr., Andy Serkis, June Diane Raphael, Bob Odenkirk i Alexander Skarsgård. S'ha doblat al català.
La pel·lícula es va estrenar mundialment al festival de cinema de South by Southwest el 9 de març de 2019 i va arribar als cinemes dels Estats Units el 3 de maig de 2019 amb la distribució de Lionsgate. Va rebre crítiques generalment positives i elogis per la química entre Rogen i Theron, però va tenir un rendiment inferior a la taquilla.
Les escenes es van filmar a la plaza de la Trinidad de Cartagena de Indias a finals de gener de 2018. El gener de 2019, es va anunciar que la pel·lícula tindria el títol original de Long Shot.

## Referències

* ↑ McNary, Dave. «Charlize Theron and Seth Rogen to Star in Comedy 'Flarsky'». Variety, 23-02-2017. [Consulta: 29 desembre 2017].
* ↑ «Programació de TV3», 18-01-2025. [Consulta: 18 gener 2025].
* ↑ Kilday, Gregg. «SXSW: Olivia Wilde, Seth Rogen, Charlize Theron and Matthew McConaughey to Premiere New Work». The Hollywood Reporter, 16-01-2019. [Consulta: 16 gener 2019].
* ↑ D'Alessandro, Anthony. «Seth Rogen-Charlize Theron Comedy Moves Up To First Weekend In May After Scoring SXSW Slot». Deadline Hollywood, 17-01-2019. [Consulta: 17 gener 2019].
* ↑ «'Long Shot' Flopped. What's Next for Rom-Coms?», 07-05-2019.
* ↑ «La actriz Charlize Theron está en Cartagena». ELESPECTADOR.COM, 25-01-2018.
* ↑ D'Alessandro, Anthony. «Untitled Seth Rogen-Charlize Theron SXSW Comedy Now Titled 'Long Shot'». Deadline Hollywood, 29-01-2019. [Consulta: 29 gener 2019].
# Elia Dalla Costa

Elia Dalla Costa (14 de maig de 1872 - 22 de desembre de 1961) fou una prelat i cardenal catòlic italià que va exercir com a arquebisbe de Florència des de 1931 fins a la seva mort. Dalla Costa va ser bisbe de Pàdua des de 1923 fins a 1931 quan va ser traslladat a Florència; va ser elevat a cardenal el 13 de març de 1933. Dalla Costa fou un acèrrim antifeixista i anticomunista i va ser conegut sobretot per oferir refugi als jueus durant la Segona Guerra Mundial i proporcionar documentació falsa a altres per fugir de la persecució.
Dalla Costa es va destacar per la seva profunda fe i santedat i es va convertir en una figura venerada a Florència. Va ser considerat "papable" en el conclave de 1939 ja que era considerat un prelat pastoral i apolític amb un fort sentit de la fe. L'any 2012 l'organització Iad va-Xem el va nomenar "Just entre les nacions" a causa de salvar la vida dels jueus durant l'Holocaust amb un gran risc per a ell mateix.
La causa de la seva beatificació es va obrir dues dècades després de la seva mort l'any 1981 i va ser titulat com a servent de Déu; va ser nomenat venerable després que el papa Francesc confirmés la seva virtut heroica.

## Procés de beatificació

La causa per a la canonització de Dalla Costa es va obrir el 26 de gener de 1981 sota el papat de Joan Pau II després que la Congregació per a les Causes dels Sants emetés l'edicte de "nihil obstat" (res en contra de la causa) i el titulés Servant de Déu. El 22 de desembre de 1981 es va obrir i tancar la fase diocesana de la causa. Aquesta investigació es va fer a l'arxidiòcesi de Florència i el C.C.S. posteriorment va validar aquesta investigació el 19 de novembre de 1993 abans de rebre l'expedient positio de la postulació l'any 2007. Aquest dossier era un extens recull de documents i testimonis recollits al llarg del procés diocesà.
La junta de teòlegs va assentir a la continuació de la causa després d'investigar l'expedient en la seva reunió celebrada el 29 de novembre de 2016 mentre els cardenals i bisbes membres del C.C.S. també ho va aprovar més tard el 2 de maig de 2017. Dalla Costa va ser nomenat Venerable el 4 de maig de 2017 després que el papa Francesc confirmés que el difunt cardenal havia viscut una vida cristiana model de virtut heroica.
# Betafita

La betafita és una espècie mineral de la classe dels òxids desacreditada actualment. Va ser anomenada així el 1912 per Antoine François Alfred Lacroix per la localitat de Betafo (Madagascar). L'espècie va ser redefinida 1977 per Hogarth i la comissió de la IMA encarregada en els nous minerals i els noms dels minerals com una varietat o sinònim del supergrup piroclor. El terme betafita també dona nom a un grup de minerals: el grup de la betafita.

## Característiques i formació

Les betafites tenen una alta radioactivitat degut al seu alt contingut en urani. Cristal·litzen en el sistema cúbic. La tangenita és una varietat impura amb contingut de TiO₂. És un mineral típic de les pegmatites granítiques, mentre que és rar que aparegui en roques carbonatades.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la betafita pertany a «04.DH: Òxids amb proporció Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations grans (+- mida mitjana); plans que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: brannerita, ortobrannerita, thorutita, kassita, lucasita-(Ce), bariomicrolita, bariopiroclor, bismutomicrolita, calciobetafita, ceriopiroclor, cesstibtantita, jixianita, hidropiroclor, natrobistantita, plumbopiroclor, plumbomicrolita, plumbobetafita, stibiomicrolita, strontiopiroclor, stannomicrolita, stibiobetafita, uranpiroclor, yttrobetafita, yttropiroclor, fluornatromicrolita, bismutopiroclor, hidrokenoelsmoreita, bismutostibiconita, oxiplumboromeïta, monimolita, cuproromeita, stetefeldtita, estibiconita, rosiaita, zirconolita, liandratita, petscheckita, ingersonita i pittongita.

## Referències

* ↑ «Betafite (of Hogarth 1977)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 març 2014].
* ↑ Harlow, George, Joseph Peters, and Martin Prinz. "Oxides and Hydroxides." Simon & Schuster's Guide to Rocks and Minerals. Nova York: Simon & Schuster, 1977. Entry 69. Print.
* ↑ «Pyrochlore Supergroup» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 març 2014].
* ↑ «Tangenite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 març 2014].

## Enllaços externs

* Imatge de l'oxiuranobetafita recollida a la Lluna (anglès)
# Jesús (València)

Jesús és el nom que rep el districte número 9 de la ciutat de València (País Valencià). Limita al nord amb Extramurs, a l'est amb Quatre Carreres, al sud amb Pobles del Sud i a l'oest amb Patraix. Està compost per cinc barris:
* La Raïosa
* L'Hort de Senabre
* La Creu Coberta
* Sant Marcel·lí
* Camí Real
La seua població censada el 2009 era de 54.330 habitants segons l'Ajuntament de València.
Deu el seu nom al Convent de Jesús, situat en el límit del barri veí de Patraix.

## Referències

* ↑ «Districte 09. Jesús». Oficina d'Estadística: Ajuntament de València. [Consulta: 17 octubre 2010].

## Enllaços externs

* Ajuntament de València
* Plànol oficial dels districtes i barris de València
# Un colp mestre

Un colp mestre (títol original en anglès, The Score) és una pel·lícula dirigida per Frank Oz i estrenada el 2001. És protagonitzada per Robert De Niro i Edward Norton; a més, es va convertir en l'última pel·lícula de Marlon Brando abans de morir. Va rebre crítiques generalment positives; a Rotten Tomatoes compta amb una aprovació de 75%. S'ha doblat al valencià per a À Punt.

## Sinopsi

Nick Wells (Robert De Niro) és un lladre que, cansat de la vida criminal, decideix retirar-se per viure en pau amb la seva xicota, Diane (Angela Bassett), i dedicar-se al club de jazz que té a Mont-real. Abans de la seva retirada, el seu amic i soci Max (Marlon Brando) li demana un últim robatori al costat de Jackie Teller (Edward Norton), un jove lladre infiltrat com a ajudant del bidell a l'edifici de duanes de Mont-real on hi ha un ceptre antic, una valuosa obra d'art.
Malgrat els principis de Nick de mai treballar en companyia durant el robatori i fer-ho fora de la ciutat on resideix, accepta el que serà el seu últim treball com a delinqüent. Una vegada començat el pla, els egos dels tres protagonistes s'enfronten.

## Curiositats

* És l'única pel·lícula on van actuar junts Marlon Brando i Robert De Niro; curiosament, eren (fins a la victòria en 2020 de Joaquin Phoenix per Joker) els dos únics actors que havien guanyat un óscar interpretant al mateix personatge (Vito Corleone) en El Padrí i El Padrí II, respectivament.
* Marlon Brando va haver de perdre una mica més de 20 kg per poder fer el seu paper.
* Edward Norton interpreta a un individu que es fa passar per retardat, igual que en la seva primera pel·lícula, Les dues cares de la veritat, on també ho simula; i en tots dos films intenta enganyar a qui l'ajuda.
* El hacker està jugant en el seu ordinador a Quake III Arena.
* Robert De Niro va fer de policia en la pel·lícula titulada 15 minuts; en The Score és un lladre, i en una escena afirma que és capaç d'obrir una caixa forta especial en només 15 minuts. A més, el company de feina al museu d'Edward Norton, en una altra escena, li diu que trigaran 15 minuts a encerar el sòl.
* Destaca la intervenció especial de Marlon Brando, que va provocar nombrosos incidents durant el rodatge, ja que es va negar a ser dirigit per Frank Oz, per la qual cosa en les seves escenes va assumir la direcció Robert De Niro. Un dia, a més, es va presentar nu al rodatge.
* Dirigeix Frank Oz, que va començar treballant com a titellaire o "muppeter" a Barri Sèsam i The Muppets, i que va continuar el seu treball al cinema amb pel·lícules com Cristall fosc, La petita tenda dels horrors, etc.
* El paper que interpreta Robert De Niro el volia Michael Douglas.
* Pel paper que va interpretar Edward Norton es «van interessar» actors com Ben Affleck i Brad Pitt.
* L'actor Paul Sols (cap de conserges) torna a treballar amb Edward Norton a The Incredible Hulk

## Referències

* 1 2 «Un colp mestre». À Punt. [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ Trivia for The Score en IMDb
# Cultura Starčevo-Criş

La cultura Starčevo–Körös–Criș és l'agrupació de dues cultures arqueològiques neolítices relacionades originàries del sud-est d'Europa: la cultura Starčevo i la cultura Körös.

## Assentaments

Alguns dels primers assentaments de la cultura Starčevo–Körös–Criș es van descobrir a la plana del Banat i al sud-oest de Transsilvània. També es van descobrir jaciments amb aquesta cultura al nord-oest dels Balcans, que van produir ceràmica pintada destacada per les seves superfícies de vaixells "barbotines". Els jaciments de Starčevo es van localitzar a Sèrbia, a Körös (Hongria) i a Criș (Romania).

## Característiques

La cultura Starčevo és una cultura arqueològica del sud-est d'Europa. Té una cronologia d'entre c. 5500 i 4500 aC (segons una altra font, entre 6200 i 5200 aC). La cultura Starčevo de vegades s'agrupa i de vegades no.
La cultura Körös és una altra cultura arqueològica neolítica, però de l'Europa central. Va rebre el nom del riu Körös de l'est d'Hongria i l'oest de Romania, on rep el nom de Criș. En va desenvolupar entre el 5800 i el 5300 aC aproximadament.

## Referències

* ↑ Jameson i Shaw, 2002, p. 541.
* ↑ El Susi, 2008, p. 91.
* ↑ Bailey, 2000, p. 87.
* ↑ Birnbaum i Vryonis, 1972, p. 15.
* ↑ Chapman, 2000, p. 237.
* ↑ «The Körös culture» (en anglès). Donau-Archäologie, 2007. [Consulta: 23 febrer 2023].

## Bibliografia

* Bailey, Douglass W. Balkan Prehistory: Exclusion, Incorporation and Identity (en anglès). Londres: Routledge, 2000. ISBN 0-415-21597-8.
* Birnbaum, Henrik; Vryonis, Speros. Aspects of the Balkans: Continuity and Change: Contributions to the International Balkan Conference held at UCLA, October 23–28 1969 (en anglès). Mouton, 1972. ISBN 978-3-11-088593-4.
* Chapman, John. Fragmentation in Archaeology: People, Places, and Broken Objects (en anglès). Londres: Routledge, 2000. ISBN 978-0-415-15803-9.
* El Susi, Georgeta. Acta Terrae Septemcastrensis. Sibiu, Romania, 2008.
* Jameson, Robert; Shaw, Ian. A Dictionary of Archaeology (en anglès). Londres: John Wiley & Sons, 2002. ISBN 978-0-631-23583-5.
# Atimet (llibert)

Atimet (en llatí Atimetus) fou un llibert i amant de Domícia, tia de Neró, que va acusar Agripina de complotar contra l'emperador Neró l'any 56. Agripina no sols es va lliurar sinó que va obtenir el càstig del seu acusador, que fou condemnat a mort.

## Referències

* ↑ Tàcit. Annals XIII, 19, 21-22
# Convent de les Germanes Carmelites (Sant Hilari Sacalm)

El Convent de les Germanes Carmelites és una obra eclèctica de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat al nucli urbà, al carrer Verge dels Dolors.
Té tres plantes i fa les funcions de convent i escola. A la banda esquerra hi ha una capella ennexe.
Tota la construcció és de pedra vista i totes les obertures tenen una forma quadrangular i amb guardapols.
La capella orientada al sud, està dedicada a la Verge del Carme. Té una sola nau i és rectangular. La porta d'entrada és en arc de mig punt, i a sobre té un ull de bou, una finestra, i està coronada per un campanar d'espedanya amb una creu de ferro. A l'interior hi ha una imatge de la Verge del Carme a la zona de l'altar, i als laterals una del nen Jasús de Praga i una altra de la Verge. El sostre té un enteixinat de fusta amb motius geomètrics i amb detalls amb la cara d'àngels.

## Història

Les monges arribaren a Sant Hilari amb la necessitat de treballar en la escolarització. L'edifici està construït en uns terrenys cedits per la família Ribot.
A la capella de tant en tant s'hi fan celebracions i algun casament. L'estat de conservació de la capella és impecable, ja que periòdicament la van mantenint.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Convent de les Germanes Carmelites». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Dinko Dermendjiev

Dinko Dermendjiev (búlgar: Динко Цветков Дерменджиев) (Plòvdiv, 2 de juny de 1941 - Plòvdiv, 1 de maig de 2019) és un exfutbolista búlgar de les dècades de 1960 i 1970.
Fou 58 cops internacional amb la selecció búlgara amb la qual participà en la Copa del Món de Futbol de 1962, 1966 i 1970.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de PFC Botev Plovdiv durant tota la seva carrera professional.
També fou un destacat entrenador, destacant al Botev Plovdiv i Levski Sofia.

## Referències

* ↑ Mamrud, Roberto. «Bulgaria - Record International Players». RSSSF, 16-07-2009. [Consulta: 18 agost 2009].
* ↑ Perfil a eu-football.info
* ↑ «Легенди на клуба › Динко Дерменджиев (Чико)». Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 2 desembre 2018].
* ↑ ВИДЕО: Гол №151 за Камбуров, размина Гунди
* ↑ Dinko Dermendjiev a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ Ботев - Барселона - “Ботев” - “Барса” или романтичният мач
* ↑ Великият Чико
# Complex Administratiu 9 d'Octubre

El Complex Administratiu 9 d'octubre és un centre o node urbà amb funcions administratives de la ciutat de València. Construït el 2013 sobre l'antiga Presó Model al barri de Nou Moles a instàncies de la Generalitat Valenciana que té centralitzades allí les oficines de diverses conselleries o departaments de govern.
La construcció d'esta infraestructura, a càrrec de l'arquitecte valencià Juan Añón, va incloure la reforma integral de l'antic centre penitenciari així com l'elevació de quatre torres de planta quadrada, una a cada extrem del complex. Tres d'ells de nou altures i una de setze. Açò va suposar un canvi important en la fisonomia del barri i de la ciutat en el seu conjunt, també en l'estructura socioeconòmica d'un barri obrer situat als afores de la ciutat que va passar a vore com més de 4.000 persones de l'administració pública es convertien en habitants i usuaris del barri.

## Vegeu també

* Presó Model de València

## Referències

* ↑ Press, Europa. «La Ciutat Administrativa 9 d'Octubre obre les portes i rebrà esta setmana el primer centenar de treballadors», 18-02-2013. [Consulta: 8 febrer 2021].
# Carl Wilhelm Petersén

Carl Wilhelm Petersén (Estocolm, 28 de març de 1884 - San Diego, 3 d'octubre de 1973) va ser un jugador de cúrling suec, que va competir a començaments del segle xx. El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de Chamonix, on guanyà la medalla de plata en la competició de cúrling. Posteriorment es va traslladar als Estats Units i va morir a San Diego, Califòrnia.

## Referències

* ↑ «Carl Wilhelm Petersén Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 28 desembre 2017].
* ↑ Carl Wilhelm Petersén. Comitè Olímpic Suec
# Plaça de Cort

La plaça de Cort és una plaça del centre de Palma, a Mallorca, on hi ha l'Ajuntament de Palma. Als voltants d'aquesta plaça s'hi troba el Carrer de Colom, la Plaça de Santa Eulàlia i la seu del Consell Insular de Mallorca.
El nom prové de la concentració de corts i curies, i altres organismes administratius que es concentraven en aquest indret. Des del 1249 els jurats es reunien a l'antic Hospital de Sant Andreu (on actualment hi ha l'edifici principal de l'Ajuntament de Palma) fundat per Nuno Sanç el 1230. El fet que s'hi reunissin les principals institucions de l'illa (la Universitat, el Gran i General Consell…) l'ha constituït com a centre de la ciutat. De fet, és el punt on comença el còmput numèric dels quilòmetres de les principals carreteres de l'illa, KM 0.
La plaça és escenari de manifestacions polítiques, festes de Sant Sebastià i d'una de les festes civils més antigues d'Europa, la Festa de l'Estendard
La morfologia de la plaça de Cort ha anat variant durant els anys. En el 1865 era molt més petita, l'obertura del carrer de Colom va significar el primer engrandiment. El canvi més significatiu va arribar el 1922 amb l'esbucament de la illeta central on hi havia el diari Última Hora.
L'edifici principal de la plaça és el de l'Ajuntament de Palma construït en distintes fases entre el 1649 i el segle xix. La façana és l'element més important, i reprodueix l'esquema de la casa senyorial mallorquina. A la novel·la Clovis Dardentor (1895), Juli Verne es deté a descriure l'edifici, del qual diu que cap estranger no vendria a Palma sense voler admirar un monument amb una façana tan remarcable. S'hi poden observar elements que amb els anys han esdevingut populars com el Banc dels vagos i dels sinofós, el rellotge d'en Figuera, el dragó i el caragol...
De 1989 ençà, gairebé al mig de la plaça es troba una immensa olivera trasplantada de Pedruixella Petit (Pollença). Va ser regalada per l'empresari Jaume Batle i Manresa, i es calcula que té més de 600 anys i pesa unes 4 tones.

## Referències

* ↑ Valero Martí, Gaspar. Itineraris pel centre històric de Palma. Palma: Ajuntament de Palma, 2004. ISBN 8487159494.
* ↑ Bibiloni, Gabriel. Els carrers de Palma, 2012. ISBN 978846162221.
* ↑ Verne, Jules. Clovis Dardentor. París: Hetzel, 1900, p. 88.
* ↑ «Servei de Protecció d'Espècies - OLIVERA DE CORT». [Consulta: 25 agost 2021].
* ↑ «La olivera de Cort, símbolo de Palma». La Vanguardia, 13-11-2019.
* ↑ Aguirre, Julian «Una gratitud que llega 30 años después». Ultima Hora, 16-02-2019.
# Cyrano de Bergerac (pel·lícula de 1900)

Cyrano de Bergerac és una pel·lícula muda en blanc i negre francesa dirigida per Clément Maurice, estrenada el 1900.

## Repartiment

* Benoît-Constant Coquelin: Cyrano de Bergerac

## Producció

Amb una durada de dos minuts, la pel·lícula ocupa l'escenari del duel que, a l'obra, segueix immediatament la diatriba dels nassos. És interpretat per l'actor Benoît-Constant Coquelin, que va crear el paper a l'escenari.
La pel·lícula es va projectar a l'Exposició Universal de París (1900), juntament amb altres pel·lícules de Clément Maurice (incloent Le Duel d'Hamlet amb Sarah Bernhardt). Aquestes pel·lícules van representar una innovació tècnica a l'època: el Phono-Cinéma-Théâtre. Així, com altres d'aquestes pel·lícules, "Cyrano de Bergerac" és en color i amb so sincronitzat a una gravació amb cilindre de cel·lofana.
Aquesta és la primera interpretació del personatge de Cyrano de Bergerac al cinema.

## Referències

* ↑ Hayward, Susan. French Film: Texts and Contexts. Routledge, 23 d'abril de 2015, p. 295. ISBN 978-1-136-21479-0.
* ↑ Eagan, Daniel. America's Film Legacy: The Authoritative Guide to the Landmark Movies in the National Film Registry. A&C Black, 2010, p. 114. ISBN 978-0-8264-2977-3.
# Helena Blach Lavrsen

Helena Blach Lavrsen (Frederiksberg, 7 de juny de 1963) és una jugadora de cúrling danesa, ja retirada, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990. Està casada amb el també jugador de cúrling Lasse Lavrsen.
Durant la seva llarga carrera esportiva va prendre part en tres edicions dels Jocs Olímpics d'Hivern, el 1988 i 1992, en què el cúrling fou un esport de demostració, i el 1998, on guanyà la medalla de plata.
En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or, una de plata i dues de bronze al Campionat del Món de cúrling i una d'or, una de plata i dues de bronze al Campionat d'Europa. Amb el Hvidovre Curling Club guanyà 15 campionats danesos.

## Referències

* 1 2 3 «Helena Blach Lavrsen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2011-08-27. [Consulta: 13 març 2020].
* ↑ Fitxa a Federació mundial de cúrling