OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tinos

Tinos (en grec: Τήνος, Tinos) o Tenos (en grec antic: Τῆνος, Tênos), en català medieval Tin, és una illa grega que pertany al grup de les Cíclades. Té una superfície d'uns 200 km² i una població d'uns 9.000 habitants. Administrativament, conforma una de les 74 unitats perifèriques de Grècia.
La capital de l'illa, anomenada també Tinos o bé Khora (grec: Χώρα, literalment 'capital'), és situada al sud de l'illa, i comprèn el port que connecta amb la resta d'illes i amb Atenes. La seva població és d'uns 5.000 habitants.

## Història

A l'antiguitat, Tenos conformava una sola polis, al seu torn dividida en deu tribus. El centre urbà era situat a uns quatre quilòmetres al nord de la Khora, al castell d'Exomvurgo (Εξώμβουργο). Comprenia un recinte murat i un santuari dedicat probablement a Demèter Tesmoforos. Però al segle iv aC, aquest indret fou abandonat i la capital es traslladà al sud, donant origen a l'actual capital o Khora. A la seva rodalia es trobava un temple dedicat a Posidó, situat en una cova, en el qual se celebraven festivals a què assistien gairebé tots els habitants de l'illa. Posidó apareix a les monedes de Tenos.
Tenos fou poblada per jonis cap al 1000 aC, i al segle viii aC caigué sota el control polític i comercial d'Erètria, del qual no es va desfer fins al 650 aC aproximadament, segons Estrabó. Posteriorment, quan Xerxes va envair Grècia, els habitants de Tenos van haver d'acceptar el domini persa i servir al seu exèrcit. Tot i així, a la batalla de Salamina (480 aC) un trirem de l'illa va desertar i, així, el nom de Tenos fou inscrit a Delfos entre els dels estats grecs que havien derrotat els perses. També tenia el nom inscrit a l'estàtua de Zeus a Olímpia amb tots els estats que havien combatut a Platea. Posteriorment, l'illa romangué sota la influència d'Atenes, ingressant a la Lliga de Delos.
Al segle iv aC, el tirà Alexandre de Feres la va posseir durant un temps. Al segle i aC, Marc Antoni la va cedir als rodis, i finalment es va incorporar a l'imperi romà.
A la Quarta Croada, després que els llatins conquerissin Constantinoble (1204), Tinos va passar a domini venecià, i així va romandre fins a 1718, quan va ser cedida a l'Imperi Otomà arran de la pau de Passarowitz.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1692. ISBN 9788441224223.
* ↑ Ordóñez i Garcia, David «L'adaptació de topònims estrangers al català». Jornades d'Antroponímia i Toponímia, XIX (Muro), 2006, pàg. 54.
* ↑ «Tinos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Hansen, M. H.; Nielsen, T. H. An inventory of archaic and classical poleis. Oxford University Press, 2004, p. 776-778.
* 1 2 3 4 Smith, William (ed.). «Tenos». Dictionary of Greek and Roman Geography, 1854. [Consulta: 13 setembre 2023].
# Tonens

Tonens (en francès Tonneins) és un municipi francès situat al departament d'Òlt i Garona i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 7 002 | 6 061 | 6 973 | 6 530 | 6 494 | 7 088 | 6 973 | 7 150 | 7 549 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 7 949 | 7 947 | 8 007 | 8 275 | 8 199 | 8 073 | 7 643 | 7 090 | 6 796 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 6 802 | 6 689 | 6 230 | 6 511 | 6 746 | 6 950 | 7 044 | 6 913 | 7 233 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 7 834 | 8 417 | 9 926 | 9 898 | 9 334 | 9 041 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977-2001 | Jean-Pierre Ousty | PS |
| 2001- | Jean Pierre Moga | UMP |

## Agermanaments

* Thann
* Zoppola

## Personatges il·lustres

* Guillaume du Vair hi va morir.

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Torredemer

El conjunt Torredemer és un seguit de tres torres de Matadepera (Vallès Occidental) protegides com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt format per tres torres envoltades per una tanca que dona unitat. Les tres torres pertanyen a una mateixa família.
El primer edifici construït el 1951, és una torre exempta de planta baixa i pis. Del volum en sobresurt una torre mirador que conté una escala. L'accés es produeix per un porxo que comunica amb un gran vestíbul.
L'any 1956 es va construir una segona torre.

## Referències

* 1 2 «Torredemer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 20 maig 2021].
# Tréprel

Tréprel és un municipi francès situat al departament de Calvados i a la regió de Normandia. L'any 2007 tenia 101 habitants.

## Demografia

El 2007 la població era de 101 persones. Hi havia 36 famílies i 53 habitatges, (36 l'habitatges principals, sis segones residències i onze desocupats).

## Economia

El 2007 la població en edat de treballar era de 63 persones, 51 eren actives i 12 eren inactives. L'any 2000 a Tréprel hi havia vuit explotacions agrícoles.

## Monuments

* Castell de Trépel (segle xviii)

## Referències

* ↑ Population et logements par commune depuis le recensement de 1962 (1961 pour les Dom) à 1999
* ↑ Logement, 1968-2007
* ↑ Emploi et population active 1999 et 2007
# Ull parietal

Un ull parietal o ull pineal, també conegut com a òrgan parietal o tercer ull, és una part de l'epitàlem present en algunes espècies animals. L'ull parietal pot ser fotoreceptor i normalment està associat amb la glàndula pineal, regulant el ritme circadiari i la producció hormonal per a la termoregulació.
La tuatara té un ull parietal desenvolupat, amb retina i cristal·lí. Els ulls parietals també es troben en sargantanes, granotes, gripaus i llamprees, així com en certs peixos com la tonyina i alguns taurons. Una versió menys desenvolupada, sovint anomenada glàndula paripineal, es troba a les salamandres. L'ull parietal no es troba ni en aus ni en mamífers.

## Fisiologia

L'ull parietal forma part de l'epitàlem, el qual està dividit en dues parts, l'epífisi (l'òrgan pineal o glàndula pineal) i l'òrgan parietal, també anomenat ull parietal o tercer ull si és fotoreceptor. Aquest sorgeix com una evaginació de l'òrgan pineal o com una arrel del diencèfal. En algunes espècies sobresurt a través del crani.
L'ull parietal usa un mètode diferent al dels bastons i cons per captar la llum.

## Referències

* ↑ Eakin, R. M. The Third Eye (en anglès). Berkeley: Universitat de Califòrnia Press, 1973.
* ↑ Uetz, Peter. uetz/families/Sphenodontidae.html Sphenodontidae (en anglès). European Molecular Biology Laboratory, heidelberg, 7 octubre 2003.
* ↑ #_n-Q Parietal eye (en anglès). School of Biological Sciences, Victòria Universitat de Wellington, 11 setembre 2007.
* ↑ Zug, George; Vitt, Laurie Vitt, and Caldwell, Janalee. Herpetology: An Introductory Biology of Amphibians and Rèptils, Second Edition (en anglès). San Diego: Academic Press, 2002, p. 75. 0-12-782622-X.
* ↑ Xiong, Wei-Hong; Solessio, Eduardo C., and Yau, King-Wai. An unusual cGMP Pathway underlying epolarizing light response of the Vertebrate parietal-eye photoreceptor (en anglès). 1, 1998, p. 359-65.
# VII Premis Cinematogràfics José María Forqué

La cerimònia dels VII Premis Cinematogràfics José María Forqué es va celebrar al Teatro Real de Madrid el 29 d'abril de 2002. Es tracta d'uns guardons atorgats anualment des de 1996 per l'Entitat de Gestió de Drets d'Autor dels Productors Audiovisuals (EGEDA) com a reconeixement a les millors produccions cinematogràfiques espanyoles pels seus valors tècnics i artístics produïdes entre l'1 de gener i el 31 de desembre de 2001. El premi consisteix en una claqueta de plata i 30.050 euros.
La gala fou presentada per Carmen Maura i Juan Luis Galiardo i gaudí de l'actuació del Laboratorio de Interpretación Musical, dirigit per Jesús Villa Rojo. L'acte fou presidit per Luis Alberto de Cuenca y Prado, secretari d'Estat de Cultura, i hi assistiren José María Otero, Director General de l'ICAA; Marisa Paredes, Presidenta de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya; Álvaro de la Riva, Director General de Televisió Espanyola i Enrique Cerezo, President d'EGEDA.
El guanyador era En construcció i els altres candidats eren: El hijo de la novia, Juana la Loca i The Others.

## Referències

* ↑ «Carmen Maura y Juan Luis Galiardo entregan mañana el VII Premio Cinematográfico José María Forqué» (en castellà). Europa Press, 28-04-2002.
* ↑ Silió, Elisa «'En construcción' gana el VII Premio José María Forqué» (en castellà). El País, 30-04-2002.

## Enllaços externs

* Gala dels VII Premis José María Forqué al web dels premis
* «VII Premis Cinematogràfics José María Forqué». Filmaffinity.
# Vapor Ventalló

El Vapor Ventalló és un antic edifici industrial del centre de Terrassa, protegit com a bé cultural d'interès local. És situat al carrer de la Rasa, fent cantonada amb el carrer de Sant Llorenç.

## Descripció

L'edifici actual és una nau industrial que forma part d'un conjunt fabril. És de planta rectangular i amb coberta a dos vessants. Consta de dos pisos, amb estructura de pilars de ferro fos a la planta baixa i el pis, que serveix de suport de les voltes atirantades de canó rebaixat de la planta baixa i de les jàsseres metàl·liques transversals. A nivell de la coberta hi ha encavallades de fusta. Les façanes mostren finestrals dobles d'arc molt rebaixat separats per fines columnes de ferro. A la façana del carrer de Sant Llorenç, abans de la remodelació actual, les obertures de la planta baixa havien estat tapiades.

## Història

El Vapor Ventalló fou construït per l'arquitecte Lluís Muncunill. Segons la fitxa del Catàleg d'Edificis d'Interès Històric i Artístic de Terrassa, data del 1897, mentre que els autors Francesc Bacardit i Josep Giner atribueixen l'obra l'any 1917. És probable que la primera data sigui la de construcció i la segona la d'una remodelació feta pel mateix Muncunill, cosa molt freqüent en l'obra d'aquest arquitecte.
D'aquest vapor se'n van conservar tres quadres fins a l'any 1998. Actualment només en queda la que és obra de Muncunill. És una nau industrial de dues plantes on s'utilitzà l'estructura metàl·lica de pilars de fosa i bigues d'acer, la qual és fàcilment visible, ja que la nau només conserva les parets que donen als dos carrers, mentre que per les altres dues bandes està oberta i forma un espai públic, la plaça del Vapor Ventalló.

## Referències

* 1 2 «Vapor Ventalló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Villa Anita

La Villa Anita és una obra del municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Torre aïllada envoltada de jardí i amb sortida a dos carrers. El més característic és la manera en què està resolta la coberta. És una coberta a quatre vessants i és de plaques d'uralita. Està sustentada sobre una estructura de pilars i arcs de fusta que originen una galeria per damunt de la planta. Per sota de la teulada es poden observar uns grans cavalls de fusta. Tota l'estructura està pintada de color blau. A una de les façanes hi ha un Sant Jordi fet de ceràmica de rajola. Aquesta estructura de fusta guarda relació amb altres construccions de la mateixa època també de fusta que es van realitzar a Sant Cugat.

## Història

El 1915 es demanen llicències d'obres. Inicialment foren dues cases adossades. L'estructura de fusta fou realitzada alguns anys després.

## Referències

* 1 2 «Villa Anita». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 abril 2015].
# Winnezeele

Winnezeele (en neerlandès Winnezele, en flamenc occidental Winnezele) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 1.214 habitants. Limita al nord amb Herzeele, al nord-est amb Houtkerke, a l'oest amb Oudezeele, a l'est amb Poperinge i al sud amb Steenvoorde.

## Llocs d'interés

* Església de Sant Martí
* Tombes de víctimes de les dues guerres mundials als cementiri municipal
* Els vestigis d'un antic castell de mota i pati (monument llistat)

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 430 | 1 488 | 1 512 | 1 457 | 1 457 | 1 370 | 1 445 | 1 501 | 1 502 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 454 | 1 426 | 1 350 | 1 434 | 1 480 | 1 466 | 1 491 | 1 476 | 1 463 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1 390 | 1 410 | 1 295 | 1 365 | 1 331 | 1 304 | 1 326 | 1 305 | 1 182 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1 109 | 1 033 | 988 | 957 | 998 | 1 108 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Paul Dequidt | |
# Xavo

Un xavo - del castellà ochavo - era una antiga moneda espanyola de coure. Pesava un octau d'unça i tenia un valor de dos maravedisos. Va ser encunyada al principi per Felip III de Castella i encara conservava el seu valor primitiu, va anar disminuint de pes fins que va deixar d'encunyar a mitjan segle xix. Durant el Govern Provisional i el regnat d'Alfons XII rebé el mateix nom una de 10 cèntims de pesseta també de coure.

## Referències

* ↑ Mestre i Campi, Jesús (director). Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 1139, entrada: "xavo". ISBN 84-297-3521-6.
# H3

H3 té els següents significats:
* Histona H3, proteïna implicada en l'estructura de la cromatina en eucariotes.
* Hash House Harriers, agrupació internacional de clubs socials.
* H3 (coet), vehicle de llançament japonès.
* H3 (pel·lícula), pel·lícula de 2001 dirigida per Les Blair, sobre la vaga de fam de 1981 dels presos polítics irlandesos.
# Tití lleó de cap daurat

El tití lleó de cap daurat (Leontopithecus chrysomelas) és una espècie de mico de la família dels cal·litríquids que viu a l'estat brasiler de Bahia. La longitud dels seu cos (inclòs el cap) ronda els 30 cm. La cua és lleugerament més llarga, entre 30 i 40 cm. Els individus adults pesen entre 480 i 700 grams. El seu pelatge és llarg en tot el cos. Al cap, a la part superior de la cua i als braços és de color daurat. La resta del pelatge és negre.

## Referències

* ↑ Groves, Colin P. «Order Primates (pàg. 111-184)». A: Wilson, Don E. i Reeder, DeeAnn M. (editors). Mammal Species of the World: A Taxonomic and Geographic Reference. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2 volums (2.142 pàg.), 16 de novembre del 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
* ↑ Kierulff, M. C. M. «Leontopithecus chrysomelas». Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. IUCN, vol. 2008, 2008, pàg. e.T40643A10347712. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2008.RLTS.T40643A10347712.en.
* ↑ «The Diversity of the New World Primates (Platyrrhini)». A: South American Primates: Comparative Perspectives in the Study of Behavior, Ecology, and Conservation. Springer, 2009, p. 23-54. ISBN 978-0-387-78704-6.
* ↑ Kleiman, Devra G.; Mallinson, Jeremy J. C. «Recovery and Management Committees for Lion Tamarins: Partnerships in Conservation Planning and Implementation» (en anglès). Conservation Biology, 12, 1, 2-1998, pàg. 27–38. DOI: 10.1111/j.1523-1739.1998.96287.x. ISSN: 0888-8892.
# Francis Nosworthy

El tinent general Sir Francis Poitiers Nosworthy, KCB, DSO & Barra, MC & Barra (21 de setembre de 1887 - 9 de juliol de 1971) va ser un oficial de l'exèrcit britànic que va servir com a comandant en cap del comandament de l'Àfrica Occidental durant la Segona Guerra Mundial.

## Carrera militar

Educat a l'escola d'Exeter i a la Reial Acadèmia Militar, Woolwich, Nosworthy va ser destinat als Royal Engineers el 1907. Va participar en l'expedició Abor i Mishmi a l'Índia el 1912 i va servir a la Primera Guerra Mundial com a oficial d'estat major. a França. Després de participar en la Tercera Guerra Anglo-afganesa el 1919, va assistir al Col·legi d'Estat Major, Quetta de 1919 a 1920, i va ser nomenat segon al comandament de la Força de Defensa del Sudan el 1926, seguit de l'assistència a l'Imperial Defense College el 1931, va comandar la 5a Brigada d'Infanteria al comandament d'Aldershot el 1935 i es va convertir en cap adjunt de l'estat major general a la seu de l'exèrcit a l'Índia el 1938.
Nosworthy va servir a la Segona Guerra Mundial convertint-se en el comandant (GOC) del IV Cos des del maig de 1940, rebent una promoció a tinent general. Després que la campanya de Noruega acabés, el cos comandà la majoria de les reserves blindades preparant-se per fer front a la proposta d'invasió alemanya de Gran Bretanya (Operació Lleó Marí), mentre que els altres quarters generals del cos que havien estat evacuats de Dunkerque a l'Operació Dinamo es van reorganitzar. Sota el comandament de Nosworthy, el IV Cos es va plantejar com una força de contraatac. Va continuar com a GOC del IX Cos a Tunísia des de 1942 i com a comandant en cap del comandament de l'Àfrica Occidental des de 1943. Es va retirar el febrer de 1945.

## Historial militar

* Tinent Coronel – 28-07-1932
* Coronel – 22-09-1932, antiguitat 01/01/1925
* Brigadier - 04-13-04-1935 (temporal)
* Major General - 12-10-1937
* Tinent General - 08-06-1940 (en funcions: 31-05-1940; antiguitat del 12-07-1938)

## Condecoracions

* Cavaller Comandant de l'orde del Bany
* Orde del Servei Distingit amb Barra
* Creu Militar & Barra
* Estrella de 1914-15
* Medalla Britànica de la Guerra 1914-20
* Medalla de la Victòria de 1914-1918 amb Menció als Despatxos
* Medalla del Servei General a l'Índia (1909)
* Estrella de 1939-45
* Estrella d'Àfrica
* Medalla de la Guerra 1939-1945
* Creu de Guerra 1914-1918 amb palma (França)

## Referències

* 1 2 3 4 Liddell Hart Centre for Military Archives
* ↑ The London Gazette: (suplement) no. 34886. p. 4003. 28 June 1940.
* ↑ Bryant: Alanbrooke diary 18 September 1940
* ↑ British Military History
* ↑ «Nosworthy, Francis Poitiers». www.generals.dk. [Consulta: 3 gener 2025].

## Bibliografia

* Alanbrooke, Field Marshal Lord. Danchev, Alex. War Diaries 1939–1945. Phoenix Press, 2001. ISBN 1-84212-526-5.
* Smart, Nick. Biographical Dictionary of British Generals of the Second World War. Barnesley: Pen & Sword, 2005. ISBN 1844150496.
# Milarepa (pel·lícula de 1974)

Milarepa és una pel·lícula italiana del 1974 dirigida per Liliana Cavani, basada en el llibre Tibet's Great Yogi Milarepa.
Es va presentar en competició al 27è Festival Internacional de Cinema de Canes

## Argument

Leo és un jove tibetòleg italià que acaba de traduir La vida de Milarepa i que es veu involucrat en un accident de cotxe amb el seu professor i la seva dona. En el cotxe destrossat i fora de la carretera al camp obert, Leo comença a explicar què ha acabat de traduir. Les seqüències de la pel·lícula es traslladen al Tibet del passat, on resulta que el jove Leo i el seu professor, amb la seva dona, són en realitat la reencarnació de Milarepa, Marpa i la seva dona. Aleshores es narra la vida de la Mila, un jove desafortunat que aprèn màgia negra per venjar els abusos que pateix la seva família, i després purifica el seu Karma sota la guia de Marpa, fins que aprèn la veritable doctrina, i es converteix en Mila-Repa. Al final de la pel·lícula, la seqüència mostra de nou el temps present.

## Repartiment

* Lajos Balázsovits: Milarepa/Leo
* Paolo Bonacelli: Marpa/professor Bennet
* Marisa Fabbri: mare de Milarepa/mare de Leo
* Marcella Michelangeli: esposa de Marpa/esposa de Bennet
* George Wang: oncle de Milarepa

## Producció

Ambientada al Tibet, es va rodar als Abruzzo, a proposta de Fosco Maraini, i projectada en primícia a Pistoia el 28 de desembre de 1973.

## Crítica

La pel·lícula va rebre una crítica entusiasta de Pier Paolo Pasolini (que la va considerar una "pel·lícula realment bella"), Alberto Moravia i Lino Miccichè. Tot i així, alguns crítics van ser crítics amb la pel·lícula, com Francesco Savio de Il mondo, que la va descartar com a "innecessària" i "purament decorativa".

## Notes

* ↑ «Milarepa» (en italià). Cinematografo. [Consulta: 10 març 2024].
* ↑ «Official Selection 1974». festival-cannes.fr.
* 1 2 3 Marrone. The Gaze and the Labyrinth: The Cinema of Liliana Cavani. Princeton, NJ: Princeton University Press, 2000.
* ↑ MILAREPA Arxivat 2008-11-14 a Wayback Machine., Pier Paolo Pasolini, «Cinema Nuovo», n. 229, maggio-giugno 1974

## Enllaços externs

* Fragment de la pel·lícula a Dailymotion
# Axel Danielson

Axel Danielson (Vittskövle, 1976) és un director i productor de cinema suec.

## Trajectòria

Danielson va néixer a Vittskövle, al comtat d'Escània. Va treballar com a bomber a Kristianstad durant tres anys abans d'estudiar cinema a l'Acadèmia Valand de Göteborg. L'any 2012 va fundar el màster Processos cinematogràfics a l'Acadèmia Valand. La seva pel·lícula de graduació va ser Sommarlek, que va guanyar un premi al Festival de Cinema Nits Negres de Tallinn. És també copropietari de la productora Plattform Produktion.
El primer llargmetratge documental de Danielson, Pangpangbröder, es va estrenar al Festival Internacional de Cinema de Rotterdam el 2011. El 2016 va codirigir Hopptornet, conjuntament amb Maximilien Van Aertryck, que es va estrenar al Festival Internacional de Cinema de Berlín i va ser finalista per a un Oscar al millor curtmetratge documental. El 2023 va codirigir també amb Maximilien Van Aertryck, la multipremiada Fantastic Machine, que es va estrenar al Festival de Cinema de Sundance.

## Referències

* 1 2 «Give Me the Backstory: Get to Know Axel Danielson and Maximilien Van Aertryck, the Filmmakers Behind "And the King Said, What a Fantastic Machine"». sundance.org. [Consulta: 5 juliol 2023].
* ↑ «Axel Danielson, Maximilien Van Aertryck • Directors of And the King Said, What a Fantastic Machine». cineuropa.org, 25-01-2023. [Consulta: 5 juliol 2023].
* ↑ «"Our Material Spans 150 Years of Camera Technology": DPs Axel Danielson and Maximilien Van Aretryck on Fantastic Machine». filmmakermagazine.com, 30-01-2023. [Consulta: 5 juliol 2023].
* ↑ «AXEL DANIELSON». mountainfilm.org. [Consulta: 5 juliol 2023].
* ↑ «Axel Danielson». pro.festivalscope.com. [Consulta: 5 juliol 2023].
* ↑ «europe! hub at sundance». efp-online.com. [Consulta: 5 juliol 2023].
* ↑ «Twin Brothers, 53 Scenes from a Childhood». iffr.com. [Consulta: 5 juliol 2023].
* ↑ «Ten Meter Tower». berlinale.de. [Consulta: 5 juliol 2023].
* ↑ «2018 Oscars shortlist: 10 semi-finalists for Best Documentary Short». goldderby.com, 06-12-2017. [Consulta: 5 juliol 2023].
* ↑ Boyce, Laurence. «Axel Danielson, Maximilien Van Aertryck • Directors of And the King Said, What a Fantastic Machine» (en anglès), 25-01-2023. [Consulta: 18 gener 2025].
* ↑ Granada, Álvaro. «"Fantastic Machine" Un documental sobre la fascinación por las imágenes» (en castellà), 14-12-2023. [Consulta: 17 gener 2025].
* ↑ «"Fantastic Machine" Turns the Camera on Itself in Eye-opening Documentary». sundance.org. [Consulta: 5 juliol 2023].
# Selecció catalana d'handbol

La Selecció Catalana d'Handbol és una selecció esportiva de Catalunya que competeix sota la jurisdicció de la Federació Catalana d'Handbol i que pretén el seu reconeixement internacional.
La selecció catalana d'handbol no està reconeguda per la IHF, per l'oposició de la Federació Espanyola d'Handbol i del CSD i, per tant, només pot jugar partits amistosos a nivell internacional.
Austrian Airlines, patrocinador oficial del campionat europeu d'handbol, va fer la publicitat amb un jugador d'handbol de la selecció catalana, amb el text de "Així volen els guanyadors, i així també" (en alemany: So fliegen Gewinner und so auch).

## Referències

* ↑ «Una aerolínia es publicita amb la imatge de la selecció catalana». RAC1. Arxivat de l'original el 2010-01-23. [Consulta: 21 gener 2010].

## Vegeu també

* Copa de les Nacions d'handbol femenina