OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mario Zanin

Mario Zanin (Santa Lucia di Piave, 3 de juliol de 1940) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1965 i 1968.
De jove va ser futbolista, però després de fracturar-se el turmell es va dedicar al ciclisme. Com a amateur va prendre part en els Jocs Olímpics de Tòquio de 1964, en què guanyà la medalla d'or en la cursa en ruta individual, per davant Kjeld Rodian i Walter Godefroot. Com a professional sols destaca una victòria d'etapa a la Volta a Espanya de 1966.

## Palmarès

* 1963
** 1r al Giro del Belvedere
* 1964
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Tòquio en ruta individual
** Campió d'Itàlia en ruta amateur
* 1966
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1965. 67è de la classificació general
* 1968. Abandona

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1966. Abandona (18a etapa). Vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ «ZANIN Mario». [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ «Mario Zanin».

## Enllaços externs

* Fitxa de Mario Zanin a museociclismo.it
* Fitxa de Mario Zanin a sitiodeciclismo.net
# La història del Nadal

La història del Nadal (títol original en anglès: The Nativity Story) és una pel·lícula estatunidenca del 2006 basada en la nativitat de Jesús i dirigida per Catherine Hardwicke. La pel·lícula és protagonitzada per Keisha Castle-Hughes, Oscar Isaac, Hiam Abbass, Shaun Toub, Alexander Siddig, Ciarán Hinds i Shohreh Aghdashloo.
Filmada a Matera (Itàlia) i a Ouarzazate (Marroc) que narra la vida de Maria (Keisha Castle-Hughes) amb el seu marit Josep (Oscar Isaac) durant el viatge que hagueren de fer des de Natzaret fins a Betlem perquè nasqués Jesucrist. Ha estat doblada al català.
The Nativity Story es va estrenar a la Ciutat del Vaticà el 26 de novembre de 2006, convertint-se en la primera pel·lícula que es va estrenar mundialment a la ciutat, i va ser llançat als Estats Units l'1 de desembre de 2006 per New Line Cinema. La pel·lícula va rebre crítiques diverses de la crítica i va recaptar més de 46 milions de dòlars a tot el món.

## Referències

* ↑ «La història del Nadal». Ésadir.cat. [Consulta: 19 octubre 2022].
* ↑ Sherwood, Harriet. «Martin Scorsese's Silence to premiere at the Vatican» (en anglès). The Guardian, 25-11-2016. Arxivat de l'original el December 3, 2021. [Consulta: 15 abril 2018].
* ↑ «Vatican Plays Host for 'Nativity Story' Premiere». The New York Times Company, 27-11-2006.
# Clintondale

Clintondale és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 1.424 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Clintondale tenia 1.424 habitants, 542 habitatges, i 346 famílies. La densitat de població era de 98,4 habitants per km².
Dels 542 habitatges en un 34,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 50,9% hi vivien parelles casades, en un 8,7% dones solteres, i en un 36% no eren unitats familiars. En el 27,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,59 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,21.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,5% tenia menys de 18 anys, un 8,7% entre 18 i 24, un 30,4% entre 25 i 44, un 24,6% de 45 a 60 i un 9,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,6 homes.
La renda mediana per habitatge era de 34.737 $ i la renda mediana per família de 55.074 $. Els homes tenien una renda mediana de 33.405 $ mentre que les dones 26.023 $. La renda per capita de la població era de 18.410 $. Entorn del 5,7% de les famílies i el 12,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Clintondale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Clintondale». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Batalla de Sadowa

La batalla de Königgrätz (o Hradec Králové) o batalla de Sadowa (o Sadová) tingué lloc el 3 de juliol de 1866 i fou lliurada en el marc de la Guerra de les Set Setmanes. Va permetre un avanç considerable en el procés de la unificació alemanya, tot consolidant l'hegemonia prussiana dintre dels estats alemanys en detriment de l'Imperi Austríac.

## Antecedents

Després de les guerres napoleòniques, el Congrés de Viena de 1815 va restablir l'antic ordre entre les potències europees mitjançant la institucionalització de la Confederació Germànica, una aliança entre els estats alemanys i Àustria. L'origen de la guerra austroprussiana rau en les tensions creixents entre les dues grans potències germàniques pel que fa a la dominació de la Confederació.
L'exèrcit prussià es va reunir al llarg de la frontera de Prússia el mes de juny: l'Exèrcit de l'Elba comandat per Herwarth Karl von Bittenfeld a Torgau, el Primer Exèrcit de Frederic Carles de Prússia entre Senftenberg i Görlitz, i el Segon a Silèsia a l'oest de Neisse. L'exèrcit austríac de Ludwig von Benedek procedent de la frontera italiana es va concentrar a Olmütz.

## Batalla

La campanya es va iniciar amb la conquesta de Dresden per part de von Bittenfeld contra el Regne de Saxònia, on derrotà un exèrcit de 25.0000 efectius, mentre Benedek començava a moure el seu exèrcit en direcció a Josefov.
El 22 de juny, el Cap de l'Estat Major prussià, Helmuth von Moltke va ordenar als dos exèrcits sota el seu comandament una maniobra audaç per limitar la durada de la guerra malgrat el risc de ser avançat en el camí. Afortunadament per a Prússia, Benedek va arribar a Jitschin amb una resistència feble i el príncep hereu prengué Königinhof malgrat una forta resistència. El 30 de juny, Friedrich avançà fins a estar a un dia de marxa del príncep hereu. Tanmateix, els dos dies següents, la cavalleria prussiana va perdre de vista als austríacs, tot i que Moltke va endevinar el seu retrocés al riu Elba.

## Conseqüències

La batalla obligà Àustria a signar la Pau de Praga amb la mediació de Napoleó III de França, tot implicant un canvi en les relacions poder entre els estats alemanys (tret d'Àustria) i l'assoliment de l'hegemonia per part del Regne de Prússia, així com l'impuls cap a la unificació de tots els estats del nord d'Alemanya en la Confederació d'Alemanya del Nord, que excloïa Àustria.
Aquesta batalla va posar de manifest una revolució en la tàctica militar mitjançant l'evolució de la tecnologia, com demostra l'adopció del fusell de retrocàrrega, els canons d'acer i l'ús del telègraf i el ferrocarril.

## Notes

* ↑ 184.000 austríacs i 22.000 saxons

## Referències

* ↑ Austro-hungarian army, Ludwig Ritter von Benedek Arxivat 2015-03-06 a Wayback Machine.(anglès)
* ↑ Felice Venosta, Custoza e Lissa: fatti della guerra italiana del 1866, p.42 (italià)
* ↑ Goldstein, Erik. Wars and Peace Treaties: 1816 to 1991 (en anglès). Routledge, 2005, p. 11. ISBN 1134899122.
* ↑ Craig, Gordon A. The Battle of Koniggratz: Prussia's Victory Over Austria, 1866. University of Pennsylvania Press, 2003, p. contraportada. ISBN 0812218442.
# Península de Hall

La península de Hall (en anglès Hall Peninsula) és una península que es troba a l'extrem sud de l'illa de Baffin, al territori de Nunavut, Canadà. Es troba entre la badia de Frobisher, a l'oest, i la badia Cumberland, a l'est, entre els 62°40'N i els 65°10'W. La península de Hall forma part del bioma de la tundra àrtica. La península de Blunt s'estén al seu extrem sud-est.

## Referències

* ↑ «Hall Peninsula». tageo.com. [Consulta: 30 setembre 2008].
* ↑ «Loks Land (Takuligjuaq)». oceandots.com. Arxivat de l'original el 23 de desembre 2010. [Consulta: 30 setembre 2008].
# Alberto Martín Artajo

Alberto Martín-Artajo Álvarez (Madrid, 1905 – 1979) fou un polític espanyol. Després d'estudiar amb els jesuïtes de Chamartín, es va llicenciar en Dret per la Universitat de Madrid. Va ser lletrat del Consell d'Estat des de 1930.

## Biografia

Durant la República va ser estret col·laborador d'Ángel Herrera Oria, director del diari catòlic "El Debate", i membre de l'Associación Católica Nacional de Propagandistas i de la CEDA.
En començar la guerra civil, es va passar a la zona insurgent. Va assessorar com a jurista la Junta Tècnica de l'Estat i el Ministeri de Treball nacionalista, i va participar en l'elaboració del Fuero de los Españoles. El 1940 va ser nomenat per Franco president d'Acció Catòlica. El juliol de 1945, després de consultar amb el cardenal Enric Pla i Deniel, va acceptar la cartera d'Afers exteriors, que Franco li va oferir per donar un tinys més catòlic i menys "feixista" al seu govern, i va abandonar el seu càrrec a Acció Catòlica.
Les seves gestions diplomàtiques van assolir trencar l'aïllament del règim amb la signatura del Concordat amb la Santa Seu l'agost de 1953, els acords hispano-nord-americans de setembre del mateix any i amb l'ingrés d'Espanya a l'ONU. Cessà en el càrrec el 1957 i continuà treballant com a assessor del Consell d'Estat i publicant a Editorial Católica.

## Notes

* ↑ Preston 1995:111-119
* ↑ Palomares 2005:11
* ↑ Portero 2007

## Referències

* Calvo-González, Oscar. 2007. American Military Interests and Economic Confidence in Spain under the Franco Dictatorship. Journal of Economic History, 2007 September, 67(3):740-767.
* El País. 31 August 1979. Obituari d'Alberto Martín-Artajo.
* Jerez, Miguel. 1992. Business and Politics in Spain: From Francoism to Democracy. Arxivat 2011-09-28 a Wayback Machine. Institut de Ciències Polítiques i Socials, Universitat Autònoma de Barcelona, Working Paper Arxivat 2015-03-06 a Wayback Machine. No. 52.
* Linz, Juan J., Miguel Jerez, and Susana Corzo. No date. Ministers and Regimes in Spain: From First to Second Restoration, 1874-2001. Center for European Studies Working Paper No. 101. Arxivat 2008-07-04 a Wayback Machine.
* New York Times. 10 April 1956. Franco's Voice Abroad; Alberto Martin Artajo Early Catholic Leader
* Palomares, Cristina. 2005. The quest for survival after Franco: moderate Francoism and the slow journey to the polls, 1964-1977. Brighton: Sussex Academic Press.
* Portero, Florentino. 2007. [www.abc.es/hemeroteca/historico-03-12-2007/abc/Opinion/el-legado-castiella_1641446866614.html El legado Castiella]
* Preston, Paul. 1995. The Politics of Revenge: Fascism and the Military in Twentieth-century Spain. Routledge.
# Wu duo Jinhua

Wu duo Jinhua (xinès simplificat: 五朵金花, pinyin: Wǔ Duǒ Jīnhuā, literalment 'Cinc flors daurades') és una comèdia musical romàntica xinesa estrenada el 1959.
La trama gira al voltant dels malentesos provocats pel fet que cinc joves de Yunnan tinguen el nom comú de Jinhua. Ambientada en els últims anys del Gran Salt Endavant, es conta la història d'Ah Peng, jove camperol d'ètnia Bai que s'enamora d'una jove anomenada Jinhua. Es prometen que es trobaran a la font de la papallona, al Canshan, en un any, però en no aparèixer la jove, Ah Peng decideix anar a buscar-la. Durant la pel·lícula, el jove trobarà a diferents xiques anomenades Jinhua, fins que finalment es reuneix amb la seua promesa i es poden casar.
Wu duo Jinhua és un exemple canònic de les pel·lícules sobre les minories ètniques xineses produïdes per les productores estatals en les dècades del 1950 i 1960. A Wu duo Jinhua es representa a l'ètnia Bai amb vestits colorits, amb les seues danses i cançons festives, i tot i la càrrega de l'amor romàntic en la pel·lícula, se'ls mostra compromesos en el procés de construcció socialista. Els productors van parar atenció a utilitzar cançons típiques de la regió i que l'actriu principal fora de Yunnan. La pel·lícula és d'interès particular perquè el fet de representar a minories ètniques permetia als realitzadors el poder endinsar-se en àrees sensibles per al govern.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Zhang, Yingjin.. Encyclopedia of Chinese film. Londres: Routledge, 1998, p. 168. ISBN 9780203195550.
* ↑ Zhang, Yingjin Cinema Journal, 36, 3, 1997, pàg. 73–90. DOI: 10.2307/1225676.
* ↑ Chen, Jiangtao. «'Five Golden Flowers' behind the sorrows and joys of life». Western Times. Arxivat de l'original el 4 de març 2016. [Consulta: 10 gener 2014].
# Konohana no Sakuya hime

Konohana no Sakuya hime (木花之佐久夜毘売/コノハナサクヤヒメ), també coneguda com Konohana Sakuya bime, Sakuya hime o Sengen i altres variant del mateix nom, és la deitat o kami xintoista del mont Fuji i els volcans a la mitologia japonesa; també és la princesa de la floració i símbol de la delicada vida terrenal. És sovint considerada present en la vida japonesa, ja que el seu símbol és el sakura o cirerer florit.
Existeixen jinja o santuaris xintoistes construïts al mont Fuji en honor de Konohana Sakuya, coneguts col·lectivament com a santuaris d'Asama (Asama jinja) o santuaris de muntanya. Es creu que ella manté el mont Fuji sense erupcions, però els seus santuris del mont Kirishima, a la prefectura de Miyazaki, han estat repetidament destruïts per erupcions volcàniques. També és coneguda per haver reduït la grandària de la serra de Yatsugatake degut a que era més gran que el Fuji.
El nom de la deessa, Kono-hana-sakuya-hime, traduït al català vol dir "Princesa que fa florir les flors dels arbres", tot i que també és àmpliament coneguda com a Sengen. Konohana Sakuya és filla d'Ōyamatsumi, Déu de les muntanyes i esposa del deu Ninigi, net de la deessa Amaterasu. Amb Ninigi va tindre tres fills: Hoderi, Déu de les riqueses de la mar; Hosuseri i Hoori, Déu dels cereals i el gra.

## Santuaris

Els santuaris on es venera a Sakuya hime es troben localitzats sempre a les muntanyes, atés que és la seua advocació i molts d'ells a la prefectura de Miyazaki, d'on prové la seua devoció.
* Fujisan Hongū Sengen Taisha (Fujinomiya, prefectura de Shizuoka).
* Santuari de Koyasu (Ise, prefectura de Mie).
* Santuari de Tsuma (Saito, prefectura de Miyazaki).
* Santuari de Konohana (Miyazaki, prefectura de Miyazaki).
* Santuari de Takachiho (Takachiho, prefectura de Miyazaki).
* Santuari de Kirishima (Kirishima, prefectura de Kagoshima).
* Santuari de Nitta (Satsuma-Sendai, prefectura de Kagoshima).
* Santuari de Ōyamazumi (Imabari, prefectura d'Ehime).
* Santuari d'Agata (Uji, prefectura de Kyoto).
* Santuari de Sakurai-Koyasu (Asahi, prefectura de Chiba).

## Referències

* ↑ Cartwright, M ark. «Mount Fuji». Ancient History, 12-04-2017.
* ↑ «Creation stories». Arxivat de l'original el 27 de gener 2016.
* ↑ Nihongi: Chronicles of Japan from the Earliest Times to A.D. 697, translated from the original Chinese and Japanese by William George Aston. Book I, page 71. Tuttle Publishing. Tra edition (July 2005). First edition published 1972. ISBN 978-0-8048-3674-6
* ↑ Coulter, Charles Russell; Turner, Patricia. Encyclopedia of Ancient Deities (en anglès). Routledge, 2013-07-04. ISBN 978-1-135-96390-3.
* ↑ A popular dictionary of shinto, by Brian Bocking. Page 80. Curzon Press. (1997). ISBN 0-7007-1051-5
# Severino Canavesi

Severino Canavesi (Gorla Maggiore, província de Varese, 27 de gener de 1911 - Gorla Maggiore, 30 de gener de 1990) va ser un ciclista italià que va combinar la carretera amb el ciclocròs. Fou professional entre 1931 i el 1949.
En el seu palmarès destaca el Campionat italià en carretera de 1945, així com i els Tre Valli Varesine de 1934 i la Coppa Bernocchi de 1941. Disputà deu edicions del Giro d'Itàlia, en el qual, tot i no guanyar cap etapa, finalitzà dues vegades tercer, dues quart i una cinquè.

## Palmarès

* 1929
** 1r a la Coppa San Geo
* 1934
** Campió d'Itàlia de ciclocròs
** 1r als Tre Valli Varesine
* 1941
** 1r a la Coppa Bernocchi
* 1942
** 1r a la Coppa Marin
* 1945
** Campió d'Itàlia en ruta
* 1950
** 1r al Gran Premi Wolber

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1931. 14è de la classificació general
* 1934. No surt (2a etapa)
* 1936. 3r de la classificació general
* 1937. 4t de la classificació general
* 1938. 3r de la classificació general
* 1939. 4t de la classificació general
* 1940. 5è de la classificació general
* 1946. Abandona
* 1947. 19è de la classificació general
* 1948. Abandona

## Referències

* ↑ «CANAVESI Severino». [Consulta: 18 desembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Severino CANAVESI» (en italià). [Consulta: 18 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Severino Canavesi a sitiodeciclismo.net
# Cragsmoor

Cragsmoor és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 474 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cragsmoor tenia 474 habitants, 189 habitatges, i 137 famílies. La densitat de població era de 41,9 habitants per km².
Dels 189 habitatges en un 29,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 59,3% hi vivien parelles casades, en un 8,5% dones solteres, i en un 27,5% no eren unitats familiars. En el 20,1% dels habitatges hi vivien persones soles el 9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,51 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,92.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,2% tenia menys de 18 anys, un 5,5% entre 18 i 24, un 27,2% entre 25 i 44, un 31,6% de 45 a 60 i un 12,4% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 96,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 64.500 $ i la renda mediana per família de 56.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 42.250 $ mentre que les dones 55.556 $. La renda per capita de la població era de 22.712 $. Entorn del 9,4% de les famílies i l'11,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cragsmoor». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cragsmoor». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Vito Ortelli

Vito Ortelli (Faenza, 5 de juliol de 1921 - Faenza, 24 de febrer de 2017) va ser un ciclista italià que fou professional entre 1942 i 1952. En el seu palmarès destaquen dos campionats nacionals de persecució (1945, 1946), un en ruta (1948) i una victòria d'etapa al Giro d'Itàlia de 1946, en què finalitzà tercer de la classificació general.

## Palmarès

* 1941
** 1r a l'Astico-Brenta
* 1942
** 1r al Giro de Toscana
* 1945
** Campió d'Itàlia de persecució
** 1r a la Milà-Torí
* 1946
** Campió d'Itàlia de persecució
** 1r a la Milà-Torí
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
* 1947
** 1r al Giro del Piemont
* 1948
** Campió d'Itàlia en ruta
** 1r al Giro della Romagna

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1946. 3r de la classificació general. Vencedor d'una etapa. Porta la maglia rosa durant 6 etapes
* 1947. 12è de la classificació general
* 1948. 4t de la classificació general. Porta la maglia rosa durant 5 etapes
* 1950. Abandona (3a etapa)

## Referències

* ↑ (italià) « Ciclismo, addio a Vito Ortelli: 95 anni, era la maglia rosa più anziana in vita », a gazzetta.it, 24 de febrer del 2017

## Enllaços externs

* Palmarès de Vito Ortelli a memoire-du-cyclisme.eu
* Fitxa de Vito Ortelli a sitiodeciclismo.net
# Alston Wise

Alston Wise (Winnipeg, 29 d'octubre de 1904 - Vancouver, 23 de setembre de 1984) va ser un jugador d'hoquei sobre gel canadenc que va competir durant les dècades de 1920 i 1930. Estudià a la Universitat de Manitoba.
Amb el Winnipeg Hockey Club guanyà l'Allan Cup de 1931. El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Lake Placid, on guanyà la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre gel.

## Referències

* 1 2 «Alston Wise Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2012. [Consulta: 6 abril 2019].
# Betxuanalàndia Britànica

La colònia britànica de Betxuanalàndia, coneguda com a Betxuanalàndia Britànica, fou un dels territoris de l'Imperi Britànic conquerits durant la Cursa per l'Àfrica.
Ja el segle xix, es trencaren les hostilitats entre els batswana i els colons bòer de Transvaal. Després de les apel·lacions d'ajuda dels batswana, els britànics van establir un protectorat al sud del riu Molopo l'abril de 1884 i el 27 de gener de 1885 van ampliar-lo al nord del riu, fins als 22º de latitud sud, ocupant el territori de les tribus bakwena, bangwaketse i bangwato. Van enviar-hi una expedició militar (Bechuanaland Expeditionary Force) dirigida pel general Sir Charles Warren, per fer efectiva la protecció britànica sobre Betxuanalàndia i el Kalahari el gener de 1885 i van aconseguir-hi l'annexió dels Estats Units de Stellaland, que bloquejaven l'expansió i el trànsit de mercaderies britànics amb l'Àfrica central. Així impediren la possibilitat de l'establiment d'una continuïtat territorial entre l'Àfrica Sud-occidental Alemanya i la República de Transvaal.
Els territoris del protectorat britànic de Betxuanalàndia situats al sud del riu Molopo van formar la Colònia de Betxuanalàndia, constituïda formalment el 30 de setembre de 1885 i que tingué per capital Mafeking, mentre que els territoris situats al nord del riu van formar el Protectorat de Betxuanalàndia.
La Colònia va restar sota administració militar fins al 23 d'octubre de 1885, primer governada per Frederick Carrington (1844-1913) i després per un administrador, Sidney Godolphin Alexander Shippard (1837-1901). Nomenat Sir el 1887, va exercir el càrrec fins al 3 d'octubre de 1895 quan la colònia fou suprimida i incorporada a la colònia del Cap de Bona Esperança.

## Vegeu també

* Betxuanalàndia

## Referències

* 1 2 Arellano-Lopez, Fanny Sonia. The Social Construction of Trade in the Bechuanaland Protectorate (en anglès). ProQuest, 2008, p.103. ISBN 0549981306.
* 1 2 Akweenda, Sacky. International Law and Protection of Namibia's Territorial Integrity: Boundaries and Territorial Claims. Martinus Nijhoff Publishers, 1997, p.130. ISBN 9041104127.
* ↑ Galbraith, John S. Crown and Charter: The Early Years of the British South Africa Company (en anglès). University of California Press, 1974, p.12. ISBN 0520026934.
* 1 2 Parsons, Neil. King Khama, Emperor Joe, and the Great White Queen: Victorian Britain Through African Eyes (en anglès). University of Chicago Press, 1998, p.32. ISBN 0226647447.
* ↑ Miller, Stephen M. Lord Methuen and the British Army: Failure and Redemption in South Africa (en anglès). Routledge, 1999, p.46-48. ISBN 071464904X.
* ↑ Giliomee, Hermann. The Afrikaners: Biography of a People (en anglès). C. Hurst & Co. Publishers, 2003, p.241. ISBN 1850657149.
* ↑ Brownlie, Ian R.; Burns, Ian. African Boundaries: A Legal and Diplomatic Encyclopaedia (en anglès). C. Hurst & Co. Publishers, 1979, p.1095. ISBN 0903983877.