OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bardas Focas el Vell

Bardas Focas, en grec medieval Βάρδας Φωκᾶς, nascut cap a l'any 878 i mort cap el 968, va ser un noble i general de l'Imperi Romà d'Orient, pare de l'emperador Nicèfor II i del curopalata Lleó Focas el Jove. Formava part de la important família Focas, originaris d'Anatòlia. Era fill de Nicèfor Focas el Vell, un destacat general sota l'emperador Basili I el Macedoni que es va distingir per les seves campanyes a Itàlia.

## Biografia

L'any 917 Bardas Focas va participar en la desastrosa batalla d'Anquíale a les ordres del seu germà gran Lleó Focas el Vell. El 941, va ser governador del tema dels Armeníacs i amb les seves tropes va contenir els atacs de la Rus de Kíev dirigits per Ígor de Kíev contra la Regió de Bitínia, abans de l'arribada de l'exèrcit imperial que els va expulsar definitivament de la zona.
El 945 va ser nomenat comandant suprem de l'armada imperial per l'emperador Constantí VII. Aprofitant les tensions entre l'emir hamdànida d'Alep Sayf-ad-Dawla i la família ikhxídida d'Egipte, va ocupar entre el 948 i el 949 les ciutats de Maraix i Erzurum. El 950 Sayf-ad-Dawla va envair el tema de Capadòcia, encara que es va haver de retirar abandonat per alguns dels seus aliats. El 26 d'octubre, Bardas Focas li va preparar una emboscada i va destruir gran part del seu exèrcit. El 951, Focas va tornar a evitar que l'emir d'Alep invadís Capadòcia i va desplaçar el conflicte a Cilícia i al tema de Mesopotàmia.
L'any 953 Bardas Focas va ser derrotat i greument ferit per l'emir a la batalla de Maraix i el va reemplaçar el seu fill Nicèfor II el 955-956. Quan Nicèfor va pujar al tron, va atorgar al seu pare el títol prestigiós de cèsar. Bardas va morir el 968 als 90 anys.

## Família

Bardas Focas va tenir diversos fills amb una esposa de nom desconegut però germana del general Constantí Malí.
* Una filla de nom desconegut, casada amb Diògenes, estrateg l'any 944, avantpassats de l'emperador Romà IV Diògenes
* Una filla, esposa de Romà (?) Kurkas
* L'emperador Nicèfor II Focas
* Constantí Focas, estrateg del tema de Selèucia d'Isàuria va ser fet presoner pels Hamdànides i va morir enverinat en una masmorra, segons Jordi Cedrè
* Lleó Focas el Jove.

## Referències

* ↑ Norwich, John Julius. Byzantium: the apogee. Nova York: Knopf, 2011, p. 294-295, 306-308, 416-417. ISBN 9780394537795.
# Guaram IV

Guaram IV o Gurguèn II —გუარამ IV en georgià — de la dinastia dels «Guaràmides», fou príncep de Javakètia-Calarzene vers el 748. Segons Cyril Toumanoff, Guaram IV va succeir al seu pare Guaram III dit el Jove cap al 748 únicament com a príncep hereditari de Javakètia-Calarzene. No fou reconegut com a príncep-primat perquè el títol fou atribuït per l'emperador romà d'Orient al seu sogre Adarnases, un príncep de la família de les Nersiànides. Desapareix a una data desconeguda. Guaram IV i la filla d'Adarnases III d'Ibèria van tenir un fill, Esteve III d'Ibèria.

## Bibliografia

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990, p. 382-383 i 533
# Manuel Seijas Lozano

Manuel Seijas Lozano (Almuñécar, 27 de desembre de 1800– Madrid, 10 de desembre de 1868) va ser un polític espanyol, ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Va estudiar dret a la Universitat de Granada i aviat es va dedicar a la política. Va guanyar un escó per la seva província natal a les legislatures de 1837 a 1838, de 1845 a 1854 i de 1863 a 1868 pel Partit Moderat; també fou president interí de les Corts Espanyoles del 16 al 19 de desembre de 1848. Molt jove va ser designat Degà del Col·legi de la Cancelleria de Granada. Més tard fou designat a Madrid Fiscal del Tribunal Suprem, en 1839 fou catedràtic de filosofia del dret de l'Ateneu de Madrid i el 1840 i 1848 va presidir la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació.
Nomenat el 1847 ministre de la Governació al Govern del duc de Sotomayor, i participà en la codificació del Codi Penal Espanyol de 1848. El 1850 passa a ser ministre de Foment i, l'any següent, i molt breument ministre d'Hisenda. Més endavant, el 1856, i al Govern Narváez, Manuel Seijas va ser ministre de Gracia i Justícia. Novament nomenat ministre de la Governació en 1857 va acabar la seva carrera política el 1864, a un altre Govern Narváez, en el qual va ocupar la cartera d'Ultramar. El1866 va presidir el Senat d'Espanya.
Al marge de la seva activitat política, el 1852 fou escollit acadèmia de la Reial Acadèmia de la Història i el 1857 ho fou de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques La revolució de 1868 el va sorprendre sent magistrat de l'Audiència de Madrid, i va dimitir quan aquesta va triomfar.

## Obres

* Teoría de las instituciones judiciarias con proyectos formulados de códigos aplicables a España (1840-1842)
* El régimen municipal de Castilla y el influjo que ha ejercido en las instituciones de este reino (1853)

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Manuel Seijas Lozano a xtec.es
* ↑ Manuel Seijas, president del Congrés
* ↑ Medalla 25 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. de la RAH
* ↑ Medalla 3 Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. de la RACMP
* ↑ Manuel Seijas Lozano, miembro de la Comision General de Codigos per Francisco Candil Jiménez

## Enllaços externs

* Manuel Seijas Lozano: autor e impulsor del Código penal de 1848. a la Revista de estudios histórico-jurídicos
# Manuel Velasco de Pando

Manuel Velasco de Pando (Sevilla, 24 d'abril de 1888 - Madrid, 31 de desembre de 1958) fou un enginyer espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.
El 1910 es llicencià en enginyeria industrial a l'Escola d'Enginyers Industrials de Bilbao. Va publicar nombrosos treballs i articles sobre teories de l'elasticitat i resistència dels materials, sobre les que en va oferir classes magistrals a l'Escola Superior d'Enginyers Industrials de Madrid. També va descobrir un mètode per a la integració general de les equacions elàstiques dins de la mecànica de fluids. També fou un dels divulgadors de la teoria de la relativitat d'Albert Einstein en cercles de conferències a la Real Academia Sevillana de Buenas Letras (d'on en fou acadèmic numerari), a l'Ateneu de Sevilla i a l'Escola d'Enginyers de Bilbao.
Fou president de la Junta Tècnica de l'Institut de Càlcul del Consell Superior d'Investigacions Científiques, vocal de la Comissió Permanent de Pesos i Mesures, i president del Consell Superior d'Indústria. El 1955 fou elegit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, de la que ja n'era corresponent des de 1921.

## Obres

* Piezas cargadas normalmente a su plano (1917 i 1923)
* Solución general del problema elástico (1925)
* Placa elástica empotrada (1936)
* Placa circular con carga cualquiera (1936)
* Placa continua sobre apoyos aislados (1936)
* Nuevo método para resolver las ecuaciones integrales (1940)
* Arcos circulares y elípticos cargados normalmente a su plano (1944)
* Elasticidad y resistencia de los materiales (1946)
* Repertorio de funciones (1949)
* Plasticidad, nueva teoría y aplicaciones (1954)

## Referències

* ↑ Perfil: Manuel Velasco de Pando a la Revista d'Enginyers d'Andalusia Occidental
* ↑ Biografia Arxivat 2016-04-11 a Wayback Machine. al web de la RAC
# Manuel de Eguilior y Llaguno

Manuel de Eguilior y Llaguno (Limpias, Cantàbria, 3 d'abril de 1842 - Madrid, 31 de març de 1931) fou un advocat i polític espanyol, va ser ministre d'Hisenda durant la regència de Maria Cristina d'Habsburg-Lorena, i amb el regnat d'Alfons XIII, ministre d'Instrucció Pública i Belles arts i, novament, d'Hisenda

## Biografia

De família acabalada, va estudiar dret a Madrid, on va exercir com a advocat. Membre del Partit Liberal va iniciar la seva carrera política com a diputat per Laredo, Santander, en 1881 tornant a obtenir escó per la citada circumscripció electoral en les successives legislatures que es van succeir fins a 1898.
Fou Ministre d'Hisenda entre el 21 de gener i el 5 de juliol de 1890, repetiria al capdavant d'aquest ministeri ja durant el regnat d'Alfons XIII al govern que va presidir Sagasta entre el 15 de novembre i el 6 de desembre de 1902. Posteriorment ocuparia la cartera de ministre d'Instrucció Pública i Belles arts entre el 31 d'octubre i l'1 de desembre de 1905 en un govern presidit per Eugenio Montero Ríos.
Va ser Governador del Banc d'Espanya entre octubre de 1897 i març de 1899 i, posteriorment, entre gener i juliol de 1916.
En 1905 va rebre el títol de comte d'Albox per la seva participació, en qualitat de comissari regi, en les tasques de reconstrucció d'una comarca d'Almeria després de les inundacions que va sofrir en 1891.

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 25 juliol 2015].
* ↑ Miguel Cabañas Bravo, Amelia López-Yarto, Wifredo Rincón García. Arte, poder y sociedad en la España de los siglos XV a XX. CSIC, p. 610.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Julio de Atienza y Navajas (barón de Cobos de Belchite),Adolfo Barredo de Valenzuela. Títulos nobiliarios de Almería. Madrid: Instituto Salazar y Castro (CSIC), 1982, p.8.
* ↑ El Legado del Conde Arxivat 2018-05-02 a Wayback Machine. al Diario Montañés
Càrrecs públics :
| Precedit per: Venancio González y Fernández Tirso Rodrigáñez y Sagasta | Ministre d'Hisenda (gener-octubre) 1890 (novembre-desembre) 1902 | Succeït per: Fernando Cos-Gayón y Pons Raimundo Fernández Villaverde |
| Precedit per: Andrés Mellado Fernández | Ministre d'Instrucció Pública i Belles Arts (octubre-novembre) 1905 | Succeït per: Raimundo Fernández Villaverde |
| Precedit per: José García Barzanallana Lorenzo Domínguez Pascual | Governador del Banc d'Espanya 1897-1899 (gener-juliol) 1916 | Succeït per: Luis María de la Torre de la Hoz Amós Salvador Rodrigáñez |
# Manuel de la Puente y Aranguren

Manuel de la Puente y Aranguren (Astúries, 1784 - 1857) fou un polític i militar espanyol.
Fou ministre de Guerra en el darrer govern del Trienni Liberal presidit per José Luyando y Díez de juliol a octubre de 1823. Després participà en la Primera Guerra Carlina organitzant la defensa d'Almadén l'octubre de 1836. En 1840 fou condecorat amb la gran creu de l'Orde de Sant Hermenegild. Fou senador per la província de Ciudad Real de 1843 a 1845.

## Referències

* ↑ Una región sin cartera, La Nueva Asturias, 22 d'octubre de 2010
* ↑ Manuel Ferández de la Puente Aranguren a geneanet.org
* ↑ Ministros de Fernando VII Arxivat 2019-02-09 a Wayback Machine., al web del CSIC
* ↑ Concessió de l'orde al web del Senat
* ↑ Fitxa del Senat
# Marcel Gatsinzi

El general Marcel Gatsinzi (Kigali, 9 de gener de 1948 – Brussel·les, 7 de març de 2023) va ser un militar i polític de Ruanda que va ser Ministre de Gestió de Desastres i Afers de Refugiats, i també va ser Ministre de Defensa de Ruanda de 2002 a 2010.
Va estudiar al Collège Saint-André a Nyamirambo, Kigali, on es va graduar amb diploma en 1968. La seva carrera militar va començar a l'Acadèmia Militar de Kigali el mateix any, i el 31 de març de 1970 va ser nomenat segon tinent. Va continuar els estudis de carrera militar a l'Escola de Logística de Heverlee (Lovaina, Bèlgica) en 1971 i a l'Alt Institut Reial de Defensa a Brussel·les de 1974 a 1976.
Ètnicament hutu de Butare, Gatsinzi és un antic membre de les Forces Armades Ruandeses (FAR), que era l'exèrcit nacional abans de la presa del poder a Ruanda pel Front Patriòtic Ruandès durant el genocidi de Ruanda el 1994. En el moment de la dissolució de les FAR, tenia el rang de coronel.
Durant el genocidi, del 6 d'abril al 17 d'abril de 1994, va ser Cap d'Estat Major de FAR. Després, va ser assignat a negociar amb el FPR i "altres deures que no implicaven el comandament directe de tropes".
Quan era coronel Gatsinzi (mentre que el coronel) va servir en el grup neutral d'observadors militars establert per l'Organització de la Unitat Africana (OUANMOG) per tal de controlar l'alto el foc durant el període de negociacions entre el govern i el Front Patriòtic Ruandès durant la Guerra Civil ruandesa. També va participar en el procés de negociacions. De 1995 a 1997 fou subcap d'Estat Major de l'Exèrcit i de 1997 a 2000 cap d'estat major de la gendarmeria nacional. En 2002 fou nomenat Ministre de Defensa de Ruanda, càrrec que va ocupar fins 2010, quan fou despatxat a causa de les acusacions sobre la seva presumpta participació en el genocidi. En 2010, però, fou nomenat ministre de Gestió de Desastres i Afers de Refugiats, càrrec que va ocupar fins 2013.

## Referències

* ↑ Sabiiti, Daniel. «General Marcel Gatsinzi Dies in Belgium» (en anglès americà), 08-03-2023. [Consulta: 5 abril 2023].
* ↑ Ministry of Defence (MOD), Republic of Rwanda. «The Minister». [Consulta: 17 octubre 2012].
* ↑ The Limits of Humanitarian Intervention: Genocide in Rwanda. Brookings Institution Press.
* ↑ «Profile of Gatsinzi». Contemporary Africa Database. Arxivat de l'original el 2006-02-21.
* ↑ Des Forges, Alison. Leave None to Tell the Story: Genocide in Rwanda – Butare: "This Is an Extermination". Nova York: Human Rights Watch, març 1999. ISBN 1-56432-171-1.
* ↑ Rwanda: Sacked Rwandan Defence Minister Gen. Marcel Gatsinzi still haunted by genocide accusations, rwandainfo.com
* ↑ Gen. Marcel Gatsinzi implicates Colonel Bagosora, umuvugizi.com, 30 de març de 2011
# Mariano Egea Gallar

Mariano Egea Gallar (Múrcia, 8 de setembre de 1777 – La Granja de San Ildefonso, 9 de novembre de 1841) va ser un militar i polític espanyol.

## Biografia

Ingressa en 1794 en la Companyia del Rosselló, on exerceix des de 1798 el càrrec d'oficial agregat a al Direcció de Provisions i Queviures. Aquest mateix any és oficial de la Comptaduria principal de Propis i Arbitris de Múrcia. En 1800 és nomenat oficial de la Tresoreria de l'Exèrcit de València, on, entre 1812 i 1816, exerceix de comptador general de Rendes. En 1818 accedeix a la Junta de Contribucions i Estadística de València.
Liberal convençut, en començar el Trienni liberal, és nomenat director general de Rendes. En 1822 és intendent de València i director general de Contribucions directes. El 6 d'agost de 1822 és nomenat finalment secretari d'Estat i del despatx d'Hisenda interí fins al 28 d'abril de 1823. Després de la dècada ominosa és, de nou, ministre interí d'Hisenda en 1836. De 1837 a 1840 fou senador per València. Va pertànyer a la francmaçoneria.

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.186. ISBN 9788495484802.
* ↑ Mariano Egea a xtec.es
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Galo Sánchez Casado. Los altos grados de la masonería. Editorial Akal, 2009, p.196.
# Sant Rafel de sa Creu

Sant Rafel de sa Creu o de Forca és un petit poble al centre de l'illa d'Eivissa que pertany al municipi de Sant Antoni de Portmany i limita amb el municipi de Santa Eulària des Riu. Ha estat declarat Zona d'interès artesanal.
D'aquest poble podem destacar l'església de Sant Rafel Arcàngel. Dues famílies volien que l'església es construís a les seves respectives finques. La data en què varen comen çar les obres no se sap amb exactitud, només podem assegurar que l'any 1795 ja estava acabada, ja que en arribar el bisbe Climent Llocer escriu que és l'únic temple nou que s'havia finalitzat.
En una de les bigues del porxo apareix la data de 1863, any en què tengué lloc aquesta ampliació. El porxet de davant de la porta del temple és posterior, i no s'havia previst inicialment perquè no deixa veure bé la imatge del sant. A l'empedrat hi figura la data en què degué realitzar-se: 1877. El campanar ha sofert diverses modificacions, i l'aspecte actual és d'una reforma de l'any 1956.

## Orografia

A la vénda de sa Bassa Roja, l'elevació que rep el nom de ses Talaies, situada a la zona de Cas Serres, assoleix els 167 metres sobre el nivell de la mar. El Puig des Llobets situat a gregal del poble arriba a 121 metres d'altitud. Però a Sant Rafel el relleu que en destaca és la Serra Llarga que assoleix els 254 metres i és a la vénda de sa Creu.

## Referències

* ↑ Marí Costa, Vicent. «Sant Rafel de sa Creu». A: Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, 2024.
* 1 2 «Sant Rafel de sa Creu$^[$Enllaç no actiu]». Patrimoni a les lles Balears. Agència de Turisme de les Illes Balears (ATB). [Consulta: 28 octubre 2015].
* ↑ Marí Cardona, Joan; Prats Serra, Josep Antoni. «Bassa Roja, vénda de sa». A: Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, 2024.
* ↑ Cirer Costa, Felip. «Talaies, ses». A: Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, 2024.
* ↑ Cirer Costa, Felip. «Llobets, Puig des». A: Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, 2024.
* ↑ Cirer Costa, Felip. «Llarga, serra». A: Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, 2024.
# Diagonalització de Cantor

La diagonalització de Cantor, també coneguda com a mètode diagonal, és una prova matemàtica albirada per Georg Cantor per a demostrar que el conjunt dels nombres reals no és numerable.
Aquesta demostració de la impossibilitat de comptar els nombres reals no va ser la primera, però sí que és més senzilla i elegant que aquesta. Posteriorment aquesta prova va inspirar altres demostracions, conegudes com a argument diagonal per l'analogia amb aquesta demostració.

## Nombres reals

La prova original de Cantor mostra que l'interval [0,1] no és numerable. S'estén a tots els reals, ja que és possible equipotenciar aquests a l'interval.
La demostració és per reducció a l'absurd:
* Suposi's que l'interval [0,1] és infinit numerable.
* Es podria elaborar una seqüència dels nombres, (r$_1$, r₂, r₃…)
* Se sap que els reals entre 0 i 1 poden ser representats solament escrivint els seus decimals.
* Es col·loquen els nombres en la llista (no necessàriament en ordre). Considerant els decimals periòdics, com 0,499... = 0,500..., com els que tenen infinits nous.
Es podria obtenir aleshores una seqüència com la del següent exemple:
    r₁ = 0, 5 1 0 5 1 1 0...
    r₂ = 0, 4 1 3 2 0 4 3...
    r₃ = 0, 8 2 7 5 0 2 6...
    r₄ = 0, 2 3 3 9 1 2 6...
    r₅ = 0, 4 1 0 7 2 4 6...
    r₆ = 0, 9 9 3 7 8 3 8...
    r₇ = 0, 0 1 0 5 1 3 5...
Ací hi ha tots els nombres reals entre 0 i 1. Ara es construeix un nombre x que hauria d'estar en la llista. Per a això es fa servir els nombres de la diagonal.
    r₁ = 0, 5 1 0 5 1 1 0...
    r₂ = 0, 4 1 3 2 0 4 3...
    r₃ = 0, 8 2 7 5 0 2 6...
    r₄ = 0, 2 3 3 9 1 2 6...
    r₅ = 0, 4 1 0 7 2 4 6...
    r₆ = 0, 9 9 3 7 8 3 8...
    r₇ = 0, 0 1 0 5 1 3 5...
* El nombre x està definit així: al dígit x$_k$ li correspon el k-èssim dígit de r$_k$ més 1 (si fóra un 9, se li assignaria el 0).
En l'exemple, r$_k$ = 0,5179235... i, per tant, x = 0,6280346...
El nombre x és clarament un de real, però on és x? Si afirméssim que x es troba en el n-èssim lloc de la llista, no seria cert, puix que el n-èssim dígit de l'element r$_n$ és diferent del de x.
* Llavors, aquesta no és una llista completa dels reals en l'interval [0,1].
* Existeix una contradicció, per suposar que aquests nombres són infinits numerables.
Per a estendre aquest resultat a R s'ha d'establir una relació bijectiva entre aquest interval i els reals. Açò és possible gràcies a una funció com aquesta:
$f:(0,1)\rightarrow \mathbb {R}$ definida per $f\left(x\right)=\tan \left(\pi \left(x-{\frac {1}{2}}\right)\right).$
Amb açò es pot dir que hi ha tants nombres reals com reals entre 0 i 1.

## Referències

* ↑ Gardner, Martin. «3. Aleph-cero y aleph-uno». A: Carnaval matemático (en castellà). Alianza Editorial, p. 53. ISBN 9788491811503 [Consulta: 26 gener 2022]. «[La prueba de la diagonal de Cantor] Prueba que el conjunto de los números reales (racionales más irracionales) tampoco es numerable.»

## Vegeu també

* Teorema de Cantor
* Conjunt numerable
* Funció bijectiva
* Nombre cardinal
# Gregori de Siracusa

Gegori de Siracusa o Gregori Asbestes (grec: Γρηγόριος Ἀσβεστᾶς) va ser un religiós grec nomenat bisbe de Siracusa cap a l'any 845. Una mica després va tornar a Constantinoble (potser el 847) i es va oposar a Ignasi escollit patriarca. Ignasi el va deposar de la seva seu en un concili celebrat el 854, acusat de relacions amoroses. El papa Benet III va confirmar la deposició.
Quan Ignasi va ser cessat, el va substituir Foci (858), que es va fer consagrar per Gregori, ja que encara que privat del bisbat no ho havia estat de la seva condició d'eclesiàstic.
L'any 863 el concili de Roma va anatematitzar a Foci i a Gregori. Foci el va nomenar bisbe de Nicea de Bitínia l'any 878, i va morir allí no gaire temps després.
Lleó Al·laci esmenta a un «Gregorius archiepiscopus Siciliae» com a autor d'una obra titulada Oratio longa in S. Methodium, probablement dedicada a Metodi I de Constantinoble. Aquest Gregori que cita Al·laci és potser el mateix personatge, encara que l'anomeni bisbe de Sicília.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gregorius». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 23 desembre 2022].
# Adarnases III

Adarnases III —ადარნასე III en georgià — fou un príncep-primat d'Ibèria de la dinastia dels nersiànides, que va regnar del 748 a 760. Era el fill de Nersès Nersiani, duc d'Ibèria interior, i de la seva esposa, la tercera filla del príncep Mirian de Kakhètia. En principi fou duc hereditari (eristavi) d'Ibèria interior, i després hauria succeït en el tron d'Ibèria al príncep guaràmida Guaram III, del qual el fill era el seu gendre. Va portar el títol de curopalata d'Ibèria. Aquest títol romà d'Orient mostrava el grau d'influència de Constantinoble a Geòrgia, malgrat el domini àrab cada cop més nominal. Va morir l'any 760 i el seu fill Nersès d'Ibèria Nersiani el va succeir. Adarnases III d'Ibèria es va casar amb una dona noble georgiana de la que va tenir dos fills: Nersès d'Ibèria Nersiani, príncep-primat d'Ibèria, i una filla, que es va casar amb Guaram, fill de Guaram III.

## Bibliografia

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990, p.236 et 533