OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cal Miró (Albinyana)

Cal Miró és una obra d'Albinyana (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És un edifici de tres plantes. Als baixos destaca un potent contrafort situat al banda esquerra de la porta d'accés, la qual presenta un arc de mig punt dovellat. El pis principal presenta diverses finestres, i un rellotge de sol amb la data 1831. Les golfes tenen una sèrie de finestres d'arcs carpanells amb una línia d'impostes molt marcada. A la part de dalt i cap a l'esquerra hi ha un plat incrustat a la paret.

## Història

Cal Miró, com a Cal Gener, pertany als segles xv-xvi. La família Miró era també un dels propietaris de Les Peces. Sembla que la casa era un antic hostal del camí que anava cap a Valls (plat incrustat de la façana). A l'any 1824 es va perdre el cognom Miró i els seus propietaris foren els Gener.

## Referències

* 1 2 «Cal Miró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Cal Miró». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Constantino Cabal

Constantino Cabal (Oviedo, 1877 - 1967). Era un escriptor i periodista, però sobretot ha estat un dels principals estudiosos de la cultura i folklore d'Astúries.

## Biografia

Comença el seu treball de periodista a «El Zurriago Social», una publicació de caràcter satíric i irònic dirigida per Maximiliano Arboleya. L'any 1900 entra a treballar en el diari el «El Carbayón», mentre està treballant en aquest diari comença la seva labor literària, i així escriu les seves dues primera obres: Psiquis i Memorias d'un enfermo. El 1905 emigra cap a Cuba i s'instal·la a l'Havana, en aquesta ciutat troba treball en el periòdic: «Diario de la Marina», dirigit per un altre periodista i emigrant asturià Nicolás Rivero, nascut en Villaviciosa. En aquest diari coneix i entaula amistat amb el periodista i poeta gallec Manuel Curros Enríquez, i al morir aquest li donen la seva secció de política espanyola.
Després de cinc anys en l'illa retorna a Espanya com acorresponsal del mateix periòdic. S'instal·la en Madrid seu del govern per a així estar més en contacte amb la classe dirigent i, per tant, amb la política espanyola. En aquesta ciutat coneix i entaula amistat amb el Ramón Menéndez Pidal, gràcies a ell es comença a interessar per la història, i comença a treballar a l'Arxiu Històric Nacional, a la Biblioteca Nacional, a l'arxiu de Simancas, Reial Acadèmia de la Història, El Escorial o a la Catedral d'Oviedo.
L'any 1925 és designat per al lloc de director del diari catòlic «Región» d'Oviedo. Després del pas per aquest diari es trasllada a Palència, ciutat de la qual regressa en 1928 a Oviedo després del seu nomenament de cronista oficial d'Astúries i director de la biblioteca provincial d'Astúries. En aquests llocs continua fins a la seva mort. en l'acompliment d'aquests treballs és on comença a crear la seva vasta obra literària/historiogràfica. Crea durant aquests anys l'I.D.I.A (Institut d'Estudis Asturians), sent membre numerari des de la seva creació fins a la seva mort.

## Obra creativa

* «Psiquis»
* «Memorias d'un enfermo»
* «Cuentos tradicionales asturianos» (1921)
* La triología sobre mitología asturiana:
       «Los dioses de la vida» (1925)
       «Los dioses de la muerte» (1925)
       «El sacerdocio del diablo» (1928)
* «Alfonso II el casto» (1943)Palau del comte de Toreno a Oviedo seu d'IDEA
* «Contribución al Diccionario folclórico de Asturias» (cinc toms. 1951–1958)
* «La Asturias que venció a Roma» (1953)
* «L'alborá de los malvises(los madrigales del bable)» (1944), en asturià
* «La presa de las Águilas: drama en tres actos y en verso» (1924)
* «Majestad: drama en dos actos y en prosa» (1924)
* «La hora del yunque» (1944)
* «La sementera de sal» (1944)
* «Capitán de romancero» (1949)
# Els Cants d'Hiperió

Els Cants d'Hiperió (original: Hyperion Cantos) és una sèrie de novel·les de ciència-ficció escrites per Dan Simmons. El títol era al principi utilitzat per la col·lecció del primer parell de llibres de la sèrie, Hiperió i La Caiguda d'Hyperió, i més tard es va utilitzar per a referir-se a la història globalment, incloent Endymion, L'ascens d'Endimió, i un nombre d'històries curtes.
De les quatre novel·les, Hyperion va rebre el Premi Hugo a la millor novel·la i el Premi Locus el 1990; The Fall of Hyperion va guanyar el premi Locus i el premi de la British Science Fiction Association el 1991; i The Rise of Endymion va rebre el Premi Locus el 1998.

## Desenvolupament

L'original Els Cants d'Hiperió ha estat descrit com una novel·la publicada en dos volums, publicada per separat al principi per raons de llargada. A la seva introducció a "Orfes del Helix", Simmons afirma que:
   "Alguns lectors poden saber que he escrit quatre novel·les ubicades a l'univers 'Hiperió —Hiperió, La Caiguda d'Hiperió, Endymion, i L'ascens d'Endymion. Un subconjunt perspicaç d'aquells lectors —potser la majoria— sap que l'anomenada èpica de fet consisteix en dos llargs i mútuament dependents contes, les dues històries d'Hiperió combinades i les dues històries d'Endimiócombinades, trencades pels quatre llibres a causa de les realitats de la publicació."

## Ubicació de la història
### El Shrike

La regió de les Tombes és també la casa del Shrike, una criatura amenaçadora mig-mecànica mig-orgànica amb quatre braços que apareix a la sèrie prominentment.

## Referències

* ↑ Landon, Brooks. Science fiction after 1900: from the steam man to the stars. Routledge, 2002, p. 236. ISBN 0-415-93888-0.
* 1 2 Hartwell, David G.. The Space Opera Renaissance. Macmillan, 2006, p. 311. ISBN 0-7653-0617-4.
* ↑ «1990 Award Winners & Nominees». Worlds Without End. [Consulta: 16 juliol 2009].
* ↑ «1991 Award Winners & Nominees». Worlds Without End. [Consulta: 16 juliol 2009].
* ↑ «1998 Award Winners & Nominees». Worlds Without End. [Consulta: 16 juliol 2009].
* ↑ Harris-Fain, Darren. Understanding contemporary American science fiction, 2005, p. 129. ISBN 1-57003-585-7.
* ↑ Simmons, Dan. Worlds Enough & Time. HarperCollins, 2002, p. 65. ISBN 0-06-050604-0.
* ↑ Jonas, Gerald «SCIENCE FICTION». The New York Times, 25-03-1990 [Consulta: 8 març 2012].
# Amalequites

Els amalequites foren segons la Bíblia els descendents d'Amalek, fill d'Elifaz i net d'Esaú. Eren un poble que ocupava la regió al sud d'Israel entre els filisteus i els amorites, que van arrabassar els beduïns.
Segons aquesta mitologia descriu en el Deuteronomi, després d'obstaculitzar la marxa dels jueus cap a Palestina, van estar en guerra sovint contra els israelites quan ja estaven assentats, durant l'anomenat període del Jutges; els reis hebreus Saül i David quasi els van exterminar i la resta fou eliminada en el temps d'Ezequies, dècim successor de David.
El seu nom és sinònim de traïdoria i perfídia per a certes tradicions jueves.
Alguns estudiosos han discutit l'ètica del manament d'exterminar tots els amalecites, inclosos els nens, i la presumpció de càstig col·lectiu. També s'ha descrit com a genocida aquest manament, segons estudiosos del genocidi com Norman Naimark.
Els historiadors no es posen d'acord sobre l'existència històrica dels amalequites, alguns consideren que es tracta d'una construcció mitològica que no es correspondria amb certesa a cap tribu o poble històric conegut.
En el conflicte israelià-palestí, alguns polítics i extremistes israelians han comparat els palestins amb els amalecs i han afirmat que els palestins són els amalecites, arribant a fer crides al seu extermini o eliminació.

## Referències

* ↑ Rodin, David, Sorabji, Richard. The Ethics of War: Shared problems in different traditions. (en anglès). Routledge, 2006, p. 98.
* ↑ Rogerson,, John William; Carroll, M. Daniel.. Theory and Practice in Old Testament Ethics (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2004, p. 92.
* ↑ Naimark,, Norman M. Genocide: A World History. (en anglès). Oxford University Press, 2017, pp. 8–9.
* ↑ Mattingly,, Gerald L. Eerdmans Dictionary of the Bible (en anglès). William B Eerdmans Publishing Co,, 2019, p. 48.
* ↑ «The Dangerous History Behind Netanyahu’s Amalek Rhetoric» (en anglès). motherjones.com, 03-11-2023. [Consulta: 24 abril 2024].

## Bibliografia

* Gran Enciclopedia del Mundo, Bilbao, 1965
# Leont (polític)

Leont (en llatí Leon, -ontis, en grec antic Λέων, -οντος) fou un polític atenenc del partit favorable a Roma.
L'any 192 aC va acusar Apol·lodor de Susiana de fomentar la revolta contra Roma i a favor d'Antíoc III el Gran, i va aconseguir que fos enviat a l'exili.
Probablement és el mateix personatge que un Leont fill d'Icèsias que el 189 aC es va presentar davant el senat romà per donar suport a la petició de pau de la Lliga Etòlia, del que parla Titus Livi.

## Referències

* ↑ 7.Leo or Leon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 734

## Vegeu també

* Damis d'Atenes
Viccionari
# Cal Mota

Cal Mota és un edifici del segle xix protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès).

## Descripció

És un edifici de planta baixa, dos pisos, terrat i torratxa amb galeria i jardí posterior en el qual la barreja d'elements de diferents estils, característica de l'eclecticisme, és un fet: finestres medievalistes, encoixinats neorenaixentistes, pilastres i capitells neoclàssics, estucat geomètric neomudèjar, balustrades de marbre, reixes de ferro forjat, columnes de ferro colat, escates de ceràmica vidriada, etc.

## Història

En plena crisi de la fil·loxera es manté la transformació del carrer Raval eixamplant la via com a part de la carretera Sant Boi a la Llacuna. En aquest context, s'emprèn la remodelació de la que serà una de les cases emblemàtiques de Sant Sadurní. El 1893 s'inicia la reforma de l'habitatge i l'any següent s'aixeca la tanca i un mirador al jardí posterior que s'obre als carrers Riera i Sant Antoni, seguint l'exemple dels seus veïns. Aprofitant la creixent importància del Raval, s'orienta la façana principal a aquest carrer. L'obra va ser encarregada pels germans Josep i Salvador Rovira Santacana, coneguts amb el sobrenom dels Mota, al mestre d'obres Enric Figueras i Ribas de Barcelona, que treballà a Sant Sadurní per a la família Rovira.

## Notes

* ↑ Enric Figueras Ribas [no confondre amb l'activista cultural guixolenc homònim] va ser un mestre d'obres, titulat el 1873, que treballà principalment a Barcelona: fent funcions d'arquitecte, se li deuen les cases Olegario Burés (1883); la casa de les Aigües, o de les Altures, actual seu del Districte d'Horta-Guinardó (1890); el Foment Republicà de Sants, antic Ateneu Batllorí (1894); la casa Realp-Llevat (1899); les cases Baltasar de Bacardit (1901), Caterina Pons i Henriette Cros (1903); i la casa Salvador Vendrell (1904). A Sant Sadurní d'Anoia hi dirigí la construcció de la important Cal Mota, dels germans Josep i Salvador Rovira Santacana. Ingressà per oposició a l'ajuntament de Barcelona, en fou responsable d'empedrats i enllambordats el 1903, i posteriorment va ser cap de la secció tercera d'Urbanització i Obres (1909). Probablement morí pels voltants del febrer de 1910, quan la institució amortitzà aquesta darrera plaça.

## Referències

* ↑ «Cal Mota». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 abril 2012].
* ↑ «Cal Mota, a Sant Sadurní d'Anoia». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 27 desembre 2017].
* ↑ «De l'ajuntament». El poble català, 24-02-1910, pàg. 2.
* ↑ «Cal Mota». Pla d'Ordenació Urbanística Municipal: Catàleg de patrimoni arquitectònic. Ajuntament de Sant Sadurní d'Anoia. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 12 maig 2012].
# Luci Lucceu

Luci Lucceu (en llatí Lucius Lucceius Q. F.) va ser un historiador romà, amic de Ciceró i enemistat amb Tit Pomponi Àtic per motius desconeguts. Trobem el seu nom de forma freqüent en la primera correspondència entre Ciceró i Àtic. Ciceró va intentar reconciliar als dos amics seus, però Lucceu estava tan enfadat amb Àtic que no hi va haver possibilitat de reconciliació. Sembla que Sal·lusti va estar implicat d'alguna manera en l'enemistat.
L'any 63 aC va acusar Catilina quan aquest no va sortir elegit cònsol en els comicis, i la seva oratòria va ser qualificada per Asconi de paratus eruditusque (un erudit molt preparat).
L'any 60 aC va ser candidat al consolat junt amb Juli Cèsar que li va donar suport a canvi de què Lucceu, que era molt ric, donés diners als electors en nom dels dos, però va perdre l'elecció pels esforços de l'aristocràcia, que volia evitar l'ascens de Cèsar al poder, a favor de Bíbul.
Després d'això sembla que Lucceu es va retirar de la vida pública i es va dedicar només a la literatura. Va compondre una història de Roma començant pel període de la guerra social. L'any 55 aC, quan havia arribat a la descripció de la primera guerra civil, Ciceró, que estava impacient perquè Lucceu narrés les seves accions, no volia esperar que arribés al període del seu consolat, li va demanar en una carta que tanqués el curs narratiu i dediqués una obra separada al període entre la conspiració de Catilina i la seva tornada del desterrament. El mateix Ciceró qualifica aquesta carta de valde bella (extremadament bella), i és una de les més extraordinàries de la seva correspondència. Ciceró li demana a Lucceu que tingui més present la amistat que la veritat, i que parli dels esdeveniments en termes més elevats dels que potser mereixien. I acaba dient que si no li fa cas i no escriu sobre el tema, es veurà obligat a escriure ell mateix aquella història. Lucceu va prometre escriure aquella obra, i encara que va enviar un esborrany a Ciceró, no devia acabar mai la història promesa.
L'any 55 aC va anar a Sardenya i el 49 aC, quan va esclatar la Segona guerra civil, va donar suport a Gneu Pompeu, amb el que tenia relacions d'amistat. Pompeu el consultava durant la guerra sobre els assumptes importants. El 48 aC Cèsar el va perdonar i va tornar a Roma on va conservar l'amistat de Ciceró. Quan aquest va perdre la seva filla Tul·liola l'any 45 aC, Lucceu li va enviar una sentida carta de condol.Probablement va morir al cap de poc temps, ja que el seu nom no torna a aparèixer a la correspondència de Ciceró.

## Referències

* ↑ Ciceró. Epistulae ad familiares V,12
* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/819?rgn=full+text;view=image;q1=LucceiusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 809.
# Ankhmakis

Ankhmakis (en antic egipci ꜥnḫ-wn-nfr, "Que Osiris visqui per sempre"), anomenat també Ankhwennefer i Kaonnofris, va ser el faraó que va succeir a Hugronafor al govern de l'Alt Egipte, en rebel·lió contra els Ptolemeus, abans del 197 aC, durant el regnat de Ptolemeu V Epífanes. El seu govern va durar aproximadament del 199 aC al 185 aC.
Va mantenir Licòpolis, des d'on governava, però el 197 aC va ser derrotat i es va retirar al sud cap a Tebes. Allí va ser finalment derrotat i capturat pel general Conanos el 186 aC amb el que la revolta va arribar al seu final. Se sap molt poc del seu regnat, ja que els registres sobre ell van ser esborrats.

## Referències

* ↑ Hölbl, Günther. A history of the Ptolemaic empire. Londres; Nova York: Routledge, 2001, p. 155 ff. ISBN 9780415201452.
# Cniva

Cniva (Kniwa, que vol dir "ganivet") fou un cabdill got del segle iii. Durant la Guerra gòtica (250-251) Cniva va envair l'Imperi Romà quan va creuar el Danubi al segle iii enviant destacaments a tota la província romana de Mèsia amb un exèrcit de setanta mil gots i sàrmates, que van exigir l'atenció de l'emperador Deci.
Cniva assetjà la ciutat de Nicopolis ad Istrium, però quan l'emperador Deci va arribar els gots van aixecar el setge i es van dirigir cap a Filipòpolis. Deci i les seves tropes perseguiren Cniva a través del terreny difícil, però després de moltes marxes forçades, Cniva va atacar Deci, que va pensar que estava més lluny dels gots. El campament de Deci va ser sorprès i l'emperador va fugir, mentre el seu exèrcit va ser derrotat en la batalla de Filipòpolis. Cniva va establir el setge de Filipòpolis, on el governador Titus Juli Prisc es va autoproclamar emperador amb l'esperança de pactar amb els Gots i salvar la ciutat. Malgrat tot, Cniva va conquerir la ciutat, matant a cent mil persones i obtenint molts presoners.
El saqueig de Filipòpolis va enfortir Deci, que va interceptar diversos grups germànics, i feu reparar i reforçar les fortificacions al llarg del Danubi, amb la intenció d'oposar-se a les forces de Cniva. els gots van entrar a Macedònia i Grècia i van arribar fins a les Termòpiles
Els romans amb la seva superioritat numèrica, van anar encerclant els gots, que intentaven a retirar-se de l'imperi. Però Deci, que buscava venjança, i segur de la victòria, va atacar als gots en un petit poble anomenat Fòrum Terebronii. L'exèrcit romà va ser atrapat en un pantà quan van intentar atacar l'exèrcit got, i tant l'emperador Deci com el seu fill Herenni Etrusc van ser morts en la batalla d'Abritus.
Després de la batalla d'Abritus, el nou emperador, Trebonià Gal, va deixar anar Cniva amb el seu botí, i va ajudar a la sortida dels gots de l'imperi, comprometent-se a pagar un tribut a Cniva per tal d'evitar que envaís l'imperi de nou.

## Referències

* ↑ Tony Jaques, Dictionary of Battles and Sieges (anglès)
* ↑ (anglès) Edward Gibbon, The History of the Decline and Fall of the Roman Empire Arxivat 2010-01-03 a Wayback Machine. Cap. 10
# Anna Winlock

Anna Winlock (15 de setembre de 1857- 4 de gener de 1904) fou una astrònoma estatunidenca, filla del també astrònom Joseph Winlock i d'Isabella Lane.

## Vida

Anna Winlock assistí a les escoles de Cambridge, on estudià grec clàssic i matemàtiques i, influïda pel seu pare, s'inicià en el món de l'astronomia. Les seves acurades observacions i càlculs li permeteren entrar al Harvard College Observatory (essent la primera dona a sou d'aquesta institució). Amb el seu salari mantenia tota la seva família (mare i quatre germans petits), ja que el seu pare es va morir just quan ella va acabar els seus estudis. Gràcies a la qualitat de la seva feina, l'observatori aviat va contractar més dones, generant una forta polèmica perquè cobraven molt menys que els seus companys homes. Va continuar a la mateixa feina fins que va morir als 47 anys.

## Aportacions

Les seves principals aportacions relacionaven matemàtiques i astronomia. Amb els seus càlculs, es van poder reduir les observacions necessàries. Col·laborà al llarg de dues dècades en l'addició de cossos estel·lars a l'Astronomische Gesellschaft Katalog (particularment dins l'anomenat Cercle de Cambridge) i localitzà nombroses estrelles variables. També contribuí a l'estudi dels asteroides, en especial (433) Eros i (475) Ocllo, dels quals va descriure l'òrbita.

## Referències

* ↑ Ogilvie, Marilyn Bailey (1986). Women in science : antiquity through the nineteenth century : a biographical dictionary with annotated bibliography. Cambridge, Mass.: MIT Press. pp. 177–178. ISBN 9780262650380
* ↑ Ogilvie, Marilyn. The Biographical Dictionary of Women in Science: Pioneering Lives From Ancient Times to the Mid-20th Century. Routledge, 2003. ISBN 9781135963422 [Consulta: 23 juliol 2015].
# Antefoquer

Anefoquer o Intefiquer (Ini-iti.f-iḳr) va ser un alt funcionari de l'antic Egipte. Va ser governador de Tebes abans de convertit-se en djati de dos faraons de la dinastia XII, Amenemhet I i Senusret I.
Antefoquer en jeroglífic :
El seu nom apareix en alguns documents de la seva època, que el mostren involucrat en les campanyes militars a Núbia i expedicions al Mar Roig, especialment als papirs de Reisner, trobats per George Andrew Reisner en una tomba de Naga ed-Deir. Entre aquests papirs hi ha diverses cartes d'Antefoquer sobre el material necessari per a obres de construcció a Tinis.
Segons Nicolas Grimal, podria estar involucrat en l'assassinat d'Amenemhet I, fet relatat a la Història de Sinuhé.

## Tomba

És el propietari de la tomba TT60, de la necròpolis tebana situada a la Vall dels Nobles (Qurna), on hi va ser enterrada una dona anomenada Senet, la seva mare o esposa. No se sap si ell també hi va ser enterrat o bé a el van sepultar a Lisht, en una mastaba propera a la piràmide d'Amenemhet I.
A la tomba s'hi entra per un llarg corredor que condueix a una sala amb un nínxol des d'on s'accedeix a la cambra mortuòria. Al fons d'una capella hi ha una representació de Senet davant d'una taula d'ofrenes. Altres escenes mostren Anefoquer caçant o amb el faraó Senusret (aquesta gairebé destruïda), i una llista amb els seus títols.

## Referències

* ↑ Rice, 1999, p. 222.
* ↑ Grimal, 1994, p. 177.
* ↑ Baikie, 2006, p. 575.
* ↑ Rice, 1999, p. 182.
* ↑ Lichtheim, 1999, p. 40.

## Vegeu també

* Llista de djatis de l'antic Egipte.

## Bibliografia

* Baikie, James. Egyptian Antiquities in the Nile Valley (en anglès). Columbia University Press, 2006. ISBN 0-7103-1127-3.
* Grimal, Nicolas-Christophe. A History of Ancient Egypt (en anglès). Blackwell, 1994. ISBN 0-631-19396-0.
* Lichtheim, Miriam. Maat in Egyptian Autobiographies and Related Studies (en anglès). Universitätsverlag, 1999. ISBN 3-7278-0846-2.
* Rice, Michael. Who's Who in Ancient Egypt (en anglès). Routledge, 2001, p. 320. ISBN 0-415-15448-0.
# Gueorgui Dimitrov (futbolista, 1966)

Gueorgui Dimitrov (Plòvdiv, 10 de setembre de 1966) era un futbolista búlgar que ocupava la posició de davanter.

## Trajectòria

Provinent del Lokomotiv Plòvdiv, club en el qual militava des de 1987, fitxa pel RCD Mallorca a l'abril de 1991. Debuta a la primera divisió espanyola l'1 de maig d'eixe any, en partit que va enfrontar el seu equip contra el FC Barcelona. Va ser l'única aparició del búlgar amb els illencs en Lliga.
No hi té continuïtat, i en finalitzar la temporada retorna al seu país per militar al Levski Sofia. Posteriorment jugaria a l'Altay Izmir turc i de nou al Lokomotiv, on es retiraria el 1998.

## Referències

* ↑ Dimitrov, nuevo fichaje bermellón Mundo Deportivo 23 abril de 1991
* ↑ Gueorgui Dimitrov a BDFutbol
* ↑ «Perfil». transfermarkt.com. [Consulta: 9 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Fitxa del jugador
# Luci Visel·li Varró

Luci Visel·li Varró (en llatí Lucius Visellius C. F. C. N. Varró) va ser un magistrat romà del segle i. Era fill de Gai Visel·li Varró, cònsol sufecte l'any 12.
Va ser nomenat cònsol l'any 24 amb Servi Corneli Cetege. Per complaure al totpoderós Sejà va acusar Gai Sili, que havia estat legat a Germània Inferior el 21 juntament amb el seu pare amb el pretext de què Sili havia estat enemic personal del seu pare, segons el mateix denunciant.

## Referències

* ↑ Tàcit. Annals IV, 17, 19