OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estepona

Estepona és un municipi d'Andalusia, a la província de Màlaga. Limita al nord amb Jubrique i Júzcar, al nord-est amb Benahavís, a l'est amb Marbella, al sud-oest i sud amb la mar Mediterrània, al sud-oest i oest amb Casares i al nord-oest amb Genalguacil.

## Història

Estepona ja era habitada durant la prehistòria, s'han descobert eines de sílex i dòlmens al llarg del curs de l'Arroyo Vaquero, a l'oest de la localitat. El seu origen és discutit, encara que les últimes hipòtesis, basades en l'existència d'una important ciutat iber amb un port natural, fan pensar a l'oppidum ibèric de Salduba com l'assentament d'època antiga més proper a l'actual localitat d'Estepona. No obstant això, en els últims anys, s'estan trobant restes romanes en el mateix nucli urbà de la localitat, que podrien correspondre a una important vila romana no només d'ús industrial (assalaments) sinó també defensiu.
A l'època musulmana, hi ha una fortalesa denominada Al-Extebunna, el primer esment escrit del topònim que va donar el nom a la ciutat. L'any 1342 hi ha un important combat naval d'una trentena de galeres en aigües d'Estepona. La flota d'Aragó (amb suport de Gènova i Castella s'enfronta amb victòria final, després de la derrota de les naus d'Alfons XI de Castella a l'Estret de Gibraltar. Al segle xv, durant el domini musulmà, els habitants de la vila es neguen a pagar impostos al rei Enric IV de Castella que finalment autoritza una incursió cristiana. Durant 1456 i el següent any, es conquista el castell i el poblat. Estant en plena època de reconquesta, es mana protegir la costa amb la construcció d'un nou poble, l'anterior havia estat pràcticament destruït, i una fortalesa. Amb els Reis Catòlics, Joana la Boja la sotmet sota dependència de Marbella fins a l'arribada de Felip V. Al voltant del mig miler de esteponers reben llavors, en 1729, la carta de vilatge (es conserva a l'ajuntament).
Durant el segle xv fins al segle xix tot just es registra un augment demogràfic. En els dos últims segles s'estabilitza i comença a créixer lentament fins a final del segle xx, des de llavors el creixement de la població és important i ràpid.

## Galeria d'imatges

* Torre del reloj
* Església Sta. María de los Remedios
* Gibraltar vist des del port d'Estepona

## Referències

* ↑ «La historia de Estepona, indestructible» (en espanyol europeu), 03-10-2011. [Consulta: 5 març 2023].

## Enllaços externs

* Página oficial Arxivat 2011-07-02 a Wayback Machine.
* Galeria de fotos i informació Arxivat 2012-07-06 a Wayback Machine.
* Callejero fotográfico de Estepona en format PDF
* Callejero de Estepona
* Callejero y Guia de Estepona
# Salomó II d'Imerècia

Salomó II, nascut el 1773, era abans el príncep David fill d'Artxil i d'Elena (aquesta filla de Irakli II de Kartli i de Daredjan).
La corona se la van disputar David, fill de Jordi (cosí de Salomó) i David, fill d'Artxil (nebot de Salomó) que per part de mare era net d'Irakli de Kartli.
Després de deu anys de lluites la noblesa proposa de fer rei a Irakli, però la reina Daredjan (esposa de Irakli) va aconseguir que la corona fos donada, per recomanació d'Irakli, a David fill d'Artxil, que va pujar sota el nom de Salomó II.
Aquest des del 1802 va demanar a Rússia de restablir el regne de Kartli i Kakhètia i a canvi acceptaria el protectorat rus, però no va ser escoltat.
Es va rebel·lar el mthavari de Mingrèlia Grigol Dadiani i Salomó va haver de combatre'l. Grigol va demanar el protectorat rus. El governador rus de Geòrgia, Pàvel Tsitsiànov, exigeix a Salomó que pari les operacions i se sotmeti al protectorat rus, però Salomó s'hi nega. Tsitsianov envaí Imerècia i Salomó es veié obligat a acceptar el protectorat el 25 d'abril de 1804 (Tractat d'Elaznur).
El 1806 esclatà la guerra entre Rússia i l'imperi Otomà i el rei Salomó es va aliar amb els otomans. El tsar, furiós, va ordenar que es deposés a Salomó i s'annexés Imerècia l'abans possible. Però mentre durava la guerra el governador Gudovicht no va arriscar-se a operacions militars a la zona; el següent governador Tormassov va proclamar el govern rus el 20 de febrer de 1810 i l'abolició del regne al mateix temps que milers de soldats entraven al país i ocupaven Vartsikhé i Bagdadi.
Salomó es retirà a la vall de Khanis Tskali amb 4000 homes; un combat va tenir lloc a Tchkéri i un altre a la frontera entre Imerècia i Ratxa-Letchkumi; els russos ocupen Tola, Khvantchkara, Khotévi, Minda, Tsikhé, Khidikari i Oni.
Salomó s'entrega i és encarcerat a Tblisi però el 10 de maig de 1810 escapa i arriba a Akhaltsikhé, on demana la rebel·lió general, que es produeix ràpidament. Els rebels assetjaren als russos a les fortaleses i el governador Simonovicht no podia sortir de Kutaisi. El rei es va reunir amb el rebels. Un victòria parcial van obtenir els revoltats a Sakaro el mes de juny. Un altre combat important va tenir lloc a Vakhani amb victòria dels revoltats sobre el general Orbeliani (juliol). Simonovicht va encarregar a al general Rozen de posar fi a la revolta el 16 de juliol. Combats de certa importància es van produir el 8 i 10 d'agost. El setembre Rozen ocupa Vartsikhé i Salomó es retira a Khanis Tskali, però atacat per una força russa molt superior, va haver de fugir cap a Akhaltsikhé. El 1812 i 1813 la guerra entre Rússia i els otomans i persa va acabar, i el 1815 Salomó va morir a Trebizonda el 7 de desembre de 1815. El seu fill Constantí, nascut el 1789 va passar al servei de Rússia el 1812 i va morir el 3 de maig del 1844.

## Referències

Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Jordi I d'Alexandria

Jordi I d'Alexandria va ser patriarca de l'Església Ortodoxa d'Alexandria de l'any 621 al 630. Va ser elegit patriarca quan l'emperador Heracli va reconquerir Egipte. Quan els àrabs eren a punt d'invadir Egipte, Jordi va abandonar la ciutat.
Va succeir Joan l'Almoiner. Se li ha atribuït una biografia de Joan Crisòstom, que Foci va incloure al Myriobiblos, i les traduccions d'uns fragments del salm 25.
Segons la Crònica de Teòfanes el Confessor el seu episcopat va durar 14 anys: va començar el 619/620 i va acabar el 632/633.

## Referències

* ↑ «George I (621-630)». Previous patriarchs. Patriarchate of Alexandria. [Consulta: 6 setembre 2023].
* ↑ Patrologia Graeca, CIII, col. 341-360B, i col. 342, n. 74
* ↑ Turtledove, Harry (trad. i ed.). The chronicle of Theophanes : an English translation of anni mundi 6095-6305 (A.D. 602-813). Filadèlfia: University of Pennsylvania Press, 1982, p. 44. ISBN 9780812211283.
# Montana

Montana és un estat de l'oest dels Estats Units d'Amèrica situat sota la frontera canadenca. El nom probablement ve de l'espanyol montaña, descripció del seu emplaçament al vessant oriental de les muntanyes Rocoses. L'estat és el quart més gran per extensió, però té molt poca població i gairebé tota rural. L'economia és principalment del sector primari, amb la ramaderia com a activitat més important encara que s'hi troba conreus de blat, ordi, remolatxa, així com explotacions forestals i mineria.
Montana conté la secció no canadenca del Parc Nacional de les Glaceres i la porció septentrional del Parc Nacional de Yellowstone.

## Clima

Montana és un estat molt extens i amb gran variació en el clima, l'altitud varia entre els 610 metres i els 4.000 m per sobre del nivell del mar. La part occidental és muntanyenca amb nombroses valls. La part oriental és principalment plana i semiàrida de clima continental. La divisòria continental té un efecte considerable sobre el clima de Montana, donat que restringeix l'entrada d'aire càlid des del Pacífic.
La pluviometria anual mitjana és de 380 mm, però s'observen grans variacions. Les serralades de muntanyes bloquegen l'aire humit del Pacífic i creen ombra pluviomètrica a l'oest. Heron, a l'oest rep la màxima precipitació (881 mm). En canvi, Lonepine només 291 mm, i Deer Lodge 279 mm. Les muntanyes poden rebre 2.500 mm, per exemple, Grinnell Glacier al Glacier National Park recull 2,700 mm. Les serralades poden acumular 7 metres de neu a l'any. Hi pot haver tempestes fortes des de maig a setembre mentre que les nevades cauen des de novembre a març.
Temperatures mitjanes màximes i mínimes d'algunes ciutats de Montana :
| Localitat | Juliol (°F) | Mes més fred (°F) | Juliol (°C) | Mes més fred (°C) |
| Billings | 89/54 | 32/14 | 32/15 | 4/–9 |
| Missoula | 86/51 | 30/11 | 31/16 | −0/–8 |
| Great Falls | 83/51 | 28/11 | 34/15 | 1/–9 |
| Bozeman | 81/51 | 27/10 | 31/12 | −0/–11 |
| Butte | 80/45 | 27/7 | 30/5 | −1/–15 |
| Helena | 86/54 | 30/12 | 31/12 | −0/–11 |
| Kalispell | 81/48 | 27/9 | 29/14 | −1/–10 |

## Turisme

El Parc Nacional de les Glaceres que està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO amb el nom de Parc internacional de la pau Waterton-Glacier, conjuntament amb el Parc Nacional dels Llacs Waterton a Alberta al Canadà.

## Vegeu també

* Territori de Montana
* Bandera de Montana
* Llista de peixos de Montana
* Segell de Montana

## Referències

* ↑ Bentz, Barbara J.; etal «Climate Change and Bark Beetles of the Western United States and Canada: Direct and Indirect Effects». BioScience, 60, 8, 2010, pàg. 602–613. DOI: 10.1525/bio.2010.60.8.6.
* ↑ «Montana climate averages». Weatherbase. [Consulta: 22 gener 2016].
# Walter Paul Dürst

Walter Paul Dürst (Davos, 28 de febrer de 1927 - 2 de maig de 2016) va ser un jugador d'hoquei sobre gel suís que va competir entre finals de la dècada de 1940 i començaments de la de 1960. Era germà del també jugador d'hoquei sobre gel Hans Dürst.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de bronze en la competició d'hoquei sobre gel. Quatre anys més tard, als Jocs d'Oslo, fou cinquè en la mateixa competició. En el seu palmarès també destaquen tres medalles de bronze al Campionat del Món d'hoquei gel, el 1950, 1951 i 1953.
A nivell de clubs jugà al HC Davos, amb qui guanyà la lliga suïssa de 1947, 1948, 1950, 1958 i 1960 i la Spengler Cup de 1951, 1957 i 1958.

## Referències

* ↑ ««Watschga» Dürst gestorben» (en alemany estàndard suís). [Consulta: 14 març 2023].
* 1 2 3 4 «Olympedia – Walter Paul Dürst». [Consulta: 14 març 2023].
# Francis Spain

Francis Spain (Quitman, 17 de febrer de 1909 - Rochester, 23 de juny de 1977) va ser un jugador d'hoquei sobre gel estatunidenc que va competir durant la dècada de 1930.
Nascut a Geòrgia, de joves es traslladà a Massachusetts, on va aprendre a jugar a l'hoquei sobre gel. Estudià a la Phillips Exeter Academy i al Dartmouth College. El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Garmisch-Partenkirchen, on guanyà la medalla de bronze en la competició d'hoquei sobre gel.

## Referències

* ↑ «Frank Spain Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 7 d’agost 2017. [Consulta: 17 abril 2019].
# Miquel Barnola i Catarineu

Miquel Barnola i Catarineu (Campins, 1960) és treballador de banca i fou alcalde de Campins des del 1995 i fins al 2011. És fill de Ramon Barnola i Cruells, primer alcalde democràtic en la Transició, i germà de Josep (Pep) Barnola, que a les eleccions municipals de 2023 entrà com a regidor a l'ajuntament de Campins.
Miquel Barnola treballava en una caixa d'estalvis, va entrar a l'ajuntament l'any 1991 com a regidor, i accedí a l'alcaldia quatre anys més tard en la llista de CDC. Va ser reelegit successivament els anys 1999, 2003 i 2007. De les realitzacions del seu mandat es poden esmentar les millores i ampliacions en edificis municipals, l'arranjament del cementiri i la tramitació per una escola. Miquel Barnola també ha estat vinculat a Ràdio Sant Celoni i a la colla de geganters de Sant Celoni.
Posteriorment, un cop va deixar l'alcaldia, va participar en la creació de l'Associació Salvem Campins, amb la intenció de mantenir obert un local amb un bar i amb un racó amb una selecció de queviures, per evitar que el poble es quedés sense establiments.

## Referències

* 1 2 «Fitxa biogràfica, al web del Museu de Granollers». [Consulta: 11 octubre 2016].
* ↑ «Resultat de les eleccions municipals del 2023, al web del diari Ara». [Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ Pujol, Andreu. «Salvem Campins - 02 ago 2019». El Punt Avui, 02-08-2019. [Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ «Associacions». La Mostela - Revista de Campins, 2019, pàg. 9.
# Pere d'Arenys

Pere d'Arenys (Arenys de Munt, 1349 – Barcelona, 1419) fou un teòleg dominicà català.
Entrà al convent dominicà de Santa Caterina de Barcelona el 1362, essent ordenat sacerdot el 1371. Seguí estudis eclesiàstics en diversos convents del seu orde a Barcelona, Mallorca i València. Estudià lògica a l'Escola de Lògica del convent del seu orde a Lleida. De 1474 a 1378 cursà teologia a Barcelona, Tolosa i París.
Va exercir la seva carrera docent a Tarragona (1379), a Barcelona (1380) i a Lleida, on va ser professor de teologia en el convent abans referit el 1383.
Fou mestre en teologia a Perpinyà el 1391, i el 1385, segons indica ell mateix en la seva Crònica, havia ensenyat a la Universitat de Bolonya.
Exercí diversos càrrecs dins el seu orde, fou prior de diversos convents, visitador provincial i comissari de la Inquisició.
El 1407 fou nomenat provincial del seu orde a Terra Santa, però hi renuncià, restant a Barcelona fins a la seva mort.
És autor d'una crònica (Chronicon, en llatí), d'història civil i eclesiàstica des de 1395 a 1415, que aporta moltes dades sobre la història interna de l'orde dels dominics i sobre l'ensenyament a la seva època, així com sobre el cisma d'Occident, la Guerra Civil Catalana o el Compromís de Casp. També conté molta informació sobre el seu contemporani sant Vicent Ferrer, els seus miracles i la seva actitud política.

## Obres

* Chronicon

## Referències

* ↑ Mariàngela Vilallonga, La literatura llatina a Catalunya al segle XV. Repertori bio-bibliogràfic

## Bibliografia

* Mariàngela Vilallonga, La literatura llatina a Catalunya al segle xv. Repertori bio-bibliogràfic (1993, ISBN 978-84-7256-930-0).
* Fèlix Torres Amat, Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes, Barcelona, 1836.
# Jordi Portabella i Calvete

Jordi Portabella i Calvete (Barcelona, 10 de gener de 1961) és Director de Sostenibilitat del FC Barcelona d'ençà del 2021. Anteriorment, havia estat Director general de la Fundació Catalana per a la Recerca i la Innovació i Director de l'Àrea de Divulgació Científica i Cosmocaixa, així com Director de l'Àrea de Recerca i Coneixement de la Fundació Bancària la Caixa. Abans va ser diputat del Parlament de Catalunya i regidor de l'Ajuntament de Barcelona per ERC. És llicenciat en Biologia per la Universitat de Barcelona i Màster en Enginyeria Ambiental per l'ICT. També va ser consultor ambiental i professor de Medi Ambient a la Universitat Internacional de Catalunya. És l'autor de diverses publicacions científiques i polítiques.

## Trajectòria política

La seva trajectòria política s'inicià de jove. Fou membre de la Crida a la Solidaritat. L'any 1987 es va afiliar a Esquerra Republicana de Catalunya, participant de la Crida Nacional a ERC encapçalada per Josep Lluís Carod-Rovira i Àngel Colom. Diputat del Parlament de Catalunya en les legislatures IV i V. Va ser president de la Comissió del Síndic de Greuges a la cambra catalana. De l'any 1999 al 2015 va ser el president del grup municipal d'ERC a l'Ajuntament de Barcelona. Durant el període 1999-2007 va ser tinent d'alcalde del consistori ocupant diverses responsabilitats en les àrees del transport, promoció econòmica, comerç, turisme i urbanisme. També va ser vicepresident de l'Àrea Metropolitana de Barcelona (1999-2015) i portaveu dels republicans a la Diputació de Barcelona (2011-2015).

## Trajectòria en ciència

Va ser professor de Medi Ambient a la UIC a la carrera d'Enginyeria Tècnica Agrícola. Igualment va ser president de la Comissió el Cicle de l'Aigua al Parlament de Catalunya, així com president del Zoo de Barcelona (1999-2007). També ha estat membre de diversos patronats científics com ara el CNIC, el CNIO, el VHIO, el CRG, la Fundació Pasqual Maragall, entre d'altres. Ha estat Director de l'Àrea de Divulgació Científica i Cosmocaixa, així com Director de l'Àrea de Recerca i Coneixement de la Fundació Bancària la Caixa. En l'actualitat és el Director general de la Fundació Catalana per a la Recerca i la Innovació.

## Altres

Crea un personatge radiofònic amb el nom de l'Ecodeductor Roger Alzina a Catalunya Ràdio. També va dirigir i presentar Històries de Can Fanga, un programa televisiu de La Vanguardia Digital en el qual es recuperaven frases fetes i històries de la ciutat de Barcelona. Potseriorment va publicar un llibre amb el mateix nom.

## Referències

* ↑ «Jordi Portabella nuevo director sostenibilidad del Barça» (en castellà). Mundo Deportivo, 02-11-2021. [Consulta: 9 febrer 2022].
* ↑ «Jordi Portabella, en la Fundació La Caixa». La Vanguardia, 11-10-2015.

## Enllaços externs

* Històries de Can Fanga (La Vanguardia)
* Canal de YouTube de Jordi Portabella
# Wilhelm Petersén

Wilhelm Petersén (Estocolm, 2 d'octubre de 1906 - Nacka, 11 de desembre de 1988) va ser un jugador d'hoquei sobre gel, de bandy i futbolista suec, que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre gel. El 1936, als Jocs de Garmisch-Partenkirchen, fou cinquè en la competició d'hoquei sobre gel. En mig d'aquestes dues competicions guanyà el Campionat d'Europa de 1932.
Petersén és un dels tres únics esportistes que ha competit internacionalment en futbol, bandy i hoquei sobre gel, i que alhora ha guanyat els títols suecs en els tres esports. En hoquei sobre gel guanyà la lliga sueca amb l'AIK el 1934 i 1935, alhora que fou el màxim golejador en les lligues de 1928, 1932, 1933 i 1937. En futbol guanyà la lliga sueca de 1932 amb l'AIK i fou dues vegades internacional el 1930. En bandy guanyà la lliga sueca el 1931 i fou dues vegades internacional entre 1931 i 1932.

## Referències

* 1 2 3 4 «Vilhelm Petersén Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 16 de desembre 2012. [Consulta: 23 febrer 2018].
* ↑ Vilhelm Petersén. Commitè Olímpic Suec
# Svante Pääbo

Svante Pääbo (Estocolm, Suècia, 20 d'abril de 1955) és un biòleg i genetista suec, Premi Nobel de Medicina el 2022.
Especialista en genètica evolutiva i l'ADN d'espècies extingides, es va doctorar a la Universitat d'Uppsala el 1986. Fou investigador postdoctoral a la Universitat de Zúric, a Suïssa, i a la de Universitat de Califòrnia a Berkeley, als EUA. Des del 1990 ha fet tota la seva carrera a Alemanya, primer a la Universitat de Múnic, i des del 1999 a l'Institut Max Planck d'Antropologia Evolutiva, un Institut que ell mateix va fundar a Leipzig, i del qual fou director del Departament de Genètica.
És fill del bioquímic suec Sune Bergström, que també va guanyar el premi Nobel de Fisiologia o Medicina. Bergström va tenir una relació extramatrimonial amb la mare de Svante, la química estoniana Karin Pääbo, que va ser amb qui ell es va criar i de qui va rebre el cognom.
Pääbo va aconseguir seqüenciar el genoma del neandertal. També va descobrir que els Homo sapiens i els neandertals es van aparellar i van tenir descendència en comú. Per això, entre l'1% i el 4% del genoma de totes les persones d'ascendència europea o asiàtica és d'origen neandertal.
L'octubre de 2022 va ser guardonat amb el Premi Nobel de Medicina. Pääbo fou reconegut pels seus descobriments sobre els genomes d'homínids extingits i sobre l'evolució humana. El jurat va destacar la seva capacitat a l'hora d'estudiar la genètica d'homínids desapareguts fa desenes de milers d'anys, cosa que ha donat lloc a una disciplina científica nova, la paleogenòmica, que ha permès «desvelar les diferències genètiques que distingeixen els humans actuals i els homínids extints i posar les bases per investigar què ens fa genuïnament humans». D'aquesta manera, «Pääbo ha obert una finestra nova al nostre passat evolutiu revelant una complexitat inesperada en l'evolució i la barreja d'homínids antics».
El 2025, l'Ajuntament de Barcelona i el Barcelona Knowledge Hub de l'Academia Europaea van concedir-li el 5è Premi Europeu de Ciència Hipatia.

## Referències

* 1 2 Duran, Xavier «El suec Svante Pääbo, especialista en ADN d'espècies extingides, Nobel de Medicina 2022. El comitè l'hi ha atorgat pels seus descobriments sobre el genoma dels hominins extingits i l'evolució humana». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 03-10-2022 [Consulta: 3 octubre 2022].
* 1 2 3 4 Corbella, Josep «Svante Pääbo, Nobel de Medicina a los análisis de ADN prehistórico que aclaran la evolución humana. El sueco Svante Pääbo, galardonado por sus estudios pioneros sobre los genomas de especies extinguidas». La Vanguardia, 03-10-2022 [Consulta: 3 octubre 2022].
* ↑ Garrido Granger, Gemma «El Nobel de medicina reconeix Svante Pääbo per haver desxifrat el genoma dels neandertals. El genetista suec va descobrir els denisovans i va reescriure la història de l'evolució humana». Diari ARA, 03-10-2022 [Consulta: 3 octubre 2022].
* ↑ «El biòleg i genetista Svante Pääbo rebrà el V Premi Hipàtia». Ajuntament de Barcelona, 07-01-2025. [Consulta: 7 gener 2025].
# Gerry Geran

Pierce George "Gerry" Geran (Holyoke, Massachusetts, 3 d'agost de 1896 - Brooklyn, Nova York, 8 de setembre de 1981) va ser un jugador d'hoquei sobre gel estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
Geran va ser el primer jugador dels Estats Units a jugar en la National Hockey League, a l'equip dels Montreal Wanderers en la temporada inaugural de la NHL, el 1917-18. Va jugar en quatre dels sis partits dels Wanderers. El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers. En ells guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre gel, després de perdre la final contra la selecció del Canadà. Geran no va tornar a jugar a la NHL fins a la temporada 1925-26, quan ho va fer amb el Boston Bruins.

## Referències

* ↑ «Gerry Geran Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 4 de febrer 2013. [Consulta: 9 desembre 2017].
* ↑ Gerry George Pierce Geran a Legends of Hockey
# Sheila Queralt i Estevez

Sheila Queralt Estevez (Balaguer, 1987) és una lingüista catalana. Es va especialitzar en la lingüística forense, una branca de la lingüística encavallada amb el dret, que analitza les estratègies lingüístiques d'estafadors als mitjans de comunicació socials.
Es presenta com una mena de «detectiva de la llengua» que pot trobar en l'anàlisi de la llengua claus per a desencallar casos de corrupció, estafa i terrorisme, entre d'altres. Al seu llibre en castellà Atrapados por la lengua ofereix cinquanta exemples en contextos diversos de com els criminals es delaten a si mateixos per patrons i particularitats en textos signats amb pseudònim que coincideixen amb textos on es mostren amb la seva identitat vertadera.

## Obres destacades

* Estafas amorosas. El donjuán seduce, convence y manipula (2022)
* Atrapados por la lengua, 50 casos resueltos por la lingüística forense (2021)
* Per una bibliografia més extensa vegeu «Obra de Sheila Queralt i Estevez» a Dialnet.

## Referències

* ↑ Garcia i Aranzueque, Raül «"Les estafes amoroses tenen un patró lingüístic comú"». El Punt Avui, 29-06-2022, pàg. 14.
* 1 2 «La balaguerina Sheila Queralt publica ‘Atrapados por la lengua, 50 casos resueltos por la lingüística forense’». Balaguer Televisió, 12-02-2021.
* ↑ EFE «Sheila Queralt, forense lingüística: "Per la boca mor el dolent"». Diari de Barcelona, 13-01-2021.
* ↑ Estafas amorosas. El don Júan seduce, convence y manipula [Estafes amoroses. El don Joan sedueix, convenç i manipula] (en castellà). Barcelona: Larousse, 2022, p. 160. ISBN 9788419250179.