OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Petar Stoiànov

Petar Stefànov Stoiànov (búlgar, Петър Стефанов Стоянов) (25 de maig de 1952) va ser el President de Bulgària des de 1997 fins al 2002. Va guanyar l'elecció presidencial de 1996 com a candidat del partit de la Unió de Forces Democràtiques. Va rebre més vots que el candidat socialista Ivan Maràzov i el candidat búlgar Business Block, Georgui Gantxev, en la primera ronda. I després el va guanyar Marazov en una segona volta. A la primera ronda de l'elecció presidencial del 2001 va acabar en segon lloc, com Gueorgui Parvànov va rebre el 36,3%, Stoiànov va rebre 34,9% i el tercer candidat, Bogomil Bónev va rebre el 19,2%. Stoiànov va perdre la segona volta posterior amb Parvànov 53,3% -46,7%. Després de deixar el càrrec es va abstenir d'atenció dels mitjans durant algun temps.
Més tard, però, Stoiànov tornar a la política activa. El 2005 va ser elegit membre de la 40a Assemblea Nacional. Després de resultat insuficient UDF a les eleccions (8,4% del vot popular i 20 dels 240 escons) va culpar el dirigent del partit Mihailova i va criticar la seva política. L'1 d'octubre de 2005, la Conferència Nacional de UDF el va elegir president. A les primeres eleccions de la Bulgària Europea del 20 de maig de 2007, Stoiànov - que va encapçalar la llista - no fou elegit, ja que UDF va caure un 1% per sota del 5,66% del llindar electoral. Això va donar lloc a la seva renúncia com a líder d'UDF.
El 2004, Petar Stoiànov va ser elegit per recomanació del ministre d'Afers Exteriors de Bulgària, Solomon Passi, en qualitat de representant especial de l'OSCE per a la resolució del conflicte a Transnístria. Petar Stoìànov era a la llista de les Forces Democràtiques es va reunir per a les eleccions parlamentàries el 25 de juny de 2005, per a les ciutats de Plòvdiv i Smolian. I, des de l'1 d'octubre de 2005, va ser president de la Unió de Forces Democràtiques.
Petar Stoiànov parla bé l'alemany. Està casat es pare d'una filla i un fill. La seva esposa, Antonina Stoiànova, és una ex diplomàtica, que treballa actualment a la seu de l'OMPI a Ginebra.
# Aq-Súnqur al-Hàjib

Aq-Súnqur al-Hàjib (segle XI - Alep, 1094 $^{(Gregorià)}$) de nom complet Abu-Saïd aq-Súnqur ibn Abd-Al·lah al-Qàsssim ad-Dawla al-Hàjib fou atabeg d'Alep. Era un dels mamelucs del seljúcida Màlik-Xah I que el 1087 el va nomenar el seu atabeg governador d'Alep. Va donar suport a Tútuix I en el seu intent d'establir-se a Síria. A la mort de Màlik-Xah (1092) es va declarar, junt amb els altres governadors del nord de Síria i la Djazira a favor de Barkyaruq. Fou derrotat per Tútuix prop d'Alep el maig de 1094 i executat. El seu fill Imad-ad-Din Zengi I fou després atabeg de Mossul.
Ibn al-Qalanisi va dir al seu llibre La història de Damasc: que era just amb la gent, protegia els camins, garantia l'ordre, tractava correctament la religió, atacava la corrupció i eliminava la gent dolenta.
Ibn Kathir i Ali ibn al-Athir van escriure sobre ell i van trobar que tenia una bona reputació.

## Referències

* ↑ Maalouf, 1985, p. 271.
* ↑ Richards, D. S.. The Annals of the Saljuq Turks: Selections from al-Kamil fi’l-Tarikh ibn al-Athir, Routledge Studies in the History of Iran and Turkey. Routledge, 2002, p. 265.

## Bibliografia

* Maalouf, Amin. The Crusades Through Arab Eyes, 1985.
# Aristide Bruant

Aristide Bruant (nascut Aristide Louis Armand Bruand el 6 de maig de 1851 a Courtenay (Loiret) i mort a París l'11 de febrer de 1925) va ser un cançonetista i escriptor francès. La seva corpenta, la seva presència escènica, la seva veu i les seves cançons populars van fer d'ell una icona de la Cançó francesa. És conegut sobretot com l'home de la bufanda vermella i la capa negra que apareixen en alguns cartells famosos d'Henri de Toulouse-Lautrec. També s'ha acreditat com el creador del gènere musical chanson realiste.
És considerat un dels més grans poetes de l'argot de finals del segle xix i començaments del segle xx.

## Referències

* ↑ «Aristide Bruant». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 1r octubre 2022].
* ↑ Hawkins, Peter. Chanson: The French Singer-Songwriter from Aristide Bruant to the Present Day. Routledge, 2000. DOI 10.4324/9781315095875/chanson-peter-hawkins. ISBN 9781315095875.
* ↑ Conway, Kelley. Chanteuse in the City: The Realist Singer in French Film (en anglès). University of California Press, 2004-09-06, p. 6. ISBN 978-0-520-24407-8.
* ↑ Whiting, Steven Moore. Satie the Bohemian: From Cabaret to Concert Hall (en anglès). Clarendon Press, 1999-02-18, p. 20. ISBN 978-0-19-158452-7.
* ↑ Robb, David; Robb, David G. Protest Song in East and West Germany Since the 1960s (en anglès). Camden House, 2007, p. 36. ISBN 978-1-57113-281-9.

## Enllaços externs

* Biografia (amb fotos) d'Aristide Bruant Arxivat 2010-07-06 a Wayback Machine.
# Ashanti Alston

Ashanti Omowali Alston és un activista anarquista, rapsode, escriptor i antic membre del Partit de les Panteres Negres (BPP) i del Black Liberation Army (BLA).

## Biografia

Alston tenia 11 anys quan l'assassinat de Malcolm X i 13 anys durant els aldarulls de Newark de 1967, que van tenir lloc a prop de la seva ciutat natal, Plainfield. Ambdós esdeveniments van influir en la seva decisió d'unir-se al Partit de les Panteres Negres als 17 anys, creient que «portaven els ensenyaments de Malcolm X a un altre nivell». El 1971, a causa del muntatge policial del cas Panther 21, veient com diversos dels seus companys s'enfrontaven a una possible condemna a pena de mort, es va unir a l'Exèrcit d'Alliberament Negre, un grup de les Panteres Negres que defensava la lluita armada contra el govern dels Estats Units. El 1974 va ser arrestat i empresonat durant 11 anys per haver participat en un robatori destinat a recaptar fons per al BLA. Va ser durant aquest període de reclusió que va desenvolupar la seva ideologia política, convertint-se a l'anarquisme en contrast amb el marxisme-leninisme i el maoisme explorat per les Panteres Negres.

## Vida personal

El 1984, Alston es va casar amb Safiya Bukhari, membre del BPP i del BLA.

## Referències

* ↑ «An Interview with Ashanti Alston», 06-06-2008. [Consulta: 31 agost 2019].
* ↑ «Dublin anarchist bookfair». [Consulta: 31 agost 2019].
* ↑ Darcy, Hilary. «Be careful of your man-tones! Gender politics in revolutionary struggle: Ashanti Alston in interview with Hilary Darcy». interfacejournal.net, 01-05-2010. [Consulta: 16 juny 2019].

## Bibliografia

* Berger, Dan. Outlaws of America: The Weather Underground and the Politics of Solidarity. AK Press, 2006, p. 46. ISBN 978-1-904859-41-3.
* Berger, Dan. The Struggle Within: Prisons, Political Prisoners, and Mass Movements in the United States. PM Press, 2014, p. 11–. ISBN 978-1-60486-955-2.
* Scraton, Phil. The Violence of Incarceration. Routledge, 2008, p. 191–. ISBN 978-1-135-89434-4.
# Atemptats d'Ürümchi del 1997

El 25 de febrer de 1997, tres bombes van explotar en tres autobusos (línia 10, línia 44 i línia 2) a Ürümchi, Xinjiang. Nou persones van morir en l’atac, també van quedar ferides unes setanta persones. A part d’aquestes tres bombes hi havia dues bombes que no van detonar, es trobaven a l'estació principal de la ciutat. En les bombes es van trobar boles d’acer, caragols i claus.
Els atacs van ser comesos per separatistes uigurs. La responsabilitat dels mateixos va ser reclamada per diferents grups uigurs a l'exili.

## Antecedents

La contínua tensió a Xinjiang ha sigut una font per al desenvolupament del terrorisme a la Xina, i durant la dècada de 1960 va ressorgir el sentiment ètnic-cultural entre els uigurs. A principis de febrer de 1997 el govern xinès va executar 30 persones que presumptament eren separatistes, i que haurien organitzat de Meshreps, un tipus de reunió cultural típica dels uigurs. Aquestes execucions van resultar en grans manifestacions, i que van culminar en la Massacre de Yining, on van morir entre nou i cent manifestants.

## Referències

* ↑ «China’s Response to Terrorism» (en anglès). [Consulta: 31 agost 2021].
* ↑ Dillon, Michael. Xinjiang: China's Muslim Far Northwest (en anglès). Routledge, 2003-10-23. ISBN 978-1-134-36096-3.
* ↑ Millward, James A. Eurasian Crossroads: A History of Xinjiang (en anglès). Columbia University Press, 2007. ISBN 978-0-231-13924-3.
* ↑ «Gulja Massacre». [Consulta: 31 agost 2021].
* ↑ «China: Remember the Gulja massacre? China’s crackdown on peaceful protesters» (en anglès). [Consulta: 31 agost 2021].
* ↑ «BBC News | ASIA-PACIFIC | China Uighurs executed». [Consulta: 31 agost 2021].
# Penya-segats blancs de Dover

Els penya-segats blancs de Dover (en anglès:White Cliffs of Dover) són uns penya-segats que formen part de la línia de costa de la Gran Bretanya encarats a l'Estret de Dover i a França. Els penya-segats formen part de la Formació North Downs. Els penya-segats arriben a una alçada de fins a uns 110 metres, la seva espectacular façana està composta de creta accentuada per ratlles de sílex negre. Aquests penya-segats s'estenen d'est a oest des de la població de Dover al comtat de Kent, que era ja en l'antiguitat un important port.
Aquests blanc penya-segats donen, segons la interpretació del nom celta Alba pels antics romans, el nom alternatiu d'”Albion” (del llatí albus = blanc) a Anglaterra.
Aquests penya-segats tenen un gran valor simbólic per als britànics, ja que miren cap a l'Europa continental en la part més estreta del Canal de la Mànega o “English Channel”, on les invasions històricament han amenaçat Gran Bretanya i contra les quals aquests penya-segats han estat un guardià simbòlic. Els penya-segats es veuen des de la ruta comercial dels avions en entrar i sortir de Gran Bretanya.
El penya-segat Shakespeare (Shakespeare Cliff) marca el punt on la Gran Bretanya es troba més a prop de l'Europa continental. En un dia clar els penya-segats de Dover es veuen des de la costa francesa.

## Geologia

Aquests penya-segats estan compostos principalment per creta balca i tova d'una textura de gra molt fi, composta principalment per plaques de cocòlits, de carbonat de calci format per cocolitòfors, que són algues planctòniques unicel·lulars, també es troben sílex i quars de sediments. De penya-segats d'aquest tipus també se'n troben a les illes de Dinamarca de Møn i Langeland o a les costes de l'illa Rügen a Alemanya. Segons una enquesta del 2005 feta als lectors de Radio Times els penya-segats de Dover van ser considerats la tercera meravella natural del país.
Els penya-segats continuen creixent a una taxa mitjana d'1 cm per any, però, de vegades, en poden caure grans trossos com va passar el 2001 i 2012. Per tant, els visitants han de restar lluny de la vora d'aquests penya-segats.

## Ecologia

* Evidència d'erosió
* Vista de prop
* Far sobre els penya-segats
Diverses espècies d'ocells fan el niu als penya-segats de Dover, incloent fulmarus i colònies de gavineta (Black-legged Kittiwake).

## Notes

* ↑ «Coastal walk – White Cliffs of Dover, South-East Kent». The National Trust.
* ↑ Harris, C.S. «Chalk facts». Geology Shop.
* ↑ Beard, Matthew «White cliffs of Dover go crashing into the Channel». The Independent, 01-02-2001 [Consulta: 18 abril 2010]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-10-28. [Consulta: 3 maig 2012].
* ↑ «BBC News - White Cliffs of Dover suffer large collapse». BBC News.

## Enllaços externs

* Dover Museum information on the cliffs Arxivat 2012-12-18 a Wayback Machine.
# Olaf Hampel

Olaf Hampel (Bielefeld, 1 de novembre de 1965) és un pilot de bob alemany, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Calgary, on fou catorzè en la prova de bobs a quatre del programa de bob. Sis anys més tard, als Jocs de Lillehammer, guanyà la medalla d'or en la mateixa prova. Formà equip amb Karsten Brannasch, Harald Czudaj i Alexander Szelig. El 1998, a Nagano, disputà els seus tercers i darrers Jocs Olímpics, revalidant la medalla d'or en la prova del bobs a quatre, aquesta vegada formant equip amb Christoph Langen, Markus Zimmermann i Marco Jakobs.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles d'or al Campionat del món de bob, el 1996 i 1996. Al Campionat d'Europa de bob guanyà sis medalles, dues d'or, dues de plata i dues de bronze entre el 1991 i el 1999.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Olaf Hampel». [Consulta: 11 gener 2023].
# Jocelyn Lovell

Jocelyn Lovell (Norwich, Anglaterra, 19 de juliol de 1950 - Toronto, 3 de juny de 2016) va ser un ciclista canadenc que va combinar la carretera amb la pista. Va guanyar nombrosos campionats nacionals, i també diverses medalles als Jocs de la Commonwealth i als Jocs Panamericans. Va participar en tres edicions dels Jocs Olímpics.
Va estar casat amb la patinadora Sylvia Burka.

## Palmarès en ruta

* 1969
** Campió del Canadà en contrarellotge
** 1r al Fitchburg Longsjo Classic
* 1970
** Campió del Canadà en contrarellotge
* 1971
** Campió del Canadà en contrarellotge
* 1973
** Campió del Canadà en contrarellotge
* 1974
** Campió del Canadà en ruta
** Campió del Canadà en contrarellotge
* 1975
** Campió del Canadà en contrarellotge
* 1976
** Campió del Canadà en contrarellotge
* 1977
** Campió del Canadà en contrarellotge
* 1978
** Campió del Canadà en contrarellotge
** 1r al Tour of Somerville
* 1980
** Campió del Canadà en contrarellotge

## Palmarès en pista

* 1970
** Medalla d'or als Jocs de la Commonwealth en scratch
* 1971
** Medalla d'or als Jocs Panamericans en quilòmetre
* 1975
** Medalla d'or als Jocs Panamericans en quilòmetre
* 1978
** Medalla d'or als Jocs de la Commonwealth en scratch
** Medalla d'or als Jocs de la Commonwealth en quilòmetre
** Medalla d'or als Jocs de la Commonwealth en tàndem (amb Gordon Singleton)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Fil de ris

El fil de ris és un tipus de fil amb forma de rissos, bagues o anelletes fet de cotó, que s'utilitza en un segon ordit per al teixit de ris o rus, dit també pelfa, que pot tenir aquestes anelletes a una de les seves cares o a les dues. Per llur gran poder absorbent de la humitat, els teixits de ris són emprats per a fer tovalloles, barnussos i draps de cuina.
Hom pot obtenir també l'efecte de ris en certes parts del teixit seguint un dibuix, amb l'ajuda de la maquineta de lliços o de la màquina jacquard, i aleshores hom diu que el teixit és un teixit de ris llavorat.

## Propietats

Tot i que vulgarment diem que aquest teixit és absorbent, en realitat el ris destaca pel seu alt poder d'adsorció. Això vol dir que l'aigua es diposita sobre la superfície de les fibres. Així, l'estructura del fil i del teixit poden afectar la capacitat d'adsorció d'aquest. Com més superfície hi hagi, i això al ris s'aconsegueix amb la forma d'anelletes, més aigua es pot dipositar a sobre. Aquesta propietat fa que el ris sigui especialment interessant i, per tant, s'empri principalment, a la fabricació de tovalloles. Una tovallola de ris adsorbeix més aigua que una de vellut, a la qual els fils són rectes i no donen la volta, proporcionant així menys superfície de contacte.
El ris, d'altra banda, triga més a assecar-se qua altres teixits, justament a causa de la seva capacitat per a retenir l'aigua.
L'absorció d'aigua, que comunament s'entén com que és la tovallola la que "xucla", tècnicament, a la indústria tèxtil, vol dir que l'aigua penetra a l'interior de les fibres.

## Fabricació

Per a fabricar el ris són necessaris dos ordits desenrotllats de diferents plegadors. L'ordit que, juntament amb la trama, forma el teixit de fons és fortament tesat en el teler, mentre que l'ordit de ris és teixit molt fluix.
El teler té, a més, un mecanisme especial per mitjà del qual la pua de teixir, en batre la trama, dona dos cops curts o més i un de més llarg, de manera que en el curs de dues passades o més la trama lliga lleugerament els dos ordits a una petita distància del començament del teixit, i quan ve el cop més llarg la pua s'emporta aquest grup de passades de trama que llisca al llarg de l'ordit de fons, que és tens, però arrossega l'ordit de ris, que és fluix, el qual s'ondula formant els rissos. El lligat emprat és especial, i pot donar rissos en una cara o en totes dues del teixit.

## Vegeu també

* Pelfa

## Referències

* ↑ «fil de ris». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 3 4 «Fil de ris». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Tecnologia i disseny de teixits: fonaments, de Francesc Mañosa Moncunill, Edicions Universitat Politècnica de Catalunya, 2006. ISBN 848301890X
* ↑ Com es fa una tovallola (en anglès)
# El Poblenou (Sabadell)

El Poblenou és un dels barris de Sabadell, del Districte 7, situat entre la riera de Canyameres i el Cementiri de Sant Nicolau, tot seguint el traçat de la carretera C-155 de Sabadell a Granollers. És el barri més allunyat i desconnectat del nucli urbà.
Es va formar durant el franquisme amb el nom del Poblenou de la Salut. El 1955 la Delegación de Vivienda y Suburbios de l'Ajuntament de Sabadell va distribuir la perifèria urbana en set barris, entre els quals el del Poblenou, que en aquell moment integrava també el petit nucli del Raval d'Amàlia i l'actual barri de Torre-romeu. L'inici del barri va ser l'autoconstrucció d'habitatges de mans bàsicament d'immigrants que provenien de tot arreu d' Espanya. El 1968 s'hi comptabilitzaven 120 «chabolas que no reúnen las condiciones mínimas». Les condicions d'habitabilitat en aquell moment les reivindicaven organitzacions catòliques –com la Joventut Obrera Catòlica (JOC)–, assistencials –com Càritas– i polítiques –com el PSUC O LA LCR–. Als anys 1960 hi va sorgir un moviment veïnal que va ajudar a compensar les greus deficiències en serveis tan bàsics com l'aigua corrent i el clavegueram, la pavimentació i l'enllumenat o els equipaments sanitaris i educatius. El primer ajuntament democràtic, amb Antoni Farrés al capdavant, va acabar de dur els serveis mínims al barri, als anys 1976.

## Transport al barri

Actualment el barri té tres línies de bus que el connecten amb la resta de la ciutat:
* Línia 4. El Poblenou - La Roureda (de dilluns a dissabte)
* Línia 44. El Poblenou - Parc Taulí (de dilluns a divendres feiners)
* Línia F4. El Poblenou - La Roureda (només diumenges i festius)

## Referències

* ↑ «Els Districtes de Sabadell». [Consulta: 14 maig 2024].
* 1 2 Bordaletas Jiménez, Iván. Més enllà del riu: Torre-romeu, el Poblenou, el Raval d'Amàlia.... Sabadell: Museu d'Història de Sabadell, Ajuntament de Sabadell, 2006. ISBN 84-87221-36-X [Consulta: 29 juny 2017].
# Tamara Pamiatnikh

Tamara Ustinovna Pamiatnikh (rus: Тамара Устиновна Памятных) (?, 30 de desembre de 1919 - Rostov del Don, 26 de juliol de 2012) va ser una militar russa, pilot de caça de les Força Aèria Soviètica durant la Segona Guerra Mundial. El 19 de març de 1943, després d'una actuació de patrullatge, va ser guardonada amb l'Orde de la Bandera Roja.

## Carrera

Va començar a volar planadors als 16 anys, i aviat es va classificar per a obtenir una llicència de pilot privat i el certificat d'instructor a l'escola de vol d'Uliànovsk. Quan va començar la Segona Guerra Mundial, es va allistar a les forces armades soviètiques. Quan a l'any 1941 es va demanar a Marina Raskova que reclutés dones pilots, Pamiatnikh era prou coneguda com a pilot que va ser específicament seleccionada.
A l'octubre de 1941 va seguir realitzant vols a Engels, óblast de Saràtov i, posteriorment, va ser assignada al 586è Regiment d'aviació de caça al costat d'altres dones, com Lídia Lítviak, i va treballar fent parella amb Galina Búrdina. Com a tinent júnior, el 19 de març de 1943 va patrullar una cruïlla ferroviària amb Raïssa Surnatxévskaia. Davant d'un atac de 42 bombarders Junkers, les dues pilots van atacar amb el sol al darrere. Cadascuna va abatre dos bombarders, amb Pamiatnikh continuant lluitant fins que es va quedar sense munició. Finalment va decidir desplaçar un tercer bombarder estretament apropant-s'hi, però quan era a escassos metres, va rebre l'impacte en una de les seves ales i va perdre el control. Va sortir precipitada cap a terra i es va llançar en paracaigudes. Els locals testimonis del combat es van precipitar a ajudar-la i van quedar impactats quan van descobrir que era una dona. Va ser traslladada a la base i s'hi va assabentar que s'havia frustrat l'atac alemany ja que la resta de bombarders s'havien fet enrere. Pel seu heroisme, va ser guardonada amb l'Orde de la Bandera Roja i va rebre un rellotge d'or del rei Jordi VI del Regne Unit.
Durant una altra missió va ser abatuda per foc amic. L'any 1944 es va casar amb Nikolai Chasnyk, un heroi de la Unió Soviètica i comandant d'esquadró adjunt en el 148è Regiment d'aviació de guàrdies de caça. Tots dos van sobreviure a la guerra, tot i que ell va passar un temps en un camp de concentració nazi. Després del final de la guerra, van tenir tres fills. Pamiatnikh va desenvolupar el càrrec de presidenta de la Comissió de dones de veterans de guerra.

## Referències

* 1 2 3 4 Welch, Rosanne. Encyclopedia of Women in Aviation and Space (en anglès). Santa Barbara: ABC-CLIO, 1998, p. pàg. 169. ISBN 978-0-874369-588.
* ↑ Noggle, Anne. A Dance with Death: Soviet Airwomen in World War II (en anglès). Texas: Texas A & M University Press, 2008, p. 205. ISBN 978-1-58544-177-8.
* 1 2 3 4 Glancey, Jonathan «The very few» (en anglès). TheGuardian.com, 15-12-2001.
* 1 2 «Night Witches» (en anglès). BBC.co.uk, 02-11-2009. [Consulta: 16 juliol 2020].
# Els Merinals

Els Merinals és un dels 32 barris de Sabadell, situat a l'oest, al Districte 5. La part del barri composta de petites cases de planta baixa comença a formar-se a partir de 1945-1946. En canvi, els primers habitatges del polígon Arraona, construït dins dels Plans d'habitatge per pal·liar les mancances de l'època, van ser lliurats l'any 1957. Es van construir un total de 1.467 habitatges. L'enllumenat públic al barri es va instal·lar l'any 1962. Les obres d'asfaltat dels carrers van començar l'any 1972.

## Referències

* 1 2 «Història». Arxivat de l'original el 2018-09-09. [Consulta: 12 maig 2018].
* ↑ «Una ciutat; set districtes; 19 sectors; 40 barris». iSabadell, 10-10-2017.