OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Antoni Arumí

La Casa Antoni Arumí és una obra de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa mitgera de planta baixa i dos pisos, coberta a dues vessants. Totes les obertures presenten una mena de trencaaigües que té forma de frontó semicircular. A la planta s'hi obre dues i al tercer tres. Com és freqüent en aquest tipus d'edificis hi ha gradació en les mides de les obertures segons l'alçada. La part baixa de l'edifici és decorada amb un estucat molt cantellut, mentre la resta de l'edifici és arrebossat. El ràfec té un marcat voladís i està protegit per lloses i bigues de fusta. L'estat de conservació és mitjà.

## Història

L'edifici actual correspon a l'obra que s'hi va fer l'any 1924 sobre un edifici ja existent. Situat a l'antic raval del c/ Sant Pere, el creixement del qual fou degut a la creació d'obres públiques i assistencials. En aquest sentit, el rei Jaume I, al 1245, hi estableix una orde de mercedaris i el mateix monarca mana desplaçar l'antic camí de Barcelona del c/ St. Francesc al c/ de Sant Pere, això portà a la construcció del pont Pedrís damunt el riu Mèder. Al segle xiv s'hi instal·laren els primers edificis de l'hospital que al segle xvi culminarien amb l'edifici actual. Al segle xviii s'hi construí l'actual església dels Trinitaris. El c/ St. Pere sembla viure d'esquena a la modernització i restauració dels altres nuclis urbans.

## Referències

* 1 2 «Casa Antoni Arumí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Casa Blasco

La casa Blasco era un edifici d'habitatges a la ciutat de Tortosa (Baix Ebre). Situada davant de la catedral de Tortosa va ser enderrocada l'estiu de l'any 2015.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, amb la façana al carrer de la Cruera i que comunicava per la part posterior amb el riu i l'avinguda de Felip Pedrell. Conservava només la planta i la façana dels pisos, ja que havia desaparegut tota l'estructura interior.
Constava, tal com reflecteix la façana, de planta i tres pisos. La planta era feta amb carreus de pedra, amb emmarcament de les portes ressaltat i motllurat (estructura allindada). Als pisos hi havia dos balcons per nivell, amb base de pedra. Era interessant l'arrebossat de la façana. Entre cada llinda de balcó i la base del balcó superior es va col·locar una banda de relleu decoratiu floral amb guix també arrebossat, a base de motius florals i formes vegetals, tractat amb molt de realisme, de tipus barroc, un a sota de cada balcó.
El sector en què es va construir aquest habitatge i els veïns no va ser edificat fins al segle xix. Anteriorment, des de l'edat mitjana, allí s'hi havia ubicat un cementiri, que apareix documentat encara a la darreria del segle xvii. La part posterior d'aquesta edificació donava fins al segle XX directament al riu, ja que aquest tram de l'avinguda de Felip Pedrell va ser construïda guanyant terreny artificialment a l'Ebre durant el franquisme.
L'espai alliberat per aquest edifici i altres de veïns és un jaciment arqueològic de gran interès.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Blasco». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ Vegeu l'article Dertosa.
# Casa Casanovas

La Casa Casanovas és un edifici del municipi de Sant Sadurní d'Anoia (Alt Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, de planta baixa i dos pisos amb terrat. Fa cantonada amb el carrer de Montserrat. Els elements més remarcables de la façana són, el baló en angle, les reixes i els balcons de ferro forjat i les motllures neoclassicistes de la cornisa i les obertures. L'obra presenta les característiques tipològiques del llenguatge eclèctic.

## Història

La Casa Casanovas està situada a la Plaça Nova, en la zona d'eixample vuitcentista que té com a eix el carrer de Montserrat. El projecte del mestre de cases Felicià Sallent, que es conserva a l'arxiu històric de l'Ajuntament, data del 14 de gener de 1859 i va ser aprovat el 10 de març de 1859. La construcció fou encarregada per J. Casanovas. L'edifici té valor simbòlic pel fet que l'any 1890 hi va néixer Joan Casanovas i Maristany, elegit president del Parlament de Catalunya el 1933. A la façana hi ha una inscripció commemorativa d'aquest fet.

## Referències

* 1 2 «Casa Casanovas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].

## Enllaços externs

* Casa Casanovas Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Casa Comella

La Casa Comella és un edifici modernista de Vic (Osona) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa de grans dimensions que abasta gairebé una illa del centre de Vic, entre la plaça del Mercadal, el carrer Verdaguer i la rambla de l'Hospital. La façana principal es troba mirant el carrer Verdaguer, l'edifici consta de planta baixa, primer pis i segon pis i al damunt s'hi obren uns badius. El portal central de planta baixa és adovellat i al damunt s'hi formen unes grosses balconades i al segon pis unes tribunes. En aquests mateix cos s'hi observen dos capcers escalonats, que tenen una funció decorativa. A l'interior i a nivell de primer pis hi ha uns amplis jardins. També hi observem una torre de planta quadrada amb molts elements decoratius. Tota la casa està plena d'elements ornamentals que en certs moments tenen connotacions gòtiques com podem veure pels trencaaigües i les gelosies.
* Esgrafiats de la Primavera i l'Estiu
* Esgrafiats de la Tardor i l'Hivern

## Història

És una construcció modernista, edificada l'any 1896, d'influència medieval com es pot veure per la torreta i les diferents torres. Vers l'any 1869 s'enderrocaren les muralles i la ciutat es va poder expansionar. Aquesta casa forma part de l'eixample que es produir a partir de 1900. Al redós d'aquest any s'obrí el carrer de Verdaguer per tal de comunicar-lo amb l'escola el Crall i diverses dependències de la Casa de la Vila. La planta baixa és destinada a comerços.

## Referències

* 1 2 «Casa Comella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Casa Escolà

La Casa Escolà és un edifici del municipi de Mataró (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil. És una casa formada per una planta baixa i dos pisos. Es tracta d'una construcció del segle xv, absolutament modificada i de la qual només es conserva una finestra gòtica a la façana, realitzada amb carreus de pedra, i que presenta la llinda treballada en forma d'arc conopial amb lòbuls, i la línia d'impostes esculpida.

## Referències

* ↑ «Casa Escolà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
# Casa Eusebi Noguera

La Casa Eusebi Noguera és un edifici del centre de Terrassa, situat al carrer de Sant Antoni, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar entre mitgeres, format per planta baixa i dos pisos. Presenta tres obertures a cada pis. A la planta baixa hi ha la porta d'accés a la dreta i dues finestres a l'esquerra, totes d'arc carpanell molt rebaixat. Al primer pis hi ha una balconada amb barana de ferro i obertures allindanades amb decoració d'inspiració clàssica i, al pis superior, tres petites finestres balconeres d'arc de mig punt. Hi destaquen els pilars remarcats als buits del primer i el segon pis.

## Història

La Casa Eusebi Noguera va ser bastida l'any 1924 sota la direcció de l'arquitecte Lluís Muncunill. L'edifici es troba inserit en el conjunt unitari d'habitatges unifamiliars del carrer de Sant Antoni.

## Referències

* 1 2 «Casa Eusebi Noguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Casa Ferreres (Tortosa)

La casa Ferreres va ser un edifici de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Va ser enderrocada l'estiu de l'any 2015.

## Descripció

Era un habitatge entre mitgeres, que té façana al carrer Cruera i la part posterior s'obria al riu a través de l'avinguda de Felip Pedrell. Constava de planta i tres pisos. A la façana, la planta presentava dues portes, una d'accés als pisos i l'altra per a un comerç, totes dues d'arc escarser i una d'elles amb la data de 1808 gravada a la dovella central. La planta era de carreus de pedra fins a l'altura de l'arc. Als pisos s'obrien balcons de ferro i manises blanques. L'arrebossat simula carreus. A nivell de terrat, la balustrada és senzilla i decorada, a sobre, amb gerros i pinyes modernistes.
La façana posterior s'obre mitjançant galeries tancades. Al primer i al segon pis el tancament és una barana de fusta i finestrals de mig punt amb decoració simple fent ventall en l'arc. Pintat al mur hi ha el rètol de «Casa Ferreres».

## Història

La casa s'aixeca en un lloc no edificat fins al segle xix, on al segle xvii hi havia encara un cementiri de tradició medieval. La part posterior de l'edifici comunicava fins al segle XX directament amb el riu, ja que l'avinguda de Felip Pedrell, guanyada artificialment a l'Ebre, no existia encara.
L'espai alliberat per aquest edifici i altres de veïns és un jaciment arqueològic de gran interès.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Ferreres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* ↑ Vegeu l'article Dertosa.
# Casa Francesca Sendra

La Casa Francesca Sendra és un edifici noucentista del centre de Terrassa, situat a la plaça Vella, que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres situat a la confluència de la Plaça Vella amb el carrer dels Gavatxons. Està format per planta baixa, entresol i tres pisos, amb terrat superior. Les dues façanes mostren una composició simètrica, amb una ordenació regular de les obertures. La planta baixa i l'entresol (amb grans finestrals d'arc rebaixat) formen un cos diferenciat, d'ús comercial. Els dos pisos superiors mostren obertures de llinda (al pis principal amb una balconada comuna a les dues façanes), i a l'últim pis, una galeria de finestres.

## Història

La Casa Francisca Sendra va ser bastida l'any 1922 per l'arquitecte Melcior Viñals i Muñoz.

## Referències

* 1 2 «Casa Francesca Sendra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Casa Grego

La casa Grego, o casa Pilar Fontanet, és un edifici de Tortosa (Baix Ebre) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici que mira a la plaça de la Cinta i al carrer del Portal del Romeu mitjançant dues façanes perpendiculars. Consta de planta i tres pisos, la primera de carreus de pedra i els altres arrebossats i amb esgrafiats decoratius.
La façana principal la centra la porta d'accés als habitatges, amb emmarcaments ovalats, i als laterals hi ha comerços. El primer i el segon pis són ocupats per una llarga balconada amb set obertures cadascuna. La del primer és sostinguda per mènsules decoratives grans i força exuberants que, partint de la planta, fan de capitell de les pilastres. L'acabament superior de la façana és fistonejat, amb plafons decoratius en forma de rocalla als punts més alts.
La decoració d'esgrafiats se centra en l'emmarcament de les finestres, en forma de temes vegetals i florals entrellaçats força naturalistes, que concorden amb les formes irregulars, però d'inspiració orgànica, als arcs de les primeres. El dinamisme de la línia corba té en tota la façana un paper força important.
A l'extrem que connecta amb el carrer de la Rosa hi ha un sector de tribuna al primer pis, mentre que l'angle amb el carrer del Portal del Romeu és ocupat per una tribuna a tots tres pisos. Tant les unes com les altres són de fusta i tenen vitralls decorats amb motius vegetals i florals.

## Història

Projectada per Pau Monguió, la casa es va edificar entre 1907 i 1908 dintre els cànons modernistes. Per aixecar-la es va enderrocar el palau medieval dels Tamarit.
Entre setembre de 2011 i febrer de 2012 la propietat encomanà els treballs de rehabilitació de la façana de l'edifici.

## Referències

* 1 2 «Casa Grego». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Casa Grego». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Josep Arias

La Casa Josep Arias és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental) situat vora la placeta de la Creu Gran, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar entre mitgeres, adaptat a la morfologia del carrer de la Creu Gran, que en aquest punt s'eixampla, i que fa cantonada amb la placeta homònima. Es tracta d'un edifici de planta rectangular, format per planta baixa i dos pisos. La planta baixa i el primer pis es troben separats per una línia d'imposta, que segueix el perfil dels balcons. Cal remarcar la decoració de les obertures, amb motllures d'inspiració gòtica. El coronament de l'edifici és una barana de terrat.

## Història

La Casa Josep Arias –anteriorment anomenada també Casa Corbera i Casa Josep Salas pel nom dels seus propietaris precedents– va ser bastida l'any 1835. L'any 1903 s'hi va realitzar una obra de reforma, l'autor de la qual és l'arquitecte Lluís Muncunill i Parellada.

## Referències

* 1 2 «Casa Josep Arias». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# José Giralt Iduarte

José Giralt Iduarte (Ciego de Ávila, 10 d'agost de 1883 - Madrid, 24 de gener de 1960), conegut amb el sobrenom de Patache, fou un futbolista hispano-cubà de la dècada de 1900.

## Trajectòria

Va néixer a Cuba dins d'una família burgesa, quan aquest territori pertanyia a la corona espanyola. De jove es traslladà a Madrid.
Començà a practicar el futbol al club Societat Sky Foot-ball, passant el 1900 a formar part del Madrid Foot-Ball Club. Va jugar la final de Copa de 1903, que perdé davant l'Athletic Club de Bilbao. Aquest 1903, ell i alguns companys abandonaren el Madrid i fundà el Club Español de Madrid. Retornà al Madrid, on guanyà les Copes d'Espanya de 1906 i 1907, any aquest darrer en que tornà a abandonar el club per ingressar novament al Club Español, on jugà fins a 1910, i disputà una nova final de Copa perduda davant el Club Ciclista de San Sebastián.
El 1911 marxà a Barcelona per jugar amb el CD Espanyol, on jugà dues temporades, on guanyà un Campionat de Catalunya i disputà una nova final de Copa el 1911.
Els seus germans Armando i Mario, també foren futbolistes.

## Palmarès

* Copa espanyola:
** 1906, 1907
* Campionat de Catalunya de futbol:
** 1911-12

## Referències

* ↑ «Fitxa del jugador». periquito.cat. [Consulta: 17 gener 2024].
* ↑ «El primer Real Madrid vs. Barcelona - Nombres propios». ESPN. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ Luis Arnáiz; Bernardo Salazar, Félix Martialay. 100 Finales de Copa "Historia del Campeonato de España". Interviú, RTVE i RFEF.
* ↑ «La triste decisión de los Giralt». El Mundo. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «En Avilés». Mundo Deportivo, 14-09-1911. [Consulta: 1r octubre 2015].
# Miquel Soler

Miquel Soler és el nom dels següents personatges:
* Miquel Soler i Roca (Barcelona, 1922), mestre uruguaianocatalà.
* Miquel Soler i València (Badalona, 1930), futbolista català.
* Miquel Soler i Sararols (Hostalets d'en Bas, 1965), futbolista català.
* Miquel Soler i Antolí (Sabadell, 1970-2024), polític sabadellenc.
* Miguel Soler Gracia (València, 1954), professor i polític valencià.
# Pianoro

Pianoro (en dialecte bolonyès: Pianôr) és una ciutat i comune (municipi) de la Ciutat metropolitana de Bolonya (antiga província de Bolonya), a la regió italiana d'Emília-Romanya, a les muntanyes dels Apenins, a 200 msnm.
L'1 de gener de 2018 tenia 17.503 habitants.
L'autopista SS 65 connecta la població amb Bolonya i Florència a través dels Apenins. Pianoro té una estació de tren amb connexions a Florència i Bolonya.

## Història

Segons la llegenda, el rei etrusc Ocno (també conegut com a Bianor, fundador mític de Felsina i altres ciutats) va viure a la zona. Hi ha proves d'assentaments celtes i etruscs al jaciment arqueològic de Monte Bibele. La presència romana a la zona es veu en els noms de pobles, com Sesto.
Bonifaci de Canossa, senyor feudal de Pianoro durant el segle xi, solia viure al castell de Pianoro, posteriorment derrocat pels habitants de Bolonya que van acusar la gent de Pianoro de conspiració.
Durant la Segona Guerra Mundial, la ciutat va ser fortament bombardejada per les forces anglo-americanes. La línia gòtica era molt propera i, l'octubre de 1944, hi va haver una gran batalla (a Livergnano) entre forces alemanyes, nord-americanes i partisans locals, amb milers de baixes. Els enginyers de camins van informar que el 98,5% de la població va ser destruïda durant la batalla. Molts soldats alemanys estan enterrats al "Cementiri militar i Memorial de guerra" alemany en el pas de Futa, a pocs quilòmetres al sud de la ciutat en direcció a Florència.
La ciutat va ser reconstruïda 3 km al nord de l'antiga ubicació, cap a Bolonya. El nou poble es diu Pianoro Nuovo (Pianoro Nou) i les restes de l'antic es diuen Pianoro Vecchio (Pianoro Vell).

## Economia

Les indústries locals són bàsicament del sectors de l'enginyeria mecànica (Marchesini Group i MG2) i químic (Sayerlack S.r.l.).

## Paisatge i turisme

El parc Gessi Bolognesi e Calanchi dell'Abbadessa, compartit amb San Lazzaro di Savena, conté una zona de relleu càrstic amb dolines, erms i penya-segats. Hi ha molts camins utilitzats per caminants i excursionistes.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 19 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Pianoro - Lloc web oficial (italià)
* Google maps: Vista satèl·lit de Pianoro
* Parc Gessi Bolognesi e Calanchi dell'Abbadessa (italià)
# Alstroemeria aurea

Alstroemeria aurea és una espècie de planta herbàcia, perenne i rizomatosa de la família de les Alstroemeriàcies.

## Descripció

És una planta de tiges simples i erectes, que arriben a mesurar de 40 cm fins a més d'1 m d'alçada. Les fulles van de lanceolades a oblanceolades. A l'estiu exhibeix flors grogues i ataronjades, amb taques vermelloses; amb 6 tèpals i disposades en umbel·les. El fruit és una càpsula el·líptica. Tolera breument fins a -12 °C i suporta sòls amb un pH tan àcid com 5,2.

## Distribució

És una espècie característica del bosc andí patagó, al sud de Xile i l'Argentina, essent abundant als forests oberts.

## Taxonomia

Alstroemeria aurea va ser descrita per Robert Graham i publicada a Edinburgh Philosophical Journal 181. 1833.

### Etimologia

* Alstroemeria: nom genèric que va ser anomenat en honor del botànic suec baró Clas Alströmer (Claus von Alstroemer) pel seu amic Linné.
* aurea: epítet llatí que significa "daurada".

### Sinonímia

* Alstroemeria xanthina Phil.
* Alstroemeria peruviana Van Houtte
* Alstroemeria chiloensis Phil.
* Alstroemeria concolor Steud.
* Alstroemeria mutabilis Kunze ex Kunth
* Alstroemeria araucana Phil.
* Alstroemeria aurantiaca D. Don
* Alstroemeria nivali Meyen
* Alstroemeria pulchella H.Vilm.

## Cultivars

* "Orange King"
* "Dover Orange"
* "Lutea"

## Referències

* ↑ «Alstroemeria aurea». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 4 juliol 2013].
* ↑ «Alstroemeria aurea». World Checklist of Selected Plant Families. [Consulta: 4 juliol 2013].
* ↑ Alstroemeria aurea a PlantList.
* ↑ aurea a Epítetos Botánicos.
* ↑ «Alstroemeria aurea» a EOL. Data consulta: 27 de març de 2014.

## Bibliografia

* USDA, ARS, National Genetic Resources Program.
* Germplasm Resources Information Network - (GRIN) National Germplasm Resources Laboratory, Beltsville, Maryland. http://www.ars-grin.gov/cgi-bin/npgs/html/taxon.pl?409327 Arxivat 2004-11-07 a Wayback Machine. (28 nov. 2007)

## Enllaços externs

* A Chileflora
* Imatges de les flors Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine.
# André Matsangaissa

André Matsangaissa (també pronunciat Matsangaiza) (18 de març de 1950 — 17 d'octubre de 1979) fou un dirigent guerriller anticomunista moçambiquès, primer cap del grup guerriller Resistència Nacional de Moçambic (RENAMO)
Nascut a Gorongosa, Moçambic, Matsangaissa es va unir al Frelimo en 1972, i després de la victòria del FRELIMO en 1975 fou nomenat cap d'intendència de la caserna de Dondo, vora Beira. Va ser castigat per robatori a ser expulsat de les Forças Armadas de Moçambique (FAM) i fou internat en un camp de reeducació a Gorongosa. Va ser alliberat durant un atac contra el campament per les forces rhodesianes i va ser portat a Rhodèsia. El 1977 Matsangaissa va ser nomenat pel rhodesians líder de la Resistència Nacional de Moçambic (RENAMO) en un esforç per indigenitzar el grup rebel. Matsangaissa va morir en un atac contra el FRELIMO a la província de Sofala, Moçambic, en 1979, al començament de la guerra civil de Moçambic. Afonso Dhlakama el va succeir com a cap guerriller
Els antics membres de la RENAMO van commemorar la seva mort a Gorongosa el 17 d'octubre de 1997, tot i que l'administrador de la ciutat va rebutjar el seu pla per construir una tomba en la seva memòria. El juny de 2007, una rotonda municipal a la ciutat de Beira va ser rebatejada Matsangaissa per l'Assemblea Municipal de Beira, aleshores sota el control de la RENAMO. En les eleccions de 2008, FRELIMO va reprendre el control de l'Assemblea i intentà tornar a la rotonda al seu antic nom.

## Referències

* ↑ Igreja, pp. 313–314
* ↑ Igreja, p. 328

## Bibliografia

* Azevedo, Mario; Nnadozie, Emmanuel; Mbuia, Tomé. Historical Dictionary of Mozambique. 2a edició. Lanham, Maryland: Scarecrow Press, 2003. ISBN 0-8108-3792-7.
* Igreja, Victor «Politics of Memory, Decentralisation and Recentralisation in Mozambique». Journal of Southern African Studies, 39, 2, 6-2013, pàg. 313–335. DOI: 10.1080/03057070.2013.795809. De subscripció o mur de pagament
* Fauvet, P. (1984) Roots of counter-revolution: the Mozambique National Resistance