OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tovalló

Un tovalló, torcaboques, torcaboca, tovallol o tel de boca és una peça quadrada de teixit, sovint a joc amb les estovalles, que hom empra a taula per a eixugar-se els llavis i les mans. Modernament existeixen també tovallons de paper, que no es renten sinó que es llencen després de cada ús. Aquests són habituals a restaurants econòmics, locals de menjar ràpid i bars, a més de ser cada cop més freqüents en algunes llars.
Especialment els de roba es poden doblegar de maneres més o menys sofisticades per a decorar la taula abans de dinar. De vegades, cada persona usa sempre el mateix tovalló, que pot estar personalitzat directament, per exemple amb el nom brodat o un dibuix o estampat diferent, o bé per mitjà de tovallolers, que són una mena de polseres per a tovallons, que poden ser diferents per a cada persona o no. En qualsevol cas serveixen també com a element decoratiu.
Els tovallons de paper s'usen de vegades també per a embolicar cons de gelat i entrepans.

## Història

L'ús del tovalló és més antic que el de la forquilla, com a mínim als Països Catalans, on es remunta almenys a l'època medieval. Francesc Eiximenis explica que usar el tovalló és un molt bon costum. A l'edat mitjana el poble i els senyors menjaven en cadires o bancs a una sola cara d'una taula allargada muntada sobre cavallets i guarnida amb una estovalla. Les persones podien tenir tovallons individuals.

## Altres usos

Els tovallons poden usar-se per a altres coses. Per exemple, alguns formatges prenen la seva forma a partir de tovallons, i al País Valencià fins i tot n'hi ha un d'ells que pren el seu nom: formatge de tovalló.
També s'havien usat per embolicar els ous per a bullir-los.
Al Cerimonial de 1734 dels frares carmelites s'explica que havien d'usar un tovalló gran que servís també com a estovalla individual: s'havia de col·locar la meitat a sobre la taula, per a posar-hi a sobre la tassa, el ganivet i la forquilla, i l'altra meitat havia de caure cap a la falda del frare.

## Referències

* ↑ «torcaboques». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.
* ↑ Cuina medieval catalana, d'Eliana Thibaut i Comalada, Cossetània Edicions, 2006. ISBN 9788497912167 (català)
* ↑ El nostre Formatge de Tovalló (català)
* 1 2 Instrucció breu i útil per los cuiners principiants segons segons lo estil dels carmelites, receptari de cuina conventual del segle xviii, precedit d'un estudi històric sobre la cuina carmelita, de Francesc del Santíssim Sagrament. L'Abadia de Montserrat, 2004. ISBN 9788484156376 (català)

## Vegeu també

* Tovalló de paper
* Pitet, l'alternativa dels nens petits i de vegades dels adults, per exemple per menjar calçots.
# Luciano De Paolis

Luciano De Paolis (Roma, 14 de juny de 1941) és un corredor de bobsleigh italià que destacà a la dècada del 1960.

## Biografia

Va néixer el 14 de juny de 1941 a la ciutat de Roma.

## Carrera esportiva

Va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1968 realitzats a Grenoble (França), on en la prova de bosbleigh aconseguí la medalla d'or en les proves de bobs a 2, fent parella amb Eugenio Monti, i bobs a 4, fent equip amb Eugenio Monti, Mario Armano i Roberto Zandonella.
En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1972 realitzats a Sapporo (Japó) finalitzà en la posició vuitena en la prova de bobs a 4. En aquests Jocs de Sapporo fou l'encarregat de dur la bandera italiana en la cerimònia inaugural.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del món de bob.

## Referències

* ↑ «Luciano De Paolis Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de març 2010. [Consulta: 9 febrer 2020].
* ↑ Italy Arxivat 2020-04-17 a Wayback Machine. a sports-reference.com
* ↑ «Bobsleigh four-man world championship medalists since 1930 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 9 febrer 2020].
# Frontera entre la Xina i Laos

La frontera entre la Xina i Laos és una línia sinuosa de 475 kilòmetres d'extensió en sentit est-oest, que separa el nord de Laos del sud-est de la República Popular de la Xina. Separa les províncies laosianes de Luang Namtha, Oudomxai i Phongsali de la província xinesa de Yunnan. A l'est comença al mont Khoan La San, al trifini entre ambdós estats i Vietnam, es dirigeix cap a l'oest, cap al sud i segueix cap a l'oest fins al trifini dels dos estats amb Myanmar.
Laos va obtenir una independència parcial de França el 1949, al mateix moment en què Mao Zedong va establir la República Popular de la Xina després de derrotar el govern nacionalista de Chiang Kai Shek en la Guerra Civil Xinesa. En conseqüència, l'adaptació de la Xina dels principis de l'estalinisme en forma de maoisme va influir en la política laosiana, alimentant les demandes d'independència total de França, que es va concedir el 1953. Juntament amb la Xina, Laos es va involucrar en la guerra de Vietnam des de 1964. En aquell moment es va establir oficialment la frontera entre el país i la República Popular de la Xina.

## Referències

* ↑ «Laos». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Ronald Bruce St. John The Land Boundaries of Indochina: Cambodia, Laos and Vietnam, p. 44-46
* ↑ Ian Townsend-Gault The China-Laos Boundary: Lan Xang Meets the Middle Kingdom, A: Beijing's Power and China's Borders Twenty Neighbors in Asia per Bruce Elleman, Stephen Kotkin, Clive Schofield
# Philippe Streiff

Philippe Streiff (La Tronche, 26 de juny de 1955 - Puteaux, 23 de desembre de 2022) va ser un pilot de curses automobilístiques francès que va arribar a disputar curses de Fórmula 1.

## A la F1

Philippe Streiff va debutar a la setzena i última cursa de la temporada 1984 (la 35a temporada de la història) del campionat del món de la Fórmula 1, disputant el 21 d'octubre del 1984 el G.P. de Portugal al circuit d'Estoril.
Va participar en un total de cinquanta-quatre curses puntuables pel campionat de la F1, disputades en cinc temporades consecutives (1984 - 1988), aconseguint una tercera posició com millor classificació en una cursa i assolí onze punts pel campionat del món de pilots.

## Resultats a la Fórmula 1

| Any | Equip | Xassís | Motor | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | Posició | Punts |
| 1984 | Equipe Renault Elf | Renault | Renault | BRA | RSA | BEL | SMR | FRA | MON | CAN | E.USA | DAL | GBR | ALE | AUT | HOL | ITA | EUR | POR Ret | - | 0 |
| 1985 | Equipe Ligier Gitanes | Ligier | Renault | BRA | POR | SMR | MON | CAN | E.USA | FRA | GBR | ALE | AUT | HOL | ITA 10 | BEL 9 | EUR 8 | | AUS 3 | 15è | 4 |
| 1985 | Tyrrell Racing Organisation | Tyrrell | Renault | | | | | | | | | | | | | | | RSA Ret | | 15è | 4 |
| 1986 | Data General Team Tyrrell | Tyrrell | Renault | BRA 7 | ESP Ret | SMR Ret | | | CAN 11 | | | | | | | | | | | 14è | 3 |
| 1986 | Data General Team Tyrrell | Tyrrell | Renault | | | | MON 11 | BEL 12 | | E.USA 9 | FRA Ret | GBR 6 | ALE Ret | HUN 8 | AUT Ret | ITA 9 | POR Ret | MEX Ret | AUS 5 | 14è | 3 |
| 1987 | Data General Team Tyrrell | Tyrrell | Cosworth | BRA 11 | SMR 8 | BEL 9 | MON Ret | E.USA 14 | FRA 6 | GBR Ret | ALE 4 | HUN 9 | AUT Ret | ITA 12 | POR 12 | ESP 7 | MEX 8 | JPN 12 | AUS Ret | 15è | 4 |
| 1988 | Automobiles Gonfaronnaises Sportives | AGS | Cosworth | BRA Ret | SMR 10 | MON NVS | MEX 12 | CAN Ret | E.USA Ret | FRA Ret | GBR Ret | ALE Ret | HUN Ret | BEL 10 | ITA Ret | POR 9 | ESP Ret | JPN 8 | AUS 11 | - | 0 |

### Resum

| Curses: | Victòries: | Pòdiums: | Poles: | Voltes ràpides: | Punts: |
| 54 (53) | 0 | 1 | 0 | 0 | 11 |
# Nits de naps i cols

La nit de naps i cols és una tradició originària d'Arenys de Munt i arrelada a Arenys de Mar, que se celebra la nit de Reis. Aquest fet es deu a la remodelació d'una tradició força arrelada entre els arenyencs per la qual la nit de Reis, els nois anaven en colla a "penjar" un nap al balcó, a la finestra o a la porta d'alguna noia que els agradava, adjuntant-hi una nota picant on feien saber qui era el festejador. La nit abans, la del quatre de gener, hi anaven les noies, però elles penjaven cols a les finestres, als balcons o a les portes dels nois amb la mateixa intenció. Des de fa alguns anys, però, les dues penjades s'han unificat a la nit de Reis. Al vespre, nois i noies celebren un sopar conjuntament i després, cadascuna de les colles es distribueixen pel poble amb l'objectiu de penjar els naps i les cols. És força habitual, també, que la "penjada" acabi amb alguna referència a la vida política del poble amb alguna "penjada" particular o bé a la plaça de l'església o bé a la plaça de l'Ajuntament.
Antigament, tant uns com altres, anaven a "robar" les cols i els naps pels camp propers del poble, però actualment, com que aquests camps de conreu cada vegada són més escassos, i són més lluny, els joves opten per fer sortides organitzades arreu del país a la recerca de naps. Sempre deixant un petit present com pot ser una ampolla de cava pels propietaris del camp assaltat.

## Referències

* ↑ Nit de naps i cols al web de l'Ajuntament d'Arenys de Mar
* ↑ Nit de naps i cols a vilaweb

## Enllaços externs

* Nits de naps i cols a Arenys de Munt a facebook
* Fotografies de la nit de naps i cols
# Ca l'Heredia

Ca l'Heredia és una casa de Cantallops (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa aïllada situada a prop de l'ajuntament. És una casa de planta baixa i pis amb accés a través d'un petit replà que dona lloc a dues escales, una a cada costat, que porten al primer pis. Aquest primer pis té dues portes i dues finestres rectangulars. L'accés al primer pis es fa a través de dos porxos, que tenen una porta amb arc rebaixat cadascun. El paredat de tota la casa és de pedra, i el cobriment és a dues vessants.

## Referències

* ↑ «Ca l'Heredia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Ondres

Ondres (en francès Ondres) és un municipi francès situat al departament de les Landes i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 1.419 | 1.523 | 2.073 | 2.704 | 3.100 | 3.646 | 4.328 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2001 | Patrick De Casanove | |
| 2001- | Bernard Corrihons | PS |

## Agermanaments

* La Rambla (Còrdova)

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 27 desembre 2010].
| Etapa precedent La Vena | Camí de Sant Jaume Via de Solac | Etapa següent Tarnòs |
# Pactes del Laterà

Els Pactes del Laterà van ser un conjunt d'acords o pactes signats a Roma l'11 de febrer del 1929 entre el Regne d'Itàlia (representat per Benito Mussolini) i la Santa Seu (representada pel cardenal i secretari d'Estat Pietro Gasparri). Són anomenats així perquè foren signats al Palau del Laterà, antic palau dels papes. Aquesta signatura tancà el conflicte polític de la Qüestió Romana, iniciat a mitjans del segle xix.
La unificació d'Itàlia, el 1870, va comportar la desaparició dels Estats Pontificis, territoris que feia més de mil anys que estaven sota la sobirania dels papes de Roma. El papa Pius IX, que era el que regnava en aquells moments, va negar-se a reconèixer el nou estat italià, en va excomunicar el rei, Víctor Manuel II, i va viure la resta de la seva vida en situació d'aïllament als palaus del Vaticà. Durant 50 anys, Itàlia i la Santa Seu van mantenir un clima d'hostilitat mútua.
Durant el pontificat de Pius XI es va trencar aquest clima d'aïllament amb Itàlia i es van firmar els Pactes del Laterà, que van entrar en vigor el 7 de juny de 1929.
Els pactes van ser tres:
* Un pacte que reconeixia la independència de la Ciutat del Vaticà, que d'aquesta manera es configurava com a Estat. A canvi, la Santa Seu va reconèixer Itàlia.
* Un concordat que establia les relacions entre l'Església italiana i l'Estat italià.
* Una compensació econòmica per les pèrdues que va patir la Santa Seu el 1870 de resultes de la unificació italiana.
Itàlia va declarar-se confessionalment catòlica i l'Església va rebre una posició de favor en el camp de l'ensenyament. Pius XI va prohibir als clergues prendre part en la vida política del país i va prescriure que els bisbes juressin fidelitat al Regne d'Itàlia. Els membres del clergat van ser declarats exempts del servei militar, i les lleis de matrimoni i divorci van adaptar-se a les de l'Església catòlica.
El 1984, els pactes es van revisar per eliminar-ne el terme “Església d'Estat”.

## Referències

* ↑ Kertzer, David I. Prisoner of the Vatican: The Popes' Secret Plot To Capture Rome From The New Italian State (en anglès). Houghton Mifflin Harcourt, 2006, p.292. ISBN 0618619194.
* ↑ Robbers, Gerhard. Encyclopedia of World Constitutions (en anglès). Infobase Publishing, p.1007. ISBN 0816060789.
# Pati de Can Marchal

El Pati de Can Marchal és una plaça pública de Mataró (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Espai de lleure ubicat al centre d'una illa de cases entre els carrers Sant Benet, Sant Joaquim, Fray Luís de León i Altafulla, on anteriorment hi havia una fàbrica anomenada Can Marchal. S'hi accedeix mitjançant dos barris que parteixen dels carrers Sant Joaquim i Fray Luis. Es la primera obra de Mataró que, seguint el Pla General, pretén la recuperació d'espais de l'interior de diverses illes per a equipaments.
L'espai és quadrat i els arbres es troben plantats de forma ordenada. A l'obra hi ha un mur petit que, resseguint el pati, fa de jardinera, separant-lo de les cases del contorn.
La necessitat d'explotació per part de la companyia d'aigua del pou existent feia necessària la construcció d'una caseta per ubicar-hi les instal·lacions necessàries. Aquesta caseta s'ha transformat en una torre que, fent de fita, dona caràcter a la plaça.

## Referències

* 1 2 3 «Pati de Can Marchal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Pedro Morales Moya

Pedro Morales Moya (Espejo, Gaubea, Àlaba, 1922) és un periodista i polític basc.

## Biografia

Fill d'un metge, restà orfe de pare el 1945. Després de fer el servei militar a Santiago de Compostel·la, va treballar durant un temps en un banc a Ourense fins que va ingressar per oposició en el cos de funcionaris tècnic-administratius de la Diputació Foral d'Àlaba. Durant un temps va demanar excedència i va treballar com a corresponsal a Vitòria del diari del Movimiento Nacional La Voz de España de Sant Sebastià, i més tard com a director a Àlaba de la delegació d'"El Correo" de Bilbao el 1973 i 1974. Degut a alguns dels articles publicats denunciant la corrupció a l'ajuntament de Vitòria va tenir problemes amb la censura.
Simultàniament, va col·laborar en la fundació de la cooperativa d'arts gràfiques EVAGRAF, de la que en fou director gerent durant deu anys. El 1956 també va fundar el Cinema Fòrum Vitòria i col·laborà en l'edició de Cine Crítica.
Arran de la massacre del 3 de març de Vitòria començà a interessar-se per la política, defensant una postura liberal i foralista i denunciant que les vagues convocades durant la transició democràtica tenien un component més polític que no pas laboral. Això el va portar a contactar amb el fundador de la UCD a Àlaba, Jesús María Viana Santacruz, qui el va convèncer per anar de número dos a les llistes d'aquesta coalició per Àlaba a les eleccions generals espanyoles de 1977. Tanmateix, poc després abandonà la coalició a causa del tracte que la UCD va donar al conflicte basc, i passà al Grup Mixt. Alhora, va formar part del Consell General Basc.
A les eleccions generals espanyoles de 1979 es va presentar amb la coalició Unió Foral del País Basc, però no fou escollit. Posteriorment ingressà a Alianza Popular, de la que en fou nomenat president a Àlaba el 1983, i fou elegit diputat per Àlaba a les eleccions al Parlament Basc de 1984. El 1986 es retirà de la política.

## Obres
### Assaig

* Ese camino de sangre (1998) ISBN 8460572579
* Crítica y réplica a la propuesta de Ibarretxe (2003) ISBN 9788485631940
* El pan de cada día. Apuntes para una historia del pan en Álava (2006) ISBN 9788489213029

### Narrativa

* Vitoria si mal no recuerdo (1998) ISBN 8460576728
* La oprobiosa muerte del licenciado Ruiz de Luzuriaga (1999) ISBN 9788493058906
* Como sombras que pasan
* Ojo de Peregrino
* El Círculo en Vitoria
* La Cuadrilla (2007) ISBN 9788461190096
* Adiós, Vitoria (2010)

## Referències

* ↑ "La gran mayoría de los políticos no dan la talla" entrevista a El País, 22 de desembre de 2010
* ↑ «Fitxa del Parlament Basc». Arxivat de l'original el 2016-08-08. [Consulta: 8 juny 2016].
* ↑ Anecdotario de la vida vitoriana a El Correo, 20 d'abril de 2010

## Enllaços externs

* Pedro Morales Moya, a l'Enciclopedia Vasca Auñamendi.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* El periodista de la cooperativa a El País, 15 de gener de 2007.
«Obra de Pedro Morales Moya» a Dialnet.
# Pedro Solbes Mira

Pedro Solbes Mira (el Pinós, 31 d'agost de 1942 - Madrid, 18 de març de 2023) fou un polític valencià del Partit Socialista Obrer Espanyol. Al llarg de dues etapes (del 1993 al 1996 i del 2004 al 2009) fou Vicepresident Segon i Ministre d'Economia i Hisenda del govern espanyol. També, entre els anys 1999 i 2004 fou Comissari Europeu d'Assumptes Econòmics i Monetaris durant la presidència de Romano Prodi.

## Biografia

Va néixer el 31 d'agost de 1942 a la població d'El Pinós, situada a la comarca del Vinalopó Mitjà. Després de realitzar el batxillerat a Alacant, va estudiar ciències polítiques a la Universitat Complutense de Madrid, universitat on també va doctorar. En aquest mateix centre de Madrid es llicencià en dret i posteriorment es diplomà en Economia Europea per la Universitat Lliure de Brussel·les.
Des de 1968 com a Tècnic Comercial de l'Estat ha ocupat diferents llocs en l'administració espanyola, sent un dels membres de la task force per a la negociació de l'adhesió d'Espanya a la Comunitat Econòmica Europea. A la fi de 1985 va ser nomenat Secretari d'Estat per a les Relacions amb la CEE.

## Activitat política

Membre del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE) el 12 de març de 1991 va ser nomenat Ministre d'Agricultura, Pesca i Alimentació en la remodelació de la IV legislatura. Posteriorment entre 1993 i 1996 fou nomenat Ministre d'Economia i Hisenda, en la V legislatura. Com a tal va presidir el Consell Ecofin durant la Presidència espanyola de la Unió Europea al segon semestre de 1995.
A les eleccions generals de març de 1996 va ser escollit diputat per la circumscripció d'Alacant i durant el seu període al Congrés dels Diputats va presidir la Comissió Mixta del Parlament espanyol sobre la UE.

## Política europea

Al setembre de 1999 va ser nomenat membre de la Comissió Europea durant la presidència de Romano Prodi, a la qual va rebre la cartera d'Assumptes Econòmics i Monetaris. Durant aquest període fou l'artífex de la introducció de l'euro i el reforç de la coordinació de les polítiques econòmiques a la Unió Europea.
L'any 2004 abandonà la Comissió Europea per ser nomenat Vicepresident Segon i Ministre d'Economia i Hisenda del Govern de José Luis Rodríguez Zapatero de la VIII legislatura. Ocupà aquest càrrec fins al 7 d'abril de 2009, quan Rodríguez Zapatero va decidir substiui'l d'aquests dos càrrecs per tal d'afrontar la crisi econòmica que patia el país. Va ser reemplaçat per Elena Salgado.

## Referències

* ↑ 324cat. «Mor Pedro Solbes, exvicepresident del govern de Zapatero, als 80 anys», 18-03-2023. [Consulta: 18 març 2023].
* ↑ (castellà) Zapatero precipita el cambio de Gobierno para afrontar la crisis económica

## Enllaços externs

* (castellà) Biografia de Pedro Solbes al Portal del Ministeri d'Economia i Hisenda Arxivat 2007-10-08 a Wayback Machine.
* (castellà) Entrevista amb Pedro Solbes Arxivat 2007-09-17 a Wayback Machine.
* (castellà) Pedro Solbes Mira
# Pedro de Novo y Colson

Pedro de Novo i Colson (Cadis, octubre de 1846 - Madrid, 18 de febrer de 1931) fou un militar, historiador, poeta i dramaturg espanyol.

## Biografia

D'antics ascendents italians radicats a Venècia, els Novo, en 1862 va ingressar a l'Escola Naval Militar, on el 1864 assolí el grau de guardiamarina. El 1872 fou destinat a Cuba com a alferes de navili i el 1878 fou ascendit a tinent de navili i destinat com a professor de l'Escola Naval Militar a Madrid, on també es dedicà a la seva vocació literària. Va escriure diverses obres històriques i literàries i publicà les revistes Diario de Marina i El Mundo Naval Ilustrado en 1896. A les eleccions generals espanyoles de 1896 fou elegit diputat per Manzanillo (Cuba) i va donar suport al projecte de submarí d'Isaac Peral.
El 1903 va rebre la Gran Creu del Mèrit Naval, el 1908 va ingressar a la Reial Acadèmia de la Història i el 1915 a la Reial Acadèmia Espanyola amb el discurs Los cantores del mar.

## Obres

* Última teoría sobre la Atlántida (1879)
* Sobre los viajes apócrifos de Juan de Fuca y de Lorenzo Ferrer Maldonado (1881)
* Historia de la guerra de España en el Pacífico (1882).
* Vasco Núñez de Balboa (1882).
* La manta del caballo (1878), drama
* Corazón de hombre (1884)
* La bofetada (1890)
* El pródigo (1891)

## Referències

* ↑ Biografia a mcn.biografias
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Biografia al bloc totoavante
* ↑ Fitxa de la RAE
# Pere Espallargues

Pere Espallargues (els Molins, prop d'Areny de Noguera, segle xv) fou un pintor de retaules gòtic que va treballar al taller de Pere Garcia de Benavarri.
Va establir el seu taller a Benavarri (Osca), des d'on va treballar per a diferents viles de Catalunya i Aragó. Al Pallars Sobirà va realitzar retaules per a dues viles de les valls d'Àneu, Son (Retaule de Son) i Unarre (Retaule d'Unarre), i també per a Enviny (Retaule d'Enviny); al Pallars Jussà, un retaule per a Abella de la Conca (Retaule de la Pietat); i a la Val d'Aran, un altre per a Vilac (Retaule de Vilac).
A la Biblioteca Museu Víctor Balaguer de Vilanova i la Geltrú s'hi troba una obra d'Espallargues, Calvari, donació al museu d'un particular l'octubre de 2007. El desembre de 2010 la Diputació de Lleida va adquirir un fragment d'un retaule atribuït a Espallargues, on apareix Sant Roc, en una sala de subhastes de Barcelona. Va pagar 4.000 euros, amb l'objectiu de cedir-lo al Museu de Lleida.

## Referències

* ↑ Alberto Velasco González. Pere García de Benavarri y el retablo de San Francisco de Barbastro
* ↑ «Donacions». Butlletí de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, 2008.
* ↑ La Diputació de Lleida adquireix un retaule atribuït al pintor Pere EspallarguesConsulta 29/12/2010.

## Bibliografia

* SUREDA i PONS, Joan (Coord.)ː Pintura III. Darreres manifestacions. Barcelonaː Enciclopèdia Catalana, 2006 [Col. L'art gòtic a Catalunya] ISBN 8441208964 p. 171 i s.