OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antiga Casa de la Vila (Terrassa)

L'Antiga Casa de la Vila és un edifici situat al Raval de Montserrat, 13, cantonada amb el carrer Cremat de Terrassa, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular que consta de planta baixa, pis principal i golfes, amb coberta de teula a quatre vessants. Totes les obertures són allindanades, llevat de les corresponents a les golfes, que són ovalades. La façana principal, al Raval de Montserrat, té cinc obertures a cada pis, les del principal amb balconades de ferro fos. Damunt els balcons dels extrems del principal conserva a la façana principal, com a testimoni del seu primer ús, dos relleus que reprodueixen les torres de l'escut de la ciutat. Al primer pis hi ha el saló principal, que havia estat decorat amb plafons pictòrics d'Alexandre de Riquer. L'edifici es corona amb una cornisa.

## Història

El projecte és de l'any 1832, i les obres, sota la direcció del mestre d'obres Jacint Matalonga, van començar el 3 d'agost del 1835, i s'inaugurà el 30 de maig del 1836. Les baranes de ferro colat dels balcons són obra del constructor Agustí Alland, del 1842.
Des de la seva construcció, fou la Casa de la Vila. Entre els anys 1898 i 1952, fou la seu de l'Institut Industrial, etapa en la qual s'hi van realitzar importants obres de reforma. Del 1901 daten els plafons d'Alexandre de Riquer que decoraven el saló principal (posteriorment dipositats a la casa museu Alegre de Sagrera). El 1904, l'arquitecte Lluís Muncunill hi va fer una intervenció important. El pintor Joaquim Vancells va completar aquell mateix any la decoració del saló.
Entre el 1981 i el 2001 va ser la seu del Centre Excursionista de Terrassa. Actualment acull les oficines municipals de la Casa de l'Esport.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa

## Referències

* 1 2 3 4 «Seu del Centre Excursionista de Terrassa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Antoni Roca i Dencàs

Antoni Roca i Dencàs (Gironella, 24 de novembre de 1806 - Sabadell, 26 de setembre de 1889) fou un industrial tèxtil, polític i banquer català.
Per l'abril de 1857, Antoni Roca va ser nomenat alcalde de Sabadell, càrrec que va exercir més de dos anys, fins al novembre de 1859. El seu mandat coincidí amb la instauració de la Caixa d'Estalvis de Sabadell, de la qual fou director. Va ser també un dels fundadors del Banc de Sabadell i del Cercle Sabadellès, entitat que presidí el 1858.

## Referències

* 1 2 Nomenclàtor. «Carrer de Roca». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 27 setembre 2014].
# Antoni Villalonga Pérez

Antoni Villalonga i Pérez (Palma, 1821-1910) va ser un polític mallorquí, dirigent del republicanisme i batle de Palma fill de Francesc Villalonga Escalada i pare del també polític Francesc Villalonga Fàbregues.

## Biografia

El 1856, fou nomenat vicepresident del Comitè Democràtic de Palma. El 1863, era arxiver-bibliotecari de l'Ateneu Balear.
Fou un dels dirigents del Partit Democràtic a Mallorca en la dècada del 1850, i el 1856 en fou nomenat vicepresident del Comitè de Palma. El 1863 fou arxiver de l'Ateneu Balear i evolucionà vers el republicanisme. Quan esclatà la revolució de 1868 fou un dels caps de la Junta Revolucionària amb Rafel Manera Serra, Miquel Quetglas i Bauzà i Ignasi Vidal i Bennàsser. Organitzà el Comitè Republicà de les Illes Balears, que va formar la secció balear del Partit Republicà Democràtic Federal, i en fou elegit diputat per Palma a les eleccions generals espanyoles d'abril de 1872, agost de 1872 i 1873. També fou batle de Palma de febrer a juliol de 1872. Entre les seves obres més destacades es troba l'enderrocament del convent de la Misericòrdia.
El 1875, un cop es produí la restauració borbònica, fou empresonat a València. Es dedicà durant un temps als negocis, i fou president de la Companyia Adobera i Industrial (1881) i de la Societat d'Enllumenat per Gas, i vicepresident de la Societat Agrícola i Industrial. El 1881 participà en la reconstitució del Partit Republicà Federal a Mallorca i el 1884 participà en la fundació de la Unió Obrera Balear. Fou candidat republicà a les eleccions de 1881, 1891 i 1893, però no fou escollit. El 1893 participà en la nova Unió Republicana, amb la que assolí ser regidor de Palma de 1901 a 1905.

## Enllaços externs

* Antoni de Villalonga a fideus.com
* «Antoni Villalonga Pérez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
| Precedit per: Rafel Manera | Batle de Palma 1872-1872 | Succeït per: Gabriel Oliver |
# Antonio Benavides y Fernández de Navarrete

Antonio Benavides y Fernández de Navarrete (Baeza, Jaén, 20 de juny de 1807 - Madrid, 23 de gener de 1884) va ser un jurista, historiador i polític espanyol.

## Biografia

Entre altres honors va ser director de la Reial Acadèmia de la Història, membre de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques, cavaller de l'Orde de Sant Jaume, cavaller gran creu de l'Orde de Carles III i cavaller gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Carrera política

Adscrit políticament al Partit Conservador va ocupar una càtedra en la Universitat de Granada i després de ser fiscal en la Reial Audiència de Puerto Rico va exercir (sota el regnat d'Isabel II) el càrrec de Ministre de la Governació en 1847, 1853 i 1864, any en el qual també exerciria la cartera d'Estat. En 1867 va ser senador vitalici, i en 1876 ho fou per la província de Jaén. Anteriorment havia estat diputat per Jaén, per Granada i per Múrcia de 1837 a 1864. També fou ambaixador espanyol a la Santa Seu de 1875 a 1876.

## Obres

* Historia de Fernando VII
* Historia de las regencias españolas en el presente siglo
* Las repúblicas musulmanas en España

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 14 octubre 2015].
* ↑ Medalla 6 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. al web de la RACMYP
* ↑ Cadenas y Vicent, Vicente de: Caballeros de la Orden de Santiago que efectuaron sus pruebas de ingreso durante el s. XIX. Madrid, Hidalguía, 1992.
* ↑ Fitxa personal de D. Antonio de Benavide y Fernández de Navarrete.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Manuel Espadas Burgos, Juan Carlos García Alía. Buscando a España en Roma. Ministeri d'Educació, 2006, p. 277.

## Enllaços externs

* Antonio de Benavides. Geneall.net
* Reial Acadèmia de la Història Arxivat 2012-02-03 a Wayback Machine..
* Estudios de Historia Moderna y Contemporánea de México Arxivat 2011-09-13 a Wayback Machine.
# Antonio Hompanera de Cos

Antonio Hompanera de Cos (n. Mantinos, província de Palència) fou un polític espanyol de la primera meitat del segle xix, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.
Treballà com a advocat i fou elegit diputat per la província de Palència a les Corts Espanyoles de 1836, 1837 i 1841. Fou Ministre de la Governació de desembre de 1838 a maig de 1839, en el gabinet d'Evaristo Pérez de Castro. El 10 de maig de 1839 fou substituït per Lorenzo Arrazola García

## Referències

* ↑ Web oficial de Mantinos
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Antonio Jara Andreu

Antonio Jara Andreu (Alquerías, Múrcia, 12 d'abril de 1946) és un polític espanyol, alcalde de la ciutat de Granada entre el 15 de novembre de 1979 i 1991 pel PSOE, diputat al Congrés dels Diputats i president de Caja Granada.

## Biografia

Va fer estudis eclesiàstics en el Seminari dels Pares Franciscans de Cehegín, fins que va decidir traslladar-se a Granada, on es va matricular en Dret en la Universitat de Granada. Va ser premi extraordinari tant en la llicenciatura com en el doctorat. En 1976 va aconseguir la plaça de professor adjunt de la Universitat de Granada, i dos anys més tard es va afiliar al PSOE.
Amb tan sol trenta-tres anys va substituir Juan Tapia Sánchez com a alcalde de la ciutat de Granada, després de la seva dimissió per motius personals, després del breu mandat d'Antonio Camacho. El professor universitari va exercir un important paper en la modernització de la ciutat del Genil; sota el seu mandat va ser construït el Palau d'Exposicions i Congressos, i la ciutat va créixer considerablement cap a la zona sud, pel barri del Zaidín-Vergeles. L'actual circumval·lació de Granada, el Palau d'Esports i nombroses places, zones verdes i equipaments esportius van ser construïts a la ciutat en la seva etapa com a alcalde.
Jara era alcalde de Granada durant el cop d'estat del 23-F, i també es van produir els incendis del Auditori Manuel de Falla i de la Curia en el transcurs del seu mandat. Va ser diputat socialista en el Congrés durant la IV Legislatura (1989-1992) per la circumscripció de Granada. Fou vocal de la Comissió de Règim de les Administracions Públiques.
En setembre de 2008 va ser nomenat fill adoptiu de la província de Granada, a proposició de la seva Diputació provincial.
Jara es va convertir en president de Caja Granada en febrer de 2010, en substitució de Antonio Claret. La decisió de portar al polític i professor universitari a l'adreça de l'entitat granadina va ser fruit del consens entre el Partit Popular i el PSOE.

## Obres

* Derecho Natural y conflictos ideológicos en la universidad española: (1750-1850) Madrid : Instituto de Estudios Administrativos, 1977. ISBN 84-7351-131-X

## Referències

* ↑ Jara asume la presidencia CajaGranada con objetivo de fortalecerla sin fusiones, a ideal.es de 19/02/2010
* ↑ El candidato del PSOE, elegido alcalde de Granada con el apoyo de PSA y PCE, El País, 16 de novembre de 1979
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Elisa Pérez y Antonio Jara, nombrados hija predilecta y adoptivo de la provincia, a ideal.es, 11/09/2008

## Enllaços externs

* Antonio Jara - Los cien granadinos del siglo XX Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine., a ideal.es
* Antonio Jara, elegido presidente del BEF por unanimidad.
«Obra de Antonio Jara Andreu» a Dialnet.
# Antonio Porcel Román

Antonio Fernando Basilio Porcel Román (Mairena, 15 de juny de 1755 - Madrid, 5 de gener de 1832) fou un intel·lectual i polític espanyol, ministre durant el trienni liberal i acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola.

## Biografia

Pertanyia a una família de petits propietaris i el 1775 es graduà com a batxiller en lleis a la Universitat de Granada. Per recomanació d'un oncle seu marxà a Madrid, on el 1779 va començar a treballar d'advocat del Consell de Castella. Arribaria a oficial de la secretaria de Gràcia i Justícia d'Índies i el 1787 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola. En 1788 fou nomenat secretari reial per a l'administració de les temporalitats dels jesuïtes a Nova Espanya, el 1791 va rebre el grau de cavaller de l'Orde de Carles III.
Formaria part del ministeri de guerra en la Junta presidida pel comte de Floridablanca, però jurà la constitució de Baiona (1808). Durant la guerra del francès marxaria a Sevilla, però els seus béns foren embargats. En 1811 fou elegit diputat pel Regne de Granada a les Corts de Cadis. Va presidir la Junta de Legislació que prepararia la redacció de la Constitució espanyola de 1812, defensà un pla de contribucions públiques amb la creació de la Direcció de la Hisenda Pública, i l'aprovació de la Llei d'Impremta.
En 1814 fou empresonat per les seves idees liberals, i no en va sortir fins al pronunciament de Rafael de Riego de 1820. Durant el trienni liberal va ser Ministre d'Ultramar en el govern presidit per Evaristo Pérez de Castro Brito (març-novembre de 1820). Després seria membre del Consell d'Estat (1821-1823) i acompanyà al rei Ferran VII d'Espanya quan visità Cadis. Desterrat de la Cort amb l'arribada dels Cent Mil Fills de Sant Lluís, va poder tornar a Madrid sota vigilància uns anys més tard, on va morir.

## Referències

* ↑ Historia de Mairena
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Ministres durant el regnat de Ferran VII». Arxivat de l'original el 2019-02-09. [Consulta: 30 març 2016].
# Antonio Seoane Hoyos

Antonio Seoane Hoyos (castellà: Antonio Seoane) (Alcalá del Río, 1790 - El Puerto de Santa María, 1864) va ser un militar i polític liberal espanyol, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II.

## Biografia

D'ideologia liberal, en 1809 va ingressar a la Guàrdia de corps i en 1812 fou un dels oficials que va protestar pel nomenament del duc de Wellington com a cap de les tropes espanyoles. En maig de 1816 va embarcar cap a Amèrica amb el mariscal José de la Serna i va participar en les campanyes de les guerres d'independència hispanoamericanes fins a la derrota espanyola en la batalla d'Ayacucho. En tornar a la Península va donar suport el pronunciament de Rafael del Riego a Las Cabezas de San Juan.
Va combatre en la Primera Guerra Carlina i sempre es va alinear al costat del regent Baldomero Espartero. Fou elegit diputat per Sevilla i Lugo a les Corts de 1834 i 1836, per Lugo a les de 1837 i per Lugo i Màlaga a les de 1839. De maig a juny de 1836 fou ministre de Guerra en el gabinet de Francisco Javier de Istúriz. També fou president del Congrés dels Diputats de l'1 de setembre al 30 de setembre de 1837. De 1840 a 1841 fou capità general de València i de 1842 a 1843 capità general de Catalunya interí, tocant-li lidiar amb la resistència de la ciutat quan va intentar cobrar la multa de dotze milions de rals que els va imposar el regent. Després fou ascendit a tinent general i nomenat Capità General de Castella la Nova. Va ser elegit senador per la província de Badajoz en 1841 i 1842 i per la província de Múrcia en 1843. En 1843 va organitzar la defensa a Madrid d'Espartero contra les forces de Ramón María Narváez, però fou derrotat i fet presoner.

## Referències

* ↑ Conferencia sobre el General Seoane y Alcalá del Río al web de l'Ajuntament d'Alcalá del Río, 28 de desembre de 2012
* ↑ Luces y sombras del General Seoane, La Espadaña - Edición nº 38. Desembre de 2011
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Biografia al web del Congrés dels Diputats
* ↑ «Antonio Seoane Hoyos». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Federico Martínez Roda Valencia y las Valencias: su historia contemporánea (1800-1975), p. 155-156
* ↑ Fitxa del Senat
# António Mascarenhas Monteiro

António Manuel Mascarenhas Gomes Monteiro (nascut el 16 de febrer de 1944 a Ribeira da Barca (concelho de Santa Catarina (Cap Verd), defuntat el 16 de setembre de 2016 a Praia) fou el President de Cap Verd entre el 22 de març de 1991 i el 22 de març de 2001. Es va graduar en dret a la Universitat Catòlica de Lovaina de Bèlgica.

## Presidència del Cap Verd

António Mascarenhas Monteiro, afiliat al partit polític Moviment per la Democràcia, fou el primer president elegit en unes eleccions multipartidistes al país. Monteiro va véncer a Aristides Pereira a les eleccions presidencials de Cap Verd de 1991. El 1996 rou reelegit amb el 80% dels vots. A les eleccions de 2001 ell va cedir el seu lloc a Carlos Veiga que havia servit com a Primer Ministre de Cap Verd durant el seu mandat però que fou vençut per Pedro Pires del Partit Africà per la Independència de Cap Verd (PAICV).
Va rebre la Gran Creu de l'Orde de la Llibertat de Portugal l'11 de novembre de 1991 i la gran creu de l'Orde de l'Infant Dom Henrique de Portugal el 8 de juny de 2000.

## Controvèrsia de Timorg Oriental

El 19 de setembre de 2006 es va anunciar que Monteiro succeiria Sukehiro Hasegawa com el cap de la Missió de les Nacions Unides al Timor Oriental. Aquest acord va ser criticat a Timor Oriental en part perquè Monteiro no parlava bé l'anglès. Així ho va manifestar el president timorès Xanana Gusmão.
El 25 de setembre Monteiro va anunciar que havia canviat de pensament i que no acceptaria aquesta posició. Va justificar-ho perquè el representant de les Nacions Unides havia de rebre el vistiplau de les parts involucrades, ja que era un conflicte molt complex.

## Fundació pel Lideratge Global

Monteiro és membre de la Fundació pel Lideratge Global, una organització que treballa per a donar suport al lideratge democràtic, prevenir i resoldre conflictes a través de la mediació i promoure la bona governança a través d'instititucions democràtiques, els drets humans i el rol de la legalitat. És una organització sense ànim de lucre integrada per antics caps de govern, funcionaris d'institucions no governamentals i internacionals d'alt nivell que treballen col·laborant estretament amb els caps de govern actuals.

## Referències

* ↑ Political Parties of the World (6th edition, 2005), ed. Bogdan Szajkowski, pages 113–114.
* ↑ Presidência da República Portuguesa. «Cidadãos Estrangeiros Agraciados com Ordens Portuguesas».
* ↑ Mascarenhas Monteiro Arxivat 2011-08-20 a Wayback Machine. al Global Leadership Foundation.
* ↑ Murdoch, Lindsay «East Timor shock as new UN chief changes his mind». The Sidney Morning Herald, 29-09-2006 [Consulta: 5 novembre 2014].
* ↑ Murdoch, Lindsay «Timor UN mission head leaves before he arrives». The Age (Austràlia), 29-09-2006.

## Bibliografia

* (anglès) Richard A. Lobban Jr et Paul Khalil Saucier, « António Manuel Mascarenhas Gomes Monteiro », in Historical dictionary of the Republic of Cape Verde, Scarecrow Press, Lanham, Maryland; Toronto; Plymouth, UK, 2007, p. 153-155 ISBN 978-0-8108-4906-8
# Asur

Asur (en francès Azur) és un municipi francès situat al departament de les Landes i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 323 | 347 | 362 | 357 | 377 | 448 | 523 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995- | Michel Laussu | PS |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 27 desembre 2010].
| Etapa precedent Lo Bocau Vielh | Camí de Sant Jaume Via de Solac | Etapa següent Soston |
# Actrius

Actrius és una pel·lícula del Ventura Pons, basada en E.R. de Josep Maria Benet i Jornet. Dins la pel·lícula, no hi ha actors masculins, i les quatre actrius protagonistes es van doblar per a la versió en castellà.

## Argument

Per a preparar-se un paper d'una antiga i coneguda actriu, una estudianta d'art dramàtic entrevista a tres grans actrius que van ser alumnes seves: una diva internacional (la Glòria Marc, interpretada per la Núria Espert), una estrella de la televisió (l'Assumpta Roca, interpretada per la Rosa Maria Sardà) i una directora de doblatge (la Maria Caminal, interpretada per Anna Lizaran).

## Referències

* ↑ «Ventura Pons rueda en Barcelona "Testament" con guión de Benet i Jornet» (en castellà). El Pais, 30-07-1998. [Consulta: 6 abril 2020].
Viccionari
# Aurelha

Aurelha (en francès Aureille) és un municipi francès situat al departament de les Boques del Roine i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 480 | 480 | 527 | 689 | 699 | 686 | 652 | 668 | 698 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 686 | 678 | 682 | 642 | 601 | 558 | 611 | 537 | 469 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 409 | 376 | 385 | 336 | 348 | 307 | 314 | 432 | 440 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 465 | 518 | 573 | 835 | 1 220 | 1 357 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1991-2001 | Marcel Guillaumier | |
| 2001- | Régis Gatti | |

## Agermanaments

* Carisio

## Referències

* ↑ Topònims occitans de les Boques del Roine
# Casa Masó Bru

La Casa Masó Bru és un edifici del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de grans proporcions amb torratxa a l'angle. L'autor utilitza elements historicistes (frontons, arcs de mig punt, escuts...) d'aire renaixentista, al costat d'altres propis de la tradició popular (tractament del parament, marcs de pedra de les finestres).
Els plànols daten del 18 de desembre de 1934, amb projecte de Rafael Masó i Valentí. Bartomeu Llongueres i Galí dirigeix les obres d'ampliació el maig del 1942, i el 1949 es tornà a ampliar, adquirint ja la forma actual.

## Referències

* 1 2 «Casa Masó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Parròquia de Sant Andreu de Llavaneres

La Parròquia de Sant Andreu de Llavaneres és una església de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església parroquial de Sant Andreu de Llavaneres és un edifici neoclàssic de tres naus i de grans dimensions. La façana principal té un portal amb arc rebaixat i una fornícula al damunt amb la imatge del sant titular. Per damunt hi ha una rosassa. La façana acaba amb una cornisa i un frontó rectangular, de l'any 1865, amb un òcul al centre. El campanar, situat al costat dret, és de planta quadrada, però acaba sent vuitavat. La coberta és a dues aigües. Una gran escalinata fa possible l'accés a l'església, que es troba en un nivell superior respecte del carrer.

## Història

A partir del segle xviii és quan es defineixen els carrers de Sant Andreu de Llavaneres (carrer de Munt, carrer de Baix, carrer del Mig, carrer del Doctor i carrer dels Clòsens). A causa d'aquest desenvolupament dels carrers i de la situació de l'antiga parròquia (l'actual església del cementiri) dalt de la serra, és feu necessari construir un nou edifici al mig de la població. Aquesta església d'estil neoclàssic es començà a construir a mitjan segle xviii, l'any 1752, tot i que es realitzà en gran part durant el primer terç del segle xix. Fou consagrada l'any 1836. A l'interior, procedents de l'església vella, es conserven el retaule, algun dels altars laterals i el Sant Crist.

## Referències

* 1 2 «Parròquia de Sant Andreu de Llavaneres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Pascual Guzmán Pajarón

Pascual Guzmán Pajarón (València, 1851 - 1923) fou un advocat i polític valencià, alcalde de València i diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Llicenciat en dret, milità al Partit Conservador i el 1884 fou elegit diputat provincial de València pel districte de Sant Vicent-Torrent de la ciutat de València. A les eleccions generals espanyoles de 1899 fou elegit diputat pel districte d'Enguera, ocupant l'alcaldia de València del 13 de març a l'u de juliol de 1899, i a les eleccions generals espanyoles de 1903 ho fou pel de Torrent. El juliol de 1903 va rebre la Gran Creu d'Isabel la Catòlica, raó per la qual, en virtut de l'article 208 del Reglament del Congrés dels Diputats, va cessar com a diputat.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.274. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Pedro María Rubio y Martín Santos

Pedro María Rubio y Martín Santos (Valdemorillo, 22 de febrer de 1801 - Madrid, 10 de setembre de 1868) fou un metge espanyol, membre fundador de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.
Llicenciat i doctorat en medicina i cirurgia, treballà com a cirurgià de Cambra de la reina Isabel II d'Espanya, gràcies a la qual cosa fou membre Consell d'Instrucció Pública i en 1847 membre fundador de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. Conegut en el seu moment per haver elaborat un dels primers tractats sobre aigües minerals i les seves propietats. Fou guardonat amb la grau creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica i cavaller de l'Orde de Carles III, així com amb la Legió d'Honor.

## Obres

* Tratado completo de la fuentes minerales de España (1853)

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2016-04-23 a Wayback Machine. al web de la RAC

## Enllaços externs

* Pedro María Rubio a Cervantes Virtual