OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Constantí Umbertòpul

Constantí Umbertòpul (grec medieval: Κωνσταντίνος Ουμβερτόπουλος, Konstandinos Umbertópulos; mort el 1112) fou un general romà d'Orient d'origen normand proper a Aleix I Comnè.

## Biografia

Pertany a la segona generació dels mercenaris francs de l'Imperi Romà: seria el fill d'Humbert d'Hauteville, patrici, estrateg i domèstic dels númers cap al 1050, cosa que en faria nebot de Robert Guiscard.
Constantí era un oficial de Nicèfor III Botaniates, en nom del qual menava els tagmes francs. Es casà amb una romana de llinatge il·lustre i s'integrà en la vida política i militar de l'imperi. En el moment de la revolta d'Aleix, gaudia de l'alta dignitat de protonobilíssim o de sebast.
Alexis reeixí a convèncer-lo de participar en el seu cop d'estat del 1081. A partir d'aleshores, esdevingué un dels principals lloctinents del basileu. Dirigí els regiments de mercenaris francs en la batalla de Dirràquion del 15 d'octubre del 1081, en la qual els romans patiren una derrota aclaparadora a mans dels normands de Robert Guiscard. A la primavera del 1086, després d'un nou revés contra els petxenegs a Belatiova, Aleix manà a Constantí, aleshores governador de Cízic, que avancés a Adrianòpolis amb els seus regiments francs per restablir la situació amb Tatici. Restà governador de la ciutat després de la marxa dels petxenegs. Era un dels nombrosos alts dignitaris romans originaris de l'Europa occidental, cosa que demostra la confiança que tenia Aleix en els llatins que estaven al seu servei.
L'abril del 1091 conduí aquests mateixos regiments en la batalla de Lebúnion, saldada amb la derrota dels petxenegs. Poc després, participà en una conxorxa contra Aleix per motius incerts. És possible que sentís que no havia rebut prou recompenses per les seves accions. Fou humiliat en un «triomf ridícul» (exhibit a l'hipòdrom amb la barba afaitada i el cap rapat), però no trigà a ser perdonat. El 1094 assistí al Concili de Blaquernes, rebé un nou alt comandament i fou nomenat sebast en commemoració de la seva llarga carrera.

## Referències

* ↑ (anglès) Humbert de Hauteville a Medieval Lands
* ↑ Malamut, 2007, p. 113.
* ↑ Malamut, 2007, p. 455.
* ↑ Malamut, 2007, p. 301 i 302.

## Bibliografia

* Malamut, E. Alexis Ier Comnène (en francès). Ellipses, 2007. ISBN 9782729833107.
# Anita Blond

Anita Hudáček (Budapest, 27 de maig de 1976), coneguda com Anita Blond (o Anita Blonde), és una model i actriu eròtic-pornogràfica hongaresa.
Anita Blond va ser una de les primeres grans estrelles internacionals que Hongria va exportar al món de la moda eròtica i a la indústria d'entreteniment per a adults. Va començar com a model per a la revista Penthouse, realitzant després, els seus primers treballs pornogràfics per a Private, amb Triple X alhora que posava per les revistes Perfect 10.
Hotvideo la descriu com "la principal de les estrelles de l'Est dels anys 1990". Gran part de la seva carrera l'ha desenvolupat a Itàlia on va realitzar alguns dels seus millors treballs com Anita (1996), Anita e la maschera di ferro de Joe D'Amato (1998) o Anita forever (1999).
Ha fet diverses aparicions al cinema tradicional com a Le Vent de la nuit (1999) de Philippe Garrel amb Catherine Deneuve i 99 francs de Jan Kounen (2007). El 2008, els espectadors italians la van poder veure a Vita da paparazzo acreditada sota el pseudònim d'Anita Kelli.

## Referències

* ↑ (anglès) Biography of Anita Blond
* ↑ «ANITA BLOND - Bio - Hot Vidéo». anita-blond.hotvideo.fr. [Consulta: 5 maig 2017].
* ↑ «www.ivid.it». Arxivat de l'original el 2014-05-19. [Consulta: 1r gener 2022].

## Enllaços externs

* Anita Blond a l'Internet Adult Film Database
* Anita Blond a Adult Film Database (anglès)
# Tractat de Sant Petersburg (1875)

El Tractat de Sant Petersburg (樺太・千島交換条約, Karafuto-Chishima Kōkan Jōyaku) (rus:Петербургский договор) el van signar l'Imperi del Japó i l'Imperi de Rússia el 7 de maig de 1875 i ratificat a Tòquio el 22 d'agost del 1875. En funció d'aquest acord, Japó cedia a Rússia l'illa de Sakhalín a canvi del grup d'illes de les Kurils des de l'illa d'Iturup fins a la Península de Kamtxatka. Per tant, arran d'aquest Tractat l'illa de Sahhalín passava a ser territori rus i l'arxipèlag de les Kurils, japonès.
El Tractat de Shimoda del 1855 havia definit la frontera entre el Japó i Rússia entre les illes Iturup (Etorofu) i Urup (Uruppu) de l'arxièlag de les Kurils. Tanmateix, havia deixat sense definir clarament l'status de l'illa de Sakhalin (Karafuto per als japonesos) la qual cosa va donar lloc a diversos incidents entre colons russos i japonesos. Per tal de remeiar aquesta situació, el govern japonès va enviar un ambaixador, Enomoto Takeaki, a Sant Petersburg amb l'objectiu de delimitar definitivament la frontera dels dos estats. Després d'un any de negociacions, Japó va acordar renunciar les seves reclamacions a Sakhalín. A canvi, els residents japonesos serien indemnitzats, la flota pesquera japonesa tindria accés al Mar d'Okhotsk, ús lliure dels ports russos de l'àrea durant deu anys i la sobirania plena sobre les illes Kurils.
En funció del Tractat de San Francisco del 1951 signat entre el Japó i les forces aliades que van combatre a la Segona Guerra Mundial, l'arxipèlag de les Kurils se cedia a la Unió Soviètica. El text autèntic del Tractat està en francès. Les diferències entorn de la seva traducció al japonès han originat el conflicte entorn de les Kurils, que encara avui en dia perviu en les relacions diplomàtiques entre el Japó i Rússia.

## Vegeu també

* Conflicte de les Kurils

## Referències

* ↑ G. Patrick March. Eastern Destiny: Russia in Asia and the North Pacific. Praeger/Greenwood, 1996. ISBN 0-275-95566-4.
* ↑ Tim Chapman. Imperial Russia, 1801-1905. Routledge (UK), 2001. ISBN 0-415-23109-4.
* ↑ Thierry Mormanne (1992). "Le problème des Kouriles: pour un retour à Saint-Pétersbourg", in: Cipango, N° 1, Paris, p.58-89. ISSN 1164-5857.
# Reinhold Durnthaler

Reinhold Durnthaler (Feldkirchen in Kärnten, 29 de novembre de 1942 - Feldkirchen in Kärnten, 23 d'octubre de 2017) fou un pilot de bob austríac que va competir durant la dècada de 1960.
El 1964 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern d'Innsbruck, on disputà les dues proves del programa de bob. Guanyà la medalla de plata en la prova del bobs a quatre formant equip amb Adolf Koxeder, Josef Nairz i Erwin Thaler, mentre en la del bobs a dos fou novè. Quatre anys més tard, als Jocs de Grenoble, revalidà la medalla de plata en la prova del bobs a quatre, en aquesta ocasió formant equip amb Erwin Thaler, Herbert Gruber i Josef Eder, mentre en la prova del bobs a dos fou quart. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or i una de bronze al Campionat del món de bob.

## Referències

* ↑ «Reinhold Durnthaler Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 4 gener 2020].
* ↑ «Bobsleigh two-man world championship medalists since 1931 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 4 gener 2020].
* ↑ «Bobsleigh four-man world championship medalists since 1930 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 4 gener 2020].
# Nícocles (pare d'Evàgores I)

Nícocles (en grec antic: Νικοκλῆς, Nikoklēs; segle v aC) fou pare del rei Evàgores I, membre de la família reial de Salamina de Xipre. Probablement, Nícocles no va regnar, atès que durant la joventut d'Evàgores el tron apareix ocupat per un descendent d'un fenici que havia usurpat el tron i regnava sota sobirania persa.

## Referències

* ↑ Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.
# Ricard Coll i Serra

Ricard Coll i Serra (Palafolls, 1878-1965) fou un pintor català de finals del segle xix i principis del XX, que va exercir com a professor a diverses acadèmies de Barcelona.
Va néixer a les darreries del segle xix a can Serra, casa pairal situada a la baronia de Palafolls, comarca de la Selva. Com l'administració del patrimoni quedà a càrrec del seu germà gran, l'hereu, ell i els altres germans varen haver d'escollir mitjans de vida adients a les seves vocacions. Ricard era bon pintor i dibuixant i marxà a Barcelona decidit a triomfar i fer-se un nom, però ràpidament es desenganyà i acceptà la proposta de donar classes. Fou mestre de gramàtica, geometria i dibuix lineal, història de Catalunya i dibuix artístic, assignatura amb la que se sentí molt compenetrat Al llarg de la seva carrera docent va donar classes a les següents escoles de Badalona i Barcelona: Escola Lliure Provincial d'Arts i Oficis 1909-1916); Escola Antich (1926-1932); Escola Catalana (1932-1939); Escola Cultural (1939-1943); Escola Professional de la Unió Industrial (1909-1916); Escola Blanquerna (1925-1939); Col·legi Màxim de Sant Ignasi (1927-1931);; Acadèmia Raimon Llull (1931-1932) i 1939-1040); Col·legi del Sagrat Cor de Jesús (1939-1942); Col·legi Cardoner (1940) i Col·legi Nelly (1947).

## Fons personal

El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. Ricard Coll va saber utilitzar la fotografia com un mitjà aplicat al coneixement del medi, del país i dels diferents estils arquitectònics que posteriorment utilitzà per a dibuixar, tot establint models i exemples per a les seves lliçons. Així el producte de les seves visites i excursions per Catalunya li va permetre crear un conjunt de material fotogràfic que classificà per temàtica en grans blocs (arquitectura, escultura, paisatge i vistes, pobles i carrers), i on es recullen imatges anteriors a la guerra civil espanyola, d'alguns conjunts arquitectònics i escultòrics molt importants pel patrimoni català.

## Referències

* ↑ «Ricard Coll i Serra». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: juliol 2013].

## Enllaços externs

* Fons Ricard Coll i Serra a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
# Cuauhtémoc Blanco Bravo

Cuauhtémoc Blanco Bravo (nascut el 17 de gener del 1973 a Ciutat de Mèxic) és un futbolista mexicà.
Internacional amb Mèxic, ha jugat a clubs com América, Reial Valladolid, Chicago Fire o Puebla FC.

## Referències

* ↑ «Cuauhtemoc Blanco». ESPN. ESPN Internet Ventures. Arxivat de l'original el 24 d'octubre 2012. [Consulta: 11 gener 2011].
* ↑ «Blanco calls it a day». FIFA, 12-09-2008 [Consulta: 20 juny 2013]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-06-24. [Consulta: 16 juliol 2017].
* ↑ El gozo de marcar en el Bernabéu – Real Valladolid C. F.
* ↑ «MLSnet.com: Press release». 2007 MLS award finalists & announcement schedule. Arxivat de l'original el 2007-12-29. [Consulta: 29 octubre 2007].
* ↑ «Club America to give Cuauhtemoc Blanco special farewell in Liga MX». espnfc.us, 22-02-2016.
# Luis García Postigo

Luís García Postigo (1 de juny de 1969, Ciutat de Mèxic), és un jugador de futbol mexicà ja retirat, que va ser internacional amb la selecció de futbol de Mèxic i va disputar els mundials de futbol dels Estats Units i França així com els Jocs Olímpics d'Atlanta 1996. Actualment treballa com a comentarista esportiu per a TV Azteca.

## Trajectòria

Va iniciar la seva carrera jugant per als Pumas de la UNAM l'any de 1986. La temporada 1990-1991 va ser el màxim golejador de la lliga mexicana amb un total de 26 gols, cosa que li va servir per a ser transferit a l'Atlètic de Madrid.
En la seva primera campanya va tenir una destacada actuació, però per a la temporada 1993-1994 degut en gran manera a les seves diferències amb la directiva del club matalasser no va poder brillar i va ser transferit a la Reial Societat, on va militar un any.
Per al torneig 1994-1995 va tornar a Mèxic i es va unir al Club América, on va romandre fins al torneig d'Estiu 1997, després passa a l'Atlante on va estar un any més, sent fitxat en el Torneig d'Hivern de 1998 pel club Guadalajara. Posteriorment va ser transferit al Monarcas Morelia i després de tenir diferències amb el CD Guadalajara, amo de la seva carta, va ser transferit contra la seva voluntat al Puebla, on només va jugar un partit.
Es va retirar iniciant l'any 2001 i actualment treballa com comentarista per a Televisió Azteca.

## Internacional

Va debutar en la selecció de futbol de Mèxic el 1990, va jugar el mundial dels Estats Units 94 on marcà 2 gols a la República d'Irlanda. Va ser convocat per al mundial de França 98 però no va jugar un sol partit.
* Va formar part de la selecció infantil en el mundial de la Xina.
* Convocat a la selecció de futbol de Mèxic en les Copes Mundials de Futbol en:
* Estats Units 1994
* França 1998
* Jocs Olímpics d'Atlanta de 1996
Ha participat amb TV Azteca en el Campionat Mundial de Corea-Japó 2002 i els programes esportius Los Protagonistas i en Deportv.

## Títols

* Pumas de la U.N.A.M. - Campió 1990- 1991 -(Mèxic) - 1991

### Distincions individuals

* Màxim golejador 1990- 1991 - Pumas de la U.N.A.M. (Mèxic) - 1991
* Màxim golejador 1991- 1992 - Pumas de la U.N.A.M. (Mèxic) - 1992
* Màxim golejador Torneig d'Hivern 1997 Atlante (Mèxic) - 1997

## Referències

* 1 2 3 Luis García Postigo a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ CARRILLO, Omar. La Historia de las Copas del Mundo: Crónicas de la Selección Mexicana, El Tri en cada mundial.. Mèxic: Editorial Televisa edición, 2006.
# Creu de terme (Sant Martí de Maldà - Carrer del Nord)

La Creu de terme de Sant Martí de Riucorb és una obra renaixentista de Sant Martí de Maldà, al municipi de Sant Martí de Riucorb (Urgell), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una creu de terme adossada a un mur de la plaça major sobre una columna de perfil vuitavat. La creu superior no s'ha conservat però ens resta la presència del capitell escultòric que sostenia originalment la creu de terme. Aquest capitell també segueix el perfil vuitavat on a cada costat hi ha un arc de mig punt amb una venera inserida a la part interna. Sota de cada un d'aquests arcs hi ha un alt relleu d'un sant diferent, frontalment hi ha un Sant Pere portant les claus del cel, a la seva dreta hi ha la figura de Sant Joan Baptista i a l'angle dret del fragment de capitell que resulta visible sembla Sant Isidre.

## Referències

* ↑ «Creu de terme de Sant Martí de Riucorb». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Creu de terme d'Ossó de Sió

La Creu de terme d'Ossó de Sió és una creu de terme barroca d'Ossó de Sió (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La creu d'Ossó de Sió és una creu datada l'any 1713, data que resta encara avui gravada a la cara frontal del sòcol. Aquest, en forma de dau estriat, està sostingut per l'ajuda de quatre graons piramidals, els quals es conserven en bon estat. Tant l'arbre com el nus són octogonals. Aquest últim està esculpit amb vuit sants els quals es protegeixen sota arcs de mig punt. Com a coronament es pot observar la creu amb els quatre braços rectilinis, absents de decoració, només trencats amb simples motllures sobresortints en els vèrtexs i en els extrems dels braços: és una reposició moderna.

## Referències

* ↑ «Creu de terme d'Ossó de Sió». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
# Creu de terme de Nalec

La Creu de terme de Nalec és una obra barroca de Nalec (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una creu de terme de la qual únicament es conserven la part corresponent al nus superior de la creu, la resta ha estat perduda i substituïda per una estructura de forja en forma de creu llatina. El nus de la creu és de tipologia hexagonal i cada un dels seus costats es troba flanquejat per una arcuació de mig punt amb una venera inserida en el seu interior i hi allotgen figures dels sants apòstols molt malmeses pel pas del temps i l'erosió dels agents meteorològics externs. Moltes d'aquestes figures dempeus situades a l'intradós dels arcs ja són gairebé irrecognoscibles. El nus de la creu superiorment es troba rematada per una estructura de cúpula rebaixada.
La creu de terme fou reconstruïda l'any 1955.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme de Nalec». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
# Nou dòlar de Taiwan

El nou dòlar de Taiwan (en xinès 新臺幣 xintaibi) o, simplement, dòlar de Taiwan (臺幣 taibi) és la unitat monetària oficial de la República de la Xina, també coneguda com a Taiwan. El codi ISO 4217 és TWD i s'acostuma a abreujar amb el símbol del dòlar $, o bé NT$ per diferenciar-lo d'altres tipus de dòlars. Es divideix en 100 fen (分) i, tradicionalment, també en 10 jiao (角), fracció que, però, no es veu reflectida en cap moneda.
El nom comú utilitzat és yuan (en xinès tradicional 圓; en xinès simplificat 元), igual que el que es fa servir per a la moneda de la Xina continental, anomenada oficialment renminbi (人民幣), o "la moneda del poble". Per la seva banda, xintaibi significa "la nova moneda de Taiwan". Les fraccions són també les mateixes que usa el iuan o renminbi.

## Història

El nou dòlar de Taiwan fou emès per primer cop pel Banc de Taiwan el 15 de juny del 1949 per substituir l'antic dòlar de Taiwan a raó de 40.000 dels antics per un de nou, per tal de posar fi a la hiperinflació que afectava tant Taiwan com la Xina continental a causa de la guerra civil. Al cap d'uns quants mesos, el govern de la República de la Xina sota el poder del Guomindang fou derrotat pels comunistes i es va retirar a l'illa de Taiwan.
Tot i que a partir d'aleshores el dòlar de Taiwan fou, de fet, la moneda de la República de la Xina, durant molts anys la moneda oficial n'era l'antic iuan de la Xina Nacionalista, també conegut com la moneda fiduciària (法幣 fabi) o el iuan d'argent (銀元 yinyuan), encara que durant la Segona Guerra Mundial va deixar d'estar lligat al valor de la plata. La taxa de canvi era de 3 nous dòlars per cada iuan d'argent, taxa que mai es va arribar a modificar malgrat les dècades d'inflació. Si bé el iuan d'argent era la principal moneda de curs legal, era impossible d'adquirir, de vendre o d'utilitzar, ja que en realitat no existia de cara a l'usuari.
El juliol de l'any 2000, finalment, el nou dòlar de Taiwan va esdevenir la moneda oficial de la República de la Xina i es van retirar de la circulació els antics bitllets emesos pel Banc de Taiwan, mentre que en començaven a circular les emissions del Banc Central.

## Monedes i bitllets

Emès originàriament pel Banc de Taiwan (臺灣銀行 Taiwan Yinhang) i, des de l'any 2000, pel Banc Central de la República de la Xina (中央銀行 Zhongyang Yinhang), en circulen monedes de ½, 1, 5, 10, 20 i 50 nous dòlars, i bitllets de 100, 200, 500, 1.000 i 2.000 nous dòlars, aquest darrer poc utilitzat, igual com el bitllet de 200 i les monedes de mig dòlar i de 20.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 34,09 TWD (14 de gener del 2024)
* 1 USD = 31,09 TWD (14 de gener del 2024)

## Vegeu també

* Dòlar

## Enllaços externs

* Banc Central de la República de la Xina (anglès) (xinès)
# Borsa de Taiwan

La Borsa de Taiwan (Taiwan Estoc Exchange Corporation) és una entitat financera que es va fundar el 1961 a Taipei i va començar a operar com borsa de comerç el 9 de febrer de 1962. Està regulada per la Comissió Supervisora de Finances. L'índex de la Borsa de Taiwan és el TWSE.
La seua adreça és Xinyi 7 - Secció 5, Taipei 101, planta 3, i Taipei 11049, plantes 9 a 12, Taiwan. Actualment el seu president és el Sr. Sean Chen.

## Enllaços externs

* Lloc web Arxivat 2009-02-11 a Wayback Machine.
# Viatge a l'Infern d'en Pere Porter

El Viatge a l'Infern d'en Pere Porter és un relat anònim de començament del segle XVII, que, utilitzant elements folklòrics i literaris, denuncia la corrupció de l'administració de justícia de l'època.

## Bibliografia

* Bechara, Z. (1997)
* Pons i Guri, J.M. (1999)
* Valsalobre, P. i Figueras, N. (2000).

## Referències

* ↑ «Viatge d'en Pere Porter a l'Infern | enciclopèdia.cat». [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «La llegenda de Pere Porter, el català que va viatjar a l'Infern» (en catalan). [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «Viatge a l'infern d'en Pere Porter | Quadern de llibres». [Consulta: 17 abril 2020].
# Francesco Vanni

Francesco Vanni (Siena, 1563-1610) fou un pintor i gravador renaixentista italià. Va estudiar amb Salimbeni a Siena, amb Giovanni de Vecchi a Roma i, probablement també, amb Bartolomeo Passerotti a Bolonya.

## Obres destacades

* La Verge amb el Nen i les Santes Cecília i Agnès, oli, 90 x 135 cm, 1576-1615
* Trobada de les Maries i Sant Joan, oli, 25 x 58 cm, 1551-1615
* Medalló amb un bust masculí, sanguina, 197 x 112 mm, 1585-1615
* Aparició d'un sant pelegrí a una monja, aiguada, 170 x 220 mm, 1585-1615

## Referències

* 1 2 Museu del Prado (castellà)
* ↑ Freedberg, S. J., 1983. Pintura en Italia 1500/1600, Madrid, Cátedra, ISBN 8437601533.

## Bibliografia

* L'arte e Siena sotto i Medici, 1555-1609, cat. exp., Siena, 1979, pp. 120-142.
* Riedl, P., «Zu Francesco Vanni und V. Salimbeni», Mitteilungen des Kunsthistorischen Instituts in Florenz, Florència, 1959-1960, pp. 60-90.
* Pepper, S., «Baglione, Vanni and Cardinal Sfrondato», Paragone, Florència, 1967, pp. 69-74.
* Turner, Nicholas, i Matilla, José Manuel, Dibujos italianos del siglo XVI, «Museo del Prado. Catálogo de dibujos», Madrid, Museu del Prado, Patronato Nacional de Museos, 2004, vol. V, pp. 405-406.
* Pintura italiana del siglo XVII, cat. exp., Madrid, Ministeri d'Educació d'Espanya, 1970, núm 192.
* Bianchi Bandinelli, Giulio, «Catalogo delle opere del pittore Francesco Vanni», Bulletino Senese di Storia patria, vol. I, Siena, 1943, pp. 139-155.
* Pérez Sánchez, Alfonso E., Pintura italiana del siglo XVII en España, Madrid, Fundación Valdecilla, 1965, pp. 513-514.

## Enllaços externs

* Francesco Vanni: Art in Late Renaissance Siena (anglès)
* Artcyclopedia (anglès)
* Web Gallery of Art (anglès)
# Paciència

La paciència és la capacitat mental que permet ajornar i controlar impulsos i perseverar en una conducta malgrat les dificultats. Es considera una virtut cardinal al cristianisme (anomenada temprança), oposada a la ira. L'arquetip bíblic de la paciència és Job. La paciència es posa a prova amb provocacions alienes (reals o suposades), que augmenten les possibilitats de desfermar una reacció immediata i no esperar per obtenir un major guany (impulsivitat). Segons Sant Agustí, és la fortalesa de l'ànima enfront de les passions, en una línia similar al budisme.

## Referències

* ↑ http://www.artehistoria.jcyl.es/civilizaciones/glosario/1687.htm Arxivat 2008-05-06 a Wayback Machine.
Viccionari