OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tirallet

El tirallet o extractor de llet materna és un estri utilitzat per extreure llet materna sobrant.
Habitualment es compòn d'un embut, d'un dipòsit i d'una bomba de succió. N'hi ha de diferents tipus depenent del funcionament de la bomba de succió. N'hi ha de manuals en què la força de succió es fa amb una palanca i d'altres amb una bomba elèctrica.
S'utilitza quan al nadó li costi agafar el pit per falta de força, la mare produeix més llet de la que el nen pren, evitant la mastitis o per tenir llet materna en períodes en què la mare no pugui donar-li el pit al nen, ja sigui per incorporació al mercat laboral o per prendre algun medicament no compatible amb la lactància.
L'extracció és adequada quan es té una sensació de tenir excés de llet, o la mare no pot estar present sempre durant la lactància, i així i vol seguir amb la lactància materna. En alguns casos, la llet es dona per a les mares que no produeixen suficient llet per als seus nadons. La llet es pot congelar a -20 °C i conservar per un període de fins a sis mesos. A temperatura ambient (19-22 °C), la llet es pot conservar unes deu hores i en nevera de dos a quatre dies. La llet descongelada no s'ha de tornar a congelar de nou. «El camí de la llet des que una mare se l'extreu, passant pel transport i la conservació i fins que arriba a un nadó prematur, és un procés molt delicat. Els canvis de temperatura, els temps de conservació, i el mateix procés de pasteurització a què se sotmet la llet abans d'arribar al nadó prematur, podrien afectar la llet si no es fessin amb la màxima cura.»

## Referències

* ↑ «Tirallet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Edo Gual, Montserrat; et alii. «Extracció de llet materna». A: Manual de procediments i tècniques d'infermeria en pediatria. Barcelona: Univ. Autònoma de Barcelona, 2009, p. 41-44. ISBN 9788449026072.
* ↑ Extracció i emmagatzemament de la llet. La Lliga de la Llet de Catalunya, 2011, p. 2.
* ↑ «12 trucs per garantir que la llet es conservi bé». Banc de llet, donació, lactància materna. Banc de Sang i Teixits, 11-10-2016.

## Vegeu també

* Congestió mamària
* Llet maternitzada
* Protector de mugrons

## Enllaços externs

* Padró i Arocas, Alba. «Tirallets (I)». Ara Criatures, 26-01-2011.
* «Extracció de llet materna». Govern Illes Balears. Arxivat de l'original el 2013-06-15. [Consulta: 3 juliol 2017].
* «Una marca de joguines llança un tirallet per a una nina per "mostrar la lactància com una cosa natural"». El Periòdico, 24-11-2016.
# Tomás Guerrero Ortega

Tomás Guerrero Ortega (Madrid, 25 de setembre de 1913-Anhan, 1 de juny de 1997) va ser un militar i guerriller espanyol

## Biografia

Va néixer a Madrid el 25 de setembre de 1913. Ja proclamada la Segona República, va ingressar en l'exèrcit, on aconseguiria el rang de tinent; no obstant això, en 1935 seria processat per indisciplina i acabaria sent expulsat. En aquesta època va ingressar en el Partit Comunista d'Espanya (PCE).
Després de l'esclat de la Guerra civil es va unir a les milícies populars i més endavant s'integria en l'Exèrcit Popular de la República. Durant algun temps manaria el 115è batalló de la 29a Brigada Mixta i, posteriorment, el 131è batalló de la 33a Brigada Mixta. Va ostentar el rang de major de milícies. Al comandament del 131è batalló prendria part en l'campanya d'Aragó, en l'intent de detenir l'ofensiva franquista cap al Mediterrani. L'abril del 1938 seria designat comandant de l'acabada de crear 227a Brigada Mixta, unitat al capdavant de la qual va participar en la batalla de l'Ebre. Al començament de 1939 s'exiliaria a França al costat de les restes de l'exèrcit republicà.
En 1941, després d'haver contactat amb Evaristo Luis Fernández, es va unir als grups de republicans espanyols que actuaven dins de la resistència francesa. No obstant això, a causa de les seves activitats seria detingut per la policia de Vichy. Va ser reclòs al Camp de càstig de Vernet d'Arièja, on Guerrero, en qualitat de «responsables militar», organitzaria nombroses evasions. Amb posterioritat seria evacuat i a partir de la tardor de 1943 s'integraria en la resistència activa. Es va convertir llavors en cap de la 35a Brigada guerrillera, formada per exiliats republicans espanyols. En l'estiu de 1944 al capdavant de la seva unitat va prendre part en l'alliberament de Gers i Tolosa de Llenguadoc, a més d'altres accions militars. Per les seves accions, els francesos el condecorarien amb la Creu de Guerra i la Medalla de l'Alliberament.
Després de la contesa va dirigir una empresa de transports. Va morir a Anhan l'1 de juny de 1997.

## Notes

* ↑ El gener de 1939, durant la retirada de Barcelona, Tomás Guerrero va perdre una cama.

## Referències

* 1 2 3 Courtès, 1999, p. 178.
* ↑ Engel, 1999, p. 42, 45.
* ↑ Engel, 1999, p. 45.
* ↑ Engel, 1999, p. 154.
* ↑ Modest, 1978, p. 281.
* ↑ Glass, 2018, p. 158.
* 1 2 Pons Prada de Conflent, 1975, p. 123.
* ↑ Glass, 2018, p. 158-159.
* ↑ Serrano, 2005, p. 435.

## Biografia

* Courtès, Georges. Le Gers. Dictionnaire biographique de l'Antiquité à nos jours. Société archéologique et historique du Gers, 1999.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Glass, Charles. They Fought Alone. Nova York: Penguin Press, 2018.
* Modesto, Juan. Soy del Quinto Regimiento. Editorial Laia, 1978.
* Pons Prades, Eduardo. Republicanos españoles en la 2.ª Guerra Mundial. Barcelona: Editorial Planeta, 1975.
* Serrano, Secundino. La última gesta: los repúblicanos que vencieron a Hitler (1939-1945). Aguilar, 2005.

## Enllaços externs

* Biografia de Tomás Guerrero Ortega Arxivat 2015-05-24 a Wayback Machine.
# Torre Maria (Tona)

La Torre Maria és una obra noucentista de Tona (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La Torre Maria és una edificació construïda a principis del segle XX com a hotel, atesa la seva proximitat al Balneari Codina. Actualment és una casa plurifamiliar que conté 6 habitatges: 2 en planta baixa, 2 al primer pis i 2 al segon pis. La casa és interessant en tant que exemple d'arquitectura residencial de l'entorn del Balneari Codina i Parc de la Font del Ferro. Destaca el llenguatge arquitectònic en la composició de les façanes així com l'entorn del jardí.

## Història

La Torre Maria es va construir com a hotel residència del balneari Codina, inaugurat el 1913. Durant la Guerra Civil espanyola es va reaprofitar l'edifici i es va utilitzar com a hospital de sang. El 1940 es va canviar l'ús pel de residencial, amb la consegüent remodelació de la distribució interior. L'any 2007 es du a terme una rehabilitació integral, es remodelen els sis habitatges, però es conserva el caràcter tradicional de l'edifici.

## Referències

* 1 2 «Torre Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Torre al carrer Jaume Isern, 55 (Mataró)

La Torre al carrer Jaume Isern, 55 és una obra de Mataró (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta baixa, pis i golfes amb pati circumdant. Les façanes estan compostes a partir d'un eix de simetria central. La verticalitat de les finestres ve accentuada pels trencaaigües que les envolten. Al centre de les façanes l'acroteri, amb motius florals, presenta un element corbat en forma d'arc rebaixat i de mig punt.

## Referències

* ↑ «Torre al carrer Jaume Isern, 55». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Trinitario Ruiz Capdepón

Trinitario Ruiz Capdepón (Oriola, 20 d'agost de 1836 - Madrid, 13 de juliol de 1911) fou un polític i advocat valencià, pare de Trinitario Ruiz Valarino, Vicente Ruiz Valarino i Manuel Ruiz Valarino.

## Biografia

Estudià batxillerat a Oriola i Múrcia i el 1858 es llicencià en dret a la Universitat de València. Exercí com advocat a València i fou professor de la Facultat de Dret. De la mà del seu oncle, Tomás Capdepón Martínez, ingressà a la Unió Liberal, dirigí els diaris La Unión i El Valenciano (1863) i presidí l'Ateneu Científic i Literari de València.
Durant la revolució de 1868 formà part de la Junta Revolucionària de València i va fundar el Partit Constitucional i els diaris Diario de Valencia i El Constitucional. Fou elegit diputat pel Partit Constitucional pel districte de Xàtiva a les eleccions generals espanyoles de 1869, 1871 i 1872. En el Congrés dels Diputats es va alinear amb Práxedes Mateo Sagasta i donà suport la candidatura al tron espanyol d'Amadeu I, a qui va visitar a Florència amb una comissió per a oferir-li el tron.
Després de la restauració borbònica fou elegit diputat per Xiva de Bunyol a les eleccions generals espanyoles de 1876 i per Sueca a les de 1879. El 1881 fou nomenat governador civil de València i poc després fou elegit diputat per Oriola pel nou Partit Liberal, que va succeir al Partit Constitucional. Novament elegit diputat per Oriola a les eleccions generals espanyoles de 1886, va organitzar des d'aleshores una xarxa clientelar al districte que li assegurarà la reelecció en el districte a les eleccions de 1891, 1893, 1896, 1898, 1899, 1901 i 1903, fent del seu partit la força hegemònica al Baix Segura.
Durant aquests anys, amb els governs de Práxedes Mateo Sagasta, fou fiscal del Tribunal Suprem d'Espanya, Ministre d'Ultramar el 1888, Ministre de Governació el 1888-1890, 1894-1895 i 1897-1899 i Ministre de Justícia el 1893-1894. En la seva tasca ministerial destaca la llei electoral de 1890. El 1903 fou nomenat senador vitalici, i també fou governador del Banc d'Espanya (1905-1906) i membre del Consell d'Estat.

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2009-09-20 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Senat
* Fotografia
Càrrecs públics :
| Precedit per: Víctor Balaguer i Cirera | Ministre d'Ultramar 1888 | Succeït per: Manuel Becerra Bermúdez |
| Precedit per: Segismundo Moret y Prendergast Alberto Aguilera Fernando Cos-Gayón y Pons | Ministre de Governació 1888 - 1890 1894 -1895 1897 - 1899 | Succeït per: Francisco Silvela y de la Vielleuze Fernando Cos-Gayón y Pons Eduardo Dato e Iradier |
| Precedit per: Eugenio Montero Ríos | Ministre de Gràcia i Justícia 1893 - 1894 | Succeït per: Antoni Maura i Montaner |
| Precedit per: Manuel Allendesalazar Muñoz | Governador del Banc d'Espanya 1905-1906 | Succeït per: Fernando Merino Villarino |
# Vapor Ros

El Vapor Ros és un antic edifici industrial del centre de Terrassa, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Situació

És situat a la part sud de l'interior d'una gran illa de cases delimitada al nord pel carrer de la Font Vella; a l'oest pel carrer de l'Església (on hi ha la Casa Mariano Ros, residència dels propietaris del vapor contigu); al sud pel carrer del Portal Nou (de les naus del qual l'edifici està separat per un passatge estret, i on el Vapor Ros hi té una entrada secundària, al número 9 del carrer, al costat de la Casa Mariano Ros); i a l'est pels carrers del Racó (on té l'entrada principal) i del Puig Novell.

## Descripció

És una nau situada a l'interior del que fou un conjunt fabril. És de planta gairebé rectangular, formada per semisoterrani, planta baixa i pis. Les façanes són de maó vist, amb obertures d'arc escarser distribuïdes regularment. A la planta baixa hi ha dues fileres de pilars de ferro fos que serveixen de suport de les bigues de ferro i les voltes de maó atirantades. Tot i haver sofert modificacions, el conjunt manté encara el seu interès tipològic.

## Història

El Vapor Ros és un dels conjunts fabrils bastits durant la segona meitat del segle xix per la Mina Pública d'Aigües de Terrassa. Posteriorment s'hi van realitzar obres d'ampliació i fou dedicat a la indústria tèxtil. La nau fou bastida per l'arquitecte Lluís Muncunill i data del 1907. Un cop acabat el seu ús industrial, actualment els diferents ambients en què ha estat dividida interiorment tenen destinacions diverses, com ara gimnàs, restaurant o taller de cuina.

## Referències

* 1 2 «Vapor Ros». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa

## Enllaços externs

* Proposta d'interiorisme per al Vapor Ros
# Venancio Diego Carro

Venancio Diego Carro (Ferreras de Abajo, província de Zamora, 29 de març de 1894 - Caleruega, 29 de març de 1972) fou un religiós i historiador espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

Va iniciar la seva formació als col·legis dominics de Caldas de Besaya (Cantàbria) i Caleruega (Burgos), i en 1909 va vestir l'hàbit novici a Padrón (La Corunya). Continuà la carrera eclesiàstica a Corias (Astúries) i en 1914 estudià dret i teologia a la Universitat de Salamanca.
En 1919 fou contractat com a professor de l'Orde dels Predicadors a Segòvia, el 1921 va anar a Madrid i el 1924 a Friburg (Suïssa)), on es va doctorar en teologia en 1926. Després va tornar al convent de Corias, on va donar classes de filosofia moral. De 1929 a 1931 va viure a Madrid, i de 1931 a 1939 fou professor de teologia mora i d'història de teologia a la Universitat Pontifícia de Sant Tomàs. Després de la guerra civil espanyola fou enviat com a superior al convent d'Atocha a Madrid i fou professor de religió a la Universitat Central de Madrid fins a 1946.
De 1947 a 1950 fou nomenat prior del convent de Santo Domingo el Real i encarregat de l'organització de l'Institut Històric Dominicà, cosa que li va donar un gran prestigi. El 1953 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques i el 1962 fou definidor de la província d'Espanya al Capítol General de l'Orde dels Predicadors.
Té un carrer dedicat a Ferreras de Abajo.

## Obres

* Domingo de Guzmán. Historia documentada (obra pòstuma). Madrid: Ope,1973. 820 p., LXXI láminas.
* Domingo de Soto y el derecho de gentes. Madrid: Bruno del Amo,1930. 206 p.
* Domingo de Soto y su doctrina jurídica. Estudio teológico jurídico e histórico. Precedido de una introducción biográfica de Vicente Beltrán de Heredia. 2ª ed. Salamanca: Edit. Biblioteca de Teólogos Españoles,1944. 544 p. Vol. XII.
* España en América... sin leyendas. Madrid: Libr. Ope,1963. 559 p.

## Referències

* ↑ Venancio Diego Carro Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine. a la Biblioteca Saavedra Fajardo
* ↑ Ferreras de Abajo mejorará la calle dedicada a Venancio Diego Carro, La Opinión de Zamora, 22 de juny de 2011
# Victorino Martín Andrés

Victorino Martín Andrés (Galapagar; 6 de març de 1929-Moraleja; 3 d'octubre de 2017) va ser un ramader espanyol de toros de lídia, nascut a l'antic estanc de Galapagar, propietari del ferro que porta el seu nom i que té un origen zootècnic en els caps de bestiar procedents dels ferros del marquesat d'Albaserrada i Antonio Escudero Calvo.
Aquesta ramaderia, creada l'any 1919, és al costat de les del duc de Veragua i Miura una de les més notables de la història del toro de lídia a Espanya.

## Biografia

Fins a mitjan anys 1960, Victorino Martín va ser un ramader a qui no es tenia en consideració i els caps de bestiar del qual molts toreros es negaven a matar per la seva feresa, a vegades acompanyada de mansuetud. L'indult del toro 'Belador' el va fer saltar fins al més alt i començar a cotitzar-se com un autèntic figura dins del panorama pecuari taurí. Així doncs, és una de les ramaderies predilectes dins dels cicles toristes de les fires.
Va morir el 3 d'octubre de 2017, als 88 anys, en la seva finca, en el terme municipal de Moraleja, Càceres, degut a un Accident vascular cerebral.
El seu fill, Victorino Martín García, veterinari de professió, és l'encarregat actualment de dirigir la ramaderia, controlant a més les seves uns altres dos ferros, creats recentment: 'Monteviejo' —anomenat igual que una de les seves finques—, que el seu encaste és de procedència Vega-Villar, i Ramaderia d'Urcola —de procedència Urcola, després de la compra d'una quarta part de la ramaderia de Francisco Galache Cobaleda, ramaderia de Villavieja de Yeltes, a Salamanca.

## Distincions honorífiques

Va rebre en 2011 la Gran Creu de l'Orde del Dos de Maig. En 2012 li va ser lliurat el Premi de Cultura de la Comunitat de Madrid en la categoria de Tauromàquia. Després de la seva defunció li va ser dedicat una rajola a la plaça de toros de Las Ventas «pel seu infatigable i exemplar labor com a criador de caps de bestiar braus i per ser defensor d'una tauromàquia íntegra».

## Referències

* ↑ «Biografía de Victorino Martín Andrés». [Consulta: 4 octubre 2017].
* ↑ Martínez Hernández, Fernando. «A vueltas con las fechas (IV)», 02-05-2010. Arxivat de l'original el 8 de gener de 2014. [Consulta: 4 octubre 2017].
* ↑ Amorós, Andrés «Muere Victorino Martín, la gran figura de los ganaderos de bravo». , 03-10-2017 [Consulta: 4 octubre 2017].
* ↑ Europa Press «El pintor Antonio López recibe la Medalla Internacional de Las Artes de la Comunidad por su carrera centrada en Madrid». Europa Press, 06-11-2012 [Consulta: 4 octubre 2017].
* ↑ «Victorino Martín, inmortalizado en un azulejo en la plaza de Las Ventas» (en castellà). , 04-06-2016 [Consulta: 20 desembre 2017].

## Enllaços externs

* Web de Victorino Martín
* Muere Victorino Martín a elconfidencial.com
# Vieux-Berquin

Vieux-Berquin (en neerlandès Oud-Berkijn) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 2.277 habitants. Limita amb Bailleul, Pradelles, Le Doulieu, Merville, Strazeele, Merris, Morbecque i Hazebrouck.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.822 | 1.864 | 1.759 | 1.949 | 2.092 | 2.185 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Paul Salomé | |

## Personatges il·lustres

* Jules-Auguste Lemire, sacerdot i polític.
# Vilcabamba

Vilcabamba, llegendari «regne perdut dels Inques», va ser el seu últim refugi.
Aquest regne que correspon a l'actual província situada al nord de la Regió de Cusco va ser el refugi de Manco Inca després de la gran rebel·lió de 1536. Aquesta regió accidentada i coberta d'una vegetació frondosa oferia un refugi ideal a l'Inca rebel. A la ciutat de Vilcabamba, envoltada dels seus parents, va intentar reconstituir un tribunal imperial i un estat reproduint l'organització de Cusco d'abans de la conquesta.
Durant els trenta-sis anys de subsistència d'aquest petit regne, el Perú no va conèixer la pau. A les lluites entre espanyols es van sumar els raids inques i els aixecaments orquestrats pels inques resistents.
Els espanyols van organitzar una última expedició a Vilcabamba el 1572, no trobant cap oposició a la seva progressió. Van capturar així l'últim Inca regnant : Tupac Amaru. Aquest, tot i que estava preparat per parlamentar amb el poder colonial, va ser executat en públic a la plaça d'armes de Cusco, davant una multitud en llàgrimes.
S'ignora encara avui la real posició geogràfica i l'extensió del regne de Vilcabamba. Tanmateix, en relació amb la seva capital, els arqueòlegs s'orienten avui cap a l'indret de Choquequirao al Perú.

## En la cultura popular

La ciutat perduda de Vilcabamba apareix en la sèrie de videojocs educatius The Amazon Trail, el videojoc Tomb Raider i la seva nova versió Tomb Raider: Anniversary, i als llibres Evil Star i Necropolis de l'autor de thrillers anglès Anthony Horowitz. Vilcabamba forma part també d'alguns escenaris del videojoc de rol per a PlayStation 2 Shadow Hearts: From the New World.
Al segon episodi de la sèrie documental Conquistadors (any 2000) l'historiador Michael Wood visita el jaciment de Vilcabamba mentre explica la caiguda de l'Inca i la retirada de Manco i els seus seguidors a aquella regió remota, l'últim reducte de l'imperi.

## Vegeu també

* Inques de Vilcabamba
* Imperi Inca
* Conquesta espanyola de l'Imperi Inca
* Llista de Virreis del Perú

## Referències

* ↑ Conquistadors. Sèrie documental. (anglès)
# Vil·la Carlotta

Villa Carlotta és una residència noble del segle xvii envoltada d'un gran jardí al municipi de Tremezzo, a la vora del llac de Como, al nord d'Itàlia. Porta el nom d'una de les seves antigues propietàries, la duquessa Carlota. Actualment és famós pel seu jardí botànic i la casa és un museu que conté obres d'art.

## Història

Va ser construïda per encàrrec d'un milanès, el marquès Giorgio Clerici l'any 1690 en un parc d'uns 70.000 m² (17 acres). La casa és un petit palau edificat de cara a la península de Bellagio. El jardí és d'estil italià, amb desnivells i elements decoratius: fonts, escales, escultures. Les estàtues més destacades són la dels déus Mart i Venus, realitzades per Luigi Acquisti. Pel que fa al nom de l'arquitecte d'aquesta vil·la, roman desconegut. Es tracta d'un edifici de tres plantes i de decoració sòbria, al gust del seu temps.
Les obres van finalitzar el 1745 i va passar a mans del banquer i polític Giovanni Battista Sommariva quan el 1795 la vídua del marquès Clerici s'hi va casar. El nou propietari va afegir un frontó i un rellotge. Sommariva era col·leccionista d'art i va guarnir la casa i el jardí amb obres d'Antonio Canova i Bertel Thorvaldsen . El tema preferit de les escultures són els personatges de la mitologia clàssica, com: Palamedes, Cupido i Psique, Terpsícore, mentre que al relleu del fris està representat el triomf d'Alexandre el Gran. A l'interior hi ha obres del pintor romàntic Francesco Hayez, la més destacada està titulada L'últim petó de Romeu i Julieta. El 1843 la princesa Marianna de Prússia va donar la propietat com a regal de noces a la seva filla Carlota, duquessa de Sachen-Meiningen i des de llavors porta el seu nom.
Fou mèrit del marit de Carlotta, el duc Jordi II de Saxònia-Meiningen, apassionat de la botànica, qui va aplegar la col·lecció de plantes del seu jardí. La vil·la va passar més tard a quedar sota l'administració de l'estat italià per haver-se considerat el seu propietari un enemic de la nació. Actualment està sota la tutela d'una institució especial que ha millorat encara més el museu i els jardins.

## El jardí botànic

Al parc que envolta la Villa Carlotta hi ha més de 150 varietats d'azalees, però també hi ha camèlies, cedres i sequoies, plataners i altres espècies exòtiques. La part superior del jardí és una bonica terrassa amb més de 500 espècies de plantes amb flors afavorides pel clima temperat. Al jardí hi ha un hivernacle amb cítrics, rododendres, plantes tropicals, falgueres, palmeres, bambús i pins a l'exterior. Dins de la vila alberga obres d'art de gran valor.
L'antiga habitació per les eines de jardí s'utilitza ara per exposar eines de conreu tradicionals.

## Bibliografia

* Wharton, Edith. "Italian Villas and their Gardens". Nova York: The Century Co., 1905.
* Russell, Vivian. "Edith Wharton's Italian Gardens". Londres: Frances Lincoln, 1997.
* Macadam, Alta. "Blue Guide Northern Italy". A & C Black., 1997. ISBN 0-7136-4294-7.
* Ramsay, A; Attlee, H. "Italian Gardens". Londres: Robertson McCarta, 1989.

## Vegeu també

* Vil·la d'Este (Cernobbio)

## Enllaços externs

* pàgina oficial
# Volckerinckhove

Volckerinckhove (en neerlandès Volkerinkhove) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 477 habitants.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 860 | 906 | 902 | 950 | 940 | 933 | 913 | 936 | 929 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 917 | 896 | 892 | 893 | 906 | 927 | 951 | 891 | 835 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 809 | 786 | 761 | 709 | 674 | 637 | 650 | 620 | 545 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 569 | 531 | 487 | 488 | 422 | 487 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Paul Monsterleet | |