OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# June Duprez

June Duprez (Teddington, 14 de maig de 1918 - Londres, 30 d'octubre de 1984) va ser una actriu anglesa.

## Biografia

Filla de l'actor de vodevil Fred Duprez, va néixer a Teddington durant un atac aeri a la fase final de la Primera Guerra Mundial.
Va començar la seva carrera com a actriu a una edat primerenca amb una companyia de teatre, mentre que la seva primera experiència cinematogràfica va ser The Crimson Circle, el 1936, seguida el mateix any de The Cardinal. Totes dues van tenir èxit, però sens dubte el llançament definitiu de Duprez va ser la seva tercera pel·lícula, The Four Feathers (1939), seguida de The Spy in Black (1939) i The Thief of Bagdad (1940), d'Alexander Korda.
Va ser el mateix Korda qui la va dur a Hollywood i li va fixar el seu catxet en 50.000 dòlars. Això li va impedir assolir als Estats Units els èxits aconseguits a la Gran Bretanya. Entre 1942 i 1945 fa Little Tokyo, U.S.A., Tiger Fangs, Forever and a Day i The Brighton Strangler, abans de rodar les seves pel·lícules més conegudes, la versió de René Clair de la novel·la d'Agatha Christie And Then There Were None.
La seva última aparició va ser a One Plus One, el 1961, però es va retirar en realitat de l'escena el 1948. Aquell any es va casar amb un metge i va tenir dues filles i es va divorciar el 1965. Va viure molt de temps a Roma, abans de tornar a Londres, on va morir a l'edat de 66 anys.

## Filmografia

* 1936: The Crimson Circle de Reginald Denham
* 1936: The Amateur Gentleman de Thornton Freeland
* 1936: El cardenal (The Cardinal) de Sinclair Hill
* 1939: The Spy in Black de Michael Powell
* 1939: Les quatre plomes (The Four Feathers) de Zoltan Korda
* 1939: The Lion Has Wings de Michael Powell, Adrian Brunel i Brian Desmond Hurst
* 1940: El lladre de Bagdad (The Thief of Bagdad) de Michael Powell, Ludwig Berger i Tim Whelan
* 1942: They Raid by Night de Spencer Gordon Bennet
* 1942: Little Tokyo, U.S.A. d'Otto Brower
* 1943: Don Winslow of the Coast Guard de Lewis D. Collins et Ray Taylor
* 1943: Forever and a Day d'Edmund Goulding, Cedric Hardwicke, Frank Lloyd, Victor Saville, Robert Stevenson, Herbert Wilcox i René Clair
* 1943: Tiger Fangs de Sam Newfield
* 1944: None But the Lonely Heart de Clifford Odets
* 1945: The Brighton Strangler de Max Nosseck
* 1945: Deu negrets (And Then There Were None) de René Clair
* 1946: That Brennan Girl d'Alfred Santell
* 1947: Calcutta de John Farrow
* 1961: One Plus One d'Arch Oboler

## Enllaços externs

* Fotografies
# Marie Jonet Dugès

Marie Jonet Dugès (1730–1797) va ser una llevadora francesa.
La seva filla, Marie Lachapelle, també fou una llevadora famosa. Des de ben aviat la seva filla l'acompanyava i assistia als naixements. Dugès li va transmetre tots els seus coneixements.
Va ser la primera llevadora oficial ("sàlvia-femme jurée") a l'Hospital Chatelet. El 1775 va ser promoguda a la posició de llevadora en cap de l'Hôtel-Dieu de París. Va dur a terme la seva tasca amb tant de zel, destresa i responsabilitat, que quan es va retirar el govern li va atorgar una pensió. És recordada com una de les llevadores més importants de l'Hôtel-Dieu, i per la seva aportació en aquesta professió.
La seva filla, Marie Lachapelle, també va ser una reconeguda llevadora. Des de molt aviat la va ajudar en els parts als que assitia, així li va poder ensenyar tot el que coneixia sobre el seu ofici.

## Referències

* ↑ Stanley, Autumn. Mothers and daughters of invention : notes for a revised history of technology. Metuchen, NJ, u.a.: Scarecrow, 1993, p. 234. ISBN 0810825864.
* ↑ Ogilvie, Marilyn. The biographical dictionary of women in science : pioneering lives from ancient times to the mid-20th century.. Nova York: Routledge, 2000, p. 731. ISBN 9780415920407.
* ↑ Buck, Albert Henry. The dawn of modern medicine. New Haven: Yale Univ. Press, 1920, p. 256.
* ↑ Midwifery and the medicalization of childbirth: comparative perspectives. Huntington, NY: Nova Science Publishers, 2000, p. 87. ISBN 9781560726807.
* ↑ Ogilvie, Marilyn. The biographical dictionary of women in science : pioneering lives from ancient times to the mid-20th century.. Nova York: Routledge, 2000, p. 731. ISBN 9780415920407.
# Francesc Galofré i Oller

Francesc Galofré i Oller (Valls, 1864 – 1942, Barcelona) fou un pintor català.
Portat a Barcelona des de petit, assistí a l'Acadèmia Borrell i més tard a l'Escola de Belles Arts, amb Antoni Caba. Va ampliar els seus estudis a l'Escola de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando a Madrid. Des de 1888 va participar en les exposicions de Madrid, on va ser guardonat amb diverses mencions honorífiques i medalles de segona i tercera classe i les de Barcelona a la mostra Universal amb menció honorífica. El seu taller estava situat al carrer Ample sobre el local de la societat Lo Niu guerrer. Estudi de petites dimensions il·luminat per una única claraboia. Amic dels pintors Cayo Zunzarren i Remigi Cid Armengol així com de l'escultor Enric Clarasó. Fou el pare del també pintor Francesc Galofre i Suris.

## Obra

Principalment va pintar grans composicions sobre temes històrics i religiosos com La glorificació de la Mare de Déu, integrada per vuit grans teles, per al cambril del Santuari de la Bonanova; Jesus al temple, Alfons XIII en Montserrat, La bandera del Bruch i La Pau universal. Per al Saló de Sant Jordi del palau de la Generalitat, va pintar altre enorme escena: Cristòfor Colom rebut pels Reis Catòlics.
La seva obra més coneguda és Bòria Avall representació d'un càstig per assots en ple segle xvii, i que es troba dipositada al Museu de Valls. Aquesta obra va enllestir-la després de dos anys de treball amb motiu de l'Exposició Nacional de Belles Arts de 1892 a Madrid També va pintar quadres de gènere i retrats, com Un model, conservat a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer (Vilanova i la Geltrú) o molts dels que es poden trobar a la Galeria de vallencs il·lustres a la sala de plens de l'Ajuntament de Valls. És així mateix l'autor del retrat de Pere Virgili que forma part de la Galeria de Catalans Il·lustres (1892). Durant molts anys va exercir de crític artístic al diari barceloní Las noticias.

## Referències

* ↑ «Bòria Avall». La Vanguardia, 19-06-1892, p. 2 [Consulta: 24 gener 2012].

## Bibliografia

* RÀFOLS, J.F. El Diccionario Biográfico de Artistas de Cataluña (1951-1954) Barcelona:Editorial Millá, 1951. Vol. 1, pàg. 447
* Ricard IBARRA i OLLÉ. La Galeria de Vallencs Il·lustres (1891-1991) Cent anys d'una tradició. Valls: Arxiu Municipal, 1991.
# Boreosyrtis

Boreosyrtis és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 54.68 ° latitud N i 70 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Boreosyrtis, literalment «al nord de Syrtis». Nom compost pel que sembla la continuació nord de Nilosyrtis.

## Referències

* ↑ "Boreosyrtis". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Lanka Sama Samaja Party

El Lanka Sama Samaja Party és un partit polític de Sri Lanka. El Lanka Sama Samaja Party (LSSP) és el partit comunista més antic de Ceilan, ja que fou fundat el 18 de desembre de 1935. Les seves tesis trotskistes van provocar l'escissió d'una part dels militants i als anys quaranta es va formar el Partit Comunista de Ceilan (Communist Party, CP) del que el 1962 es van fraccionar dos grups: el Partit Comunista-Facció Xinesa (CP-Chinese faction) de tendència maoista; i el Mahajana Eksath Peramuna (MEP).
Si bé aquesta fou la divisió principal, del Lanka Sama Samaja Party en van sortir altres petits grups.
El 1964 el Lanka Sama Samaja Party (LSSP) va entrar al govern el que va provocar la seva expulsió de la IV Internacional. La coalició va perdre el poder el 1965.
Després d'això les escissions foren nombroses però el partit va incrementar la seva representació a les eleccions de 1965 i 1970. En aquestes darreres va tornar al govern la coalició d'esquerres i, per tant, el partit.
El partit fou expulsat del govern pels seus socis el 1975 (el 1977 es va formar una nova coalició d'esquerres de la que el partit ja no fou part). El 1977 el Lanka Sama Samaja Party (i el Partit Comunista) van perdre la seva representació parlamentària. Tot i així el 1979 va morir el seu líder NM Perera i el seu enterrament a Colombo fou encara una gran manifestació de dol seguida per milers de persones. Les escissions i la pèrdua d'influència van continuar (especialment el 1982 amb la pèrdua de la influència sindical).
El 1994 va entrar a la coalició d'esquerres (Aliança del Poble) i va elegir tres diputats entrant en el govern. El 2004 va quedar inclosa en l'Aliança de la Unitat Popular per la Llibertat formada per l'Aliança del Poble i el Janatha Vimukthi Peramuna (JVP) i va obtenir un diputat, i un ministeri.
# Tractat sobre la tolerància

El Tractat sobre la tolerància és una obra de François-Marie Arouet, conegut com a Voltaire; la publicà el 1763; i l'escrigué al Castell de Ferney-Voltaire, arran de la mort de l'hugonot Jean Calas, injustament acusat i executat el 10 de març del 1762 pel presumpte assassinat del seu fill. Voltaire defensà la innocència de Jean Calas i considerava que es tractava d'un suïcidi.
En aquesta obra, Voltaire convida a la tolerància entre les religions, i ataca amb duresa el fanatisme religiós, en especial el dels jesuïtes. El filòsof francés havia estudiat de jove en una escola d'aquest orde, en què destacà pel seu enginy i aplicació. Voltaire defensa en aquest tractat la llibertat de cultes i critica les guerres de religió com una pràctica violenta i bàrbara. Sosté que ningú ha de morir per les seues idees, i considera el fanatisme una malaltia que s'ha de combatre i eliminar.
Voltaire acabà el llibre el 2 de gener del 1763, i l'imprimiren els germans Cramer a Ginebra a l'abril del 1763. Després que se'n distribuïssen còpies a destinataris seleccionats, com ara Madame de Pompadour, ministres del consell privat francés, Frederic el Gran, i alguns prínceps alemanys, començà a distribuir-se l'octubre del 1763, i fou prohibit ràpidament. Tanmateix, el llibre va arribar fins al públic, i fou molt popular a París i arreu d'Europa.
El llibre fou inclòs per l'Església catòlica en el seu Índex de Llibres Prohibits el 1766.

## Referències

* ↑ Davidson, Ian. Voltaire: A Life. Profile, 2010, p. 328. ISBN 978-1846682261.
* ↑ Harvey, Simon. Voltaire: Treatise on Tolerance (Cambridge Texts in the History of Philosophy). Cambridge University Press, 2000, p. xiii. ISBN 0521649692.
* ↑ «Index Librorum Prohibitorum». Arxivat de l'original el 3 de febrer de 2007. [Consulta: 13 gener 2020].
* ↑ Ranke-Heinemann, Uta. No y amén. Invitación a la duda (en espanyol). Trotta, 1998, p. 278. ISBN 84-8164-201-0.
# Mercat Cobert de Breslau

El Mercat cobert de Breslau (en polonès Hala Targowa we Wrocławiu Polish, en alemany Breslauer Markthalle) és un mercat de menjar al centre Breslau, Polònia. Dissenyat per Richard Plüddemann, va ser construït entre 1906 i 1908 com a Breslauer Markthalle Nr 1, quan la ciutat formava part de l'Imperi alemany. El mercat era conegut per la seva aplicació aleshores innovadora d'encavallada de formigó armat, que era única a Europa en aquell moment.
El complex està situat al carrer Piaskowa (Sandstraße), a la cruïlla de Plac Nankiera (Ritterplatz) i Św. Ducha Street (Heiligegeiststraße) a prop de la plaça del mercat principal i del nucli antic històric. Es va aixecar al mateix temps que una altra sala més petita amb la mateixa estructura interior al carrer Kolejowa. Tots dos edificis es van crear per tal d'organitzar el comerç ambulant al centre de la ciutat. Un cop finalitzat, tots els mercats ambulants es van traslladar a les sales de nova obertura.
L'edifici no va ser greument danyat durant la Segona Guerra Mundial i va continuar utilitzant-se com es pretenia originalment poc després, mentre que el Kolejowa Hall va ser destruït i les seves ruïnes es van enderrocar el 1973. El Mercat de Breslau va ser reformat entre 1980 i 1983, i de nou durant els anys 2018–2019; segueix sent un dels mercats de productes més grans de la ciutat.

## Referències

* Praca zbiorowa: Encyclopedia Wrocławia. Breslau: Wydawnictwo Dolnośląskie 2006
* ↑ «Nieznany Wrocław – hala targowa od zaplecza» (en polonès). wroclaw.pl. [Consulta: 12 gener 2025].
# Sincàrides

Els sincàrides (Syncarida) són un superordre de crustacis malacostracis que comprèn dos ordres existents (Anaspidacea i Bathynellacea), i un ordre extint (Palaeocaridacea).

## Taxonomia

Els superordre Syncarida inclou 72 espècies, repartides en tres ordres i cinc famílies:
* Ordre Anaspidacea Calman, 1904
** Família Anaspidesidae Ahyong & Alonso-Zarazaga, 2017
** Família Koonungidae Sayce, 1907
* Ordre Bathynellacea Chappuis, 1915
** Família Bathynellidae Grobben, 1905
** Família Parabathynellidae Noodt, 1965
* Ordre Palaeocaridacea Brooks, 1962 †
** Família Palaeocarididae Meek & Worthen, 1865 †

## Referències

* ↑ «Els sincàrides | enciclopèdia.cat». [Consulta: 26 agost 2021].
* ↑ Syncarida (TSN 89802) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. (anglès)
* ↑ Todd, Haney. «Classification (Crustacea)» (en anglès). Natural History Museum of Los Angeles County, 2004. Arxivat de l'original el 2013-10-14. [Consulta: 25 juny 2019].
* ↑ Camacho, A. I.; Valdecasas, A. G.. «Global diversity of syncarids (Syncarida; Crustacea) in freshwater». A: Freshwater Animal Diversity Assessment (en anglès). 198. Springer Science & Business Media, 2008 (Developments in Hydrobiology). DOI 10.1007/978-1-4020-8259-7_28.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Taxonomic tree». [Consulta: 26 agost 2021].
# Casa Julià Marcilla

La Casa Julià Marcilla és un edifici situat al xamfrà nord de la Via Laietana i l'avinguda de Francesc Cambó (plaça d'Antoni Maura) de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

Va ser projectat el 1935 per l'arquitecte Josep Boada i Barba per a l'industrial cafeter Julià Marcilla i Ferri (†1969).
A principis dels anys 1950, Marcilla va fer construir un altre edifici al xamfrà del carrer de la Marina amb la Gran Via de les Corts Catalanes, just davant de la Plaça de Toros Monumental.

## Descripció

Consta de planta baixa i vuit pisos, amb dues torres «venecianes» d'un pis més a cada cantonada del xamfrà.
Les façanes s'estructuren segons eixos verticals d'obertures, alternant finestres i balcons. El parament és d'estuc llis, excepte a la planta baixa, primera, setena i vuitena i a les cantonades, on és d'especejament horitzontal.

## Referències

* 1 2 3 «Edifici d'oficines». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Julià Marcilla. Via Laietana 36 (Mercaders 33-35 i Avinguda Francesc Cambó 11). Construir una casa de planta baixa i vuit pisos». Q127 Foment. AMCB, 25-09-1935.
* ↑ «Julian Marcilla i Ferri». geneanet. Montserrat Garriga.
* ↑ La Vanguardia, 02-02-1969, p. 35.
* ↑ «Julien Marcilla. Avinguda Emperador Carlos I (actualment tram Marina) 172. Instal·lar 2 ascensors, 2 motors i 25 calderes de calefacció individual». Q122 Activitats 9368. AMCB, 1953.
* ↑ «Julián Marcilla Ferri. Emperador Carlos I (actualment Marina) 172. Permís d'instal·lació d'un muntacàrregues i un motor». Q122 Activitats 9938. AMCB, 1953.

## Enllaços externs

* «Edifici Julià Marcilla». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Cloe Elmo

Cloe Elmo (Lecce (regió de la Pulla), 9 d'abril, 1910 - Ankara (Turquia), 24 de maig, 1962) fou una cantant d'òpera italiana, (mezzosoprano).

## Biografia

Va estudiar a l'Acadèmia de Música de St. Cecilia a Roma amb Edwige Chibaudo. El 1932 va guanyar el primer premi en un concurs de cant a Viena. Va debutar com a cantant d'òpera l'any 1934 a Càller, interpretant el paper de Santuzza a Cavalleria rusticana. De 1936 a 1943 i novament de 1951 a 1954 va estar vinculada a La Scala de Milà. El 1947 va actuar com Azucena a Il trovatore al Metropolitan Opera de Nova York. El 1954, va acabar la seva carrera escènica i es va traslladar a Ankara, on va ensenyar cant al conservatori local.
Es va fer famosa pels seus papers com Adalgisa a Norma, Azucena a Il trovatore, Ulrika a Un ballo in maschera, Duchesse de Bouillon a Adriana Lecouvreur, Ortrude a Lohengrin i Brangane a Tristan und Isolde.

## Referències

* ↑ Baker’s Biographical Dictionary of Musicians. T. Volume 2 Conf–Gysi. New York: Schirmer Books, 2001, s. 1015. ISBN 0-02-865527-3.
* ↑ Baker’s Biographical Dictionary of Musicians. T. Volume 2 Conf–Gysi. New York: Schirmer Books, 2001, s. 1015. ISBN 0-02-865527-3.
* ↑ Baker’s Biographical Dictionary of Musicians. T. Volume 2 Conf–Gysi. New York: Schirmer Books, 2001, s. 1015. ISBN 0-02-865527-3.
* ↑ Baker’s Biographical Dictionary of Musicians. T. Volume 2 Conf–Gysi. New York: Schirmer Books, 2001, s. 1015. ISBN 0-02-865527-3.
* ↑ Baker’s Biographical Dictionary of Musicians. T. Volume 2 Conf–Gysi. New York: Schirmer Books, 2001, s. 1015. ISBN 0-02-865527-3.
* ↑ Lucjan Kydryński: Opera na cały rok. Kalendarium. T. 1. styczeń–czerwiec. Kraków: Polskie Wydawnictwo Muzyczne, 1989, s. 252. ISBN 83-224-0334-8.
* ↑ Baker’s Biographical Dictionary of Musicians. T. Volume 2 Conf–Gysi. New York: Schirmer Books, 2001, s. 1015. ISBN 0-02-865527-3.
* ↑ Lucjan Kydryński: Opera na cały rok. Kalendarium. T. 1. styczeń–czerwiec. Kraków: Polskie Wydawnictwo Muzyczne, 1989, s. 252. ISBN 83-224-0334-8.
* ↑ Baker’s Biographical Dictionary of Musicians. T. Volume 2 Conf–Gysi. New York: Schirmer Books, 2001, s. 1015. ISBN 0-02-865527-3.
* ↑ Lucjan Kydryński: Opera na cały rok. Kalendarium. T. 1. styczeń–czerwiec. Kraków: Polskie Wydawnictwo Muzyczne, 1989, s. 252. ISBN 83-224-0334-8.
* ↑ Lucjan Kydryński: Opera na cały rok. Kalendarium. T. 1. styczeń–czerwiec. Kraków: Polskie Wydawnictwo Muzyczne, 1989, s. 252. ISBN 83-224-0334-8.
# Raval de la Bisbal de Guissona

El Raval de la Bisbal de Guissona és un carrer de Guissona (Segarra) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Carrer delimitat per una banda per l'encreuament entre el C/ Pere Castelló i el C/ Raval Coma i el C/ Traspalau i la placeta de Sant Roc per l'altra. És un raval que antigament es trobava fora del perímetre de muralles i en el qual trobem l'antic Convent i l'Església de Sta. Mònica. Es va començar a urbanitzar a finals del segle XIX; fins aquell moment només havia estat un espai de trànsit on desembocaven els garatges de les cases del C/ Bisbal. Es troba obert al trànsit i és un carrer molt concorregut, ja que ressegueix el perímetre del nucli per a vianants de Guissona, on es troben la majoria de comerços. En aquest raval trobem molts edificis de principis del segle xx, amb elements clarament modernistes. La majoria de les cases són de tres plantes i generalment molt estretes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Raval de la Bisbal de Guissona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2018].
# Torre Forçosa

La Torre Forçosa és un mas fortificat a l'extrem nord del terme empordanès de Bellcaire d'Empordà a tocar dels límits amb els de l'Escala i Albons, a peu de l'antic camí que unia Bellcaire d'Empordà i l'Escala, seguint el rec del Molí.

## Descripció

Enmig dels recs principals del Molí i de Cinyana, el conjunt agrícola de la Torre Forçosa es compon per diversos cossos que s'han anat afegint al llarg del temps. El nucli original és format per la torre, a l'est, de planta quadrada, i les dependències destinades a l'habitatge. L'edificació principal és de planta rectangular amb planta baixa més una planta pis que s'estructura amb les edificacions secundàries al voltant del cortal o pati que feia les funcions d'era. Els materials emprats són la teula àrab i el paredat. Destaca la presència d'arcs de mig punt tant a façana com a l'interior d'alguna de les dependències.

## Història

El seu origen és potser una edificació fronterera entre el comtat d'Empúries i la Corona d'Aragó. La torre de defensa és probablement l'edificació més antiga, que al segle XIV es coneixia com a torre Maquet. A començaments del segle XV se li va adossar el mas, que durant molts segles ha tingut com a activitat principal l'explotació agrària i ramadera. Els propietaris, des de 1697 fins a l'actualitat, són la família Alós, marquesos de Dou, que ho compraren a la marquesa de Ciutadilla.

## Referències

* 1 2 Font Batlle, Mariona. Els masos del Montgrí. Can Quintana. Museu de la Mediterrània, novembre 2010, p. 71-72.
* ↑ «Torre Forçosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2018].
# Lilia Txànixeva

Lilia Airatovna Txànixeva (rus: Лилия Айратовна Чанышева, baixkir: Лилиә Айрат ҡыҙы Чанышева, tàtar: Лилия Айрат кызы Чанышева; nascuda el 6 de febrer de 1982) és un auditora russa. Va ser col·laboradora principal del líder de l'oposició Aleksei Navalni. El 14 de juny de 2023, Txànixeva va ser condemnada a set anys i mig de presó per càrrecs relacionats amb l'extremisme.

## Biografia

Txànixeva és llicenciada en una de les principals universitats financeres estatals de Rússia. Va treballar a les firmes internacionals de comptabilitat PricewaterhouseCoopers i Deloitte a Moscou. Després va tornar a Ufà, al seu Baixkortostan natal. El 2017, Txànixeva va començar a dirigir la branca regional de la Fundació Anticorrupció de Navalni a Ufà.
El novembre de 2021, Txànixeva va ser detinguda enmig d'una repressió més àmplia contra la xarxa política de Navalni. Retroactivament, es van presentar càrrecs d'extremisme contra ella. El 14 de juny de 2023 va ser condemnada a sis anys i mig de presó per càrrecs relacionats amb l'extremisme. El tribunal també la va condemnar a pagar una multa de 400.000 rubles. El judici va ser qualificat de secret. El 2024, fou alliberada en un intercanvi de presoners rus-estatunidenc.

## Reconeixements

El desembre de 2024, la BBC va incloure-la en la seva llista 100 Women, que reconeix a les dones més inspiradores i influents de l'any a nivell mundial.

## Referències

* ↑ «Give Me a Chance To Be a Mother». The Moscow Times.
* 1 2 Buketov, Kirill. «Who is Navalny associate Lilia Chanysheva?». Deutsche Welle, 14-06-2023. [Consulta: 11 desembre 2024].
* ↑ «500 дней безнадеги: как отличница-экономистка из Уфы занялась политикой и оказалась в заключении». UFA Online, 14-03-2023. [Consulta: 11 desembre 2024].
* ↑ «An associate of Kremlin critic Alexei Navalny is sentenced to prison for extremism». NPR.
* ↑ «Navalny associate Lilia Chanysheva sentenced to 7.5 years in prison on ‘extremism’ charges». Meduza.
* ↑ «Biggest Russia-West exchange since Cold War sees 24 prisoners freed». BBC.
* ↑ «BBC 100 Women 2024: Who is on the list this year?» (en anglès britànic). BBC News, 03-12-2024. Arxivat de l'original el 2025-01-01. [Consulta: 3 gener 2025].
# Leònides de Constantinoble

Leònides de Constantinoble (en llatí Leonidas, en grec Λεωνίδας) fou un jurista romà d'Orient.
Era patronus causarum (advocat defensor) al tribunal del prefecte del pretori a la capital imperial Constantinoble. Fou un dels setze comissiones encarregats per Justinià I de compilar el Digest, que van treballar sota la presidència de Tribonià.

## Referències

* ↑ Leonidas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 753