OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Revolta dels turbants vermells

La Revolta dels turbants vermells va ser un aixecament auspiciat per la Societat del Lotus Blanc que entre 1351 i 1368 van desestabilitzar la dinastia Yuan a la Xina arribant a provocar la seva caiguda.
Un líder dels turbants vermell, Han Shantong, i el seu assessor, Liu Futong, es van reclutar amb èxit entre els treballadors descontents, donant lloc a una activitat rebel explosiva. Han Shantong va ser capturat i executat, però la seva dona i el seu fill, Han Lin'er, van escapar amb Liu. Liu va establir una capital a Yingzhou i va proclamar l'establiment d'un govern dels turbants vermells. El 1354, quan Toghtogha va dirigir un gran exèrcit per aixafar els rebels dels turbants vermells, Toghon Temür el va destituir sobtadament per por de ser traït. Això va provocar la restauració del poder de Toghon Temür d'una banda i un ràpid debilitament del govern central de l'altra. Han Lin'er va ser proclamat emperador d'una dinastia Song restaurada a Bozhou el 16 de març de 1355 i l'11 de juny de 1358, Liu Futong va capturar Kaifeng, que havia estat la capital de la dinastia Song, però només va controlar-la fins que una contraofensiva de Chaghan Temur els obligués a retirar-se el 10 de setembre de 1359. La cort de Han Lin'er va fugir a Anfeng on van romandre fins que Zhang Shicheng va enviar un exèrcit contra ells el 1363.
Toghon Temür no va tenir més remei que confiar en el poder militar dels senyors de la guerra locals, i a poc a poc va perdre el seu interès per la política i va deixar d'intervenir en les lluites polítiques. Zhu Yuanzhang, antic duc i comandant de l'exèrcit dels Song del turbant vermell va assumir el poder com a emperador després de la mort de l'emperador Han Lin'er en 1368, i Toghon Temür va fugir des de Khanbaliq a Xanadú després de l'aproximació de les forces Ming. Va intentar recuperar Khanbaliq, però finalment va fracassar i en 1370 va morir a Yingchang, capturada pels Ming poc després de la seva mort.

## Referències

* ↑ Twitchett, Denis Crispin; Fairbank, John King. The Cambridge History of China. Cambridge University Press, 1978, p. 42. ISBN 978-0-521-24332-2.
* ↑ Dillon, Michael. China: A Cultural and Historical Dictionary. Routledge, 2013-09-13, p. 218. ISBN 978-1-136-79141-3.
* ↑ Mote, Frederick W. «The rise of the Ming dynasty, 1330-1367». A: Mote, Frederick W.; Twitchett, Denis. The Cambridge History of China, Volume 7: The Ming Dynasty, 1368–1644, Part 1 (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 1988, p. 39-40. ISBN 978-0-521-24332-2.
* ↑ Mote, Frederick W. «The rise of the Ming dynasty, 1330-1367». A: Mote, Frederick W.; Twitchett, Denis. The Cambridge History of China, Volume 7: The Ming Dynasty, 1368–1644, Part 1 (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 1988, p. 51-57. ISBN 978-0-521-24332-2.

## Vegeu també

* Rebel·lió dels Turbants Grocs
# SM U-7

El SM U-7 era un U-Boot de l'Imperi Alemany de Tipus 5. Va ser un dels 329 que van servir en la Marina Imperial Alemanya durant la Primera Guerra Mundial. El U-7 va ser utilitzat en les operacions marítimes a l'Atlàntic, on va participar en la Primera Batalla de l'Atlàntic.

## Servei

El U-7 va ser utilitzat com a part de la I Flotilla. Va participar en tres operacions en el Oceà Atlàntic abans de ser enfonsat. Durant la seva vida útil, no va aconseguir enfonsar cap vaixell o vehicle enemic.

## Final

En el 21 de gener de 1915, el U-7 va ser torpedejat i enfonsat pel SM U-22, el qual el va confondre per un submarí enemic. Després de ser enfonsat van morir tots els seus tripulants a excepció d'un, el qual va poder sobreviure

## Bibliografia

* Beesly, Patrick. Room 40: British Naval Intelligence 1914-1918. Londres: H Hamilton, 1982. ISBN 978-0-241-10864-2.
* Gröner, Erich; Jung, Dieter; Maass, Martin. U-boats and Mine Warfare Vessels. 2. London: Conway Maritime Press, 1991. ISBN 0-85177-593-4.
* Halpern, Paul G. A Naval History of World War I. Nova York: Routledge, 1995. ISBN 978-1-85728-498-0.
* Kemp, Paul. U-boats destroyed, German submarine losses in the World Wars. London: Arms & Armour Press, 1997, p. 11. ISBN 1-85409-321-5.
* Koerver, Hans Joachim. Room 40: German Naval Warfare 1914-1918. Vol I., The Fleet in Action. Steinbach: LIS Reinisch, 2008. ISBN 978-3-902433-76-3.
* Koerver, Hans Joachim. Room 40: German Naval Warfare 1914-1918. Vol II., The Fleet in Being. Steinbach: LIS Reinisch, 2009. ISBN 978-3-902433-77-0.
* Rössler, Eberhard. U-Bootbau bis Ende des 1. Weltkriegs, Konstruktionen für das Ausland und die Jahre 1935-1945 (en alemany). I. Koblenz: Bernard & Graefe, 1985. ISBN 3-7637-5213-7.
* Roessler, Eberhard. Die Unterseeboote der Kaiserlichen Marine. Bonn: Bernard & Graefe, 1997. ISBN 978-3-7637-5963-7.
* Schroeder, Joachim. Die U-Boote des Kaisers. Bonn: Bernard & Graefe, 2002. ISBN 978-3-7637-6235-4.
* Spindler, Arno. Der Handelskrieg mit U-Booten. 5 Vols. Berlin: Mittler & Sohn. Vols. 4+5, dealing with 1917+18, are very hard to find: Guildhall Library, London, has them all, also Vol. 1-3 in an English translation: The submarine war against commerce, 1966.

## Referències externes

* Photos of cruises of German submarine U-54 in 1916-1918.
* A 44 min. German film from 1917 about a cruise of the German submarine U-35. Arxivat 2009-11-30 a Wayback Machine.
* Helgason, Guðmundur. «WWI U-boats: U 7».
* Room 40: Arxivat 2018-10-15 a Wayback Machine. original documents, photos and maps about World War I German submarine warfare and British Room 40 Intelligence from The National Archives, Kew, Richmond, UK.
# Sadiyat

Sadiyat és una illa de l'emirat d'Abu Dhabi situada just a la punta nord-est d'Abu Dhabi (ciutat), de les illes adjacents de la qual està separada pel canal de Bishum. Mesura uns 5 km de llarg per uns 3,5 d'ample, però amb una llengua de terra que es perllonga cap al nord-est uns 3 km, on l'amplada és d'entre 400 i 150 metres. La superfície és de 20 km². La seva punta nord-est està propera a la punta occidental de l'illa Balghelam.
És una illa sorrenca amb dunes d'arena mòbils i dunes fòssils i amb extenses àrees de sabkhat (llacuna salada) a la part sud-oriental. La vegetació és heliòfila amb manglars a les costes. Les parts menys visitades de l'illa acullen colònies d'ocells com el xatrac Sternula saundersi, el corriol camanegre (Charadrius alexandrinus) i ocells migratoris. A Sadiyat també hi ha pelicans vulgars i xibecs cap-rojos. A les aigües de la rodalia s'observen dofins (Sousa chinensis).
La part septentrional de l'illa s'ha desenvolupat com a zona industrial i està planificada una zona franca i centre financer.

## Referències

* ↑ Karen Exell. Modernity and the Museum in the Arabian Peninsula (en anglès). Routledge, 10 març 2016, p. 63. ISBN 978-1-317-27901-3.
* ↑ «Checklist of the birds of the United Arab Emirates» (en anglès). Societat Ornitològica de l'Orient Mitjà, el Caucas i l'Àsia Central, 2010. [Consulta: 17 juliol 2022].
# Serekh

El serekh és una estructura o peça rectangular delimitada de l'antic Egipte, decorada amb la façana amb portes o nínxols del palau reial i que incloïa el jeroglífic del faraó. A la part superior, hi havia una imatge del falcó que representava la deïtat Horus.
Els serekhs apareixen ja al començament de la història d'Egipte a la paleta de Narmer i gravats en alguns atuells del període predinàstic. Encara que en els texts més moderns figura a vegades en posició horitzontal, els egipcis sempre el van representar en posició vertical.

## Referències

* ↑ Beckerath, Jürgen von. Handbuch der ägyptischen Königsnamen. 2., verb. u. erw. Aufl. Mainz: P. von Zabern, 1999, p. 7-9. ISBN 3-8053-2591-6.
* ↑ Egyptian royal residences : London, June, 1st-5th 2004. Wiesbaden: Harrassowitz, 2009, p. 45-68. ISBN 978-3-447-05888-9.
* ↑ Wilkinson, Toby. Early dynastic Egypt. Londres: Routledge, 1999, p. 201-202. ISBN 0-415-18633-1.
* ↑ Bard, Kathryn A. An introduction to the archaeology of Ancient Egypt. Second edition, 2015, p. 114. ISBN 978-0-470-67336-2.

## Vegeu també

* Cartutx egipci
* Nom d'Horus
# Setge de Mantziciert

El setge de Mantziciert, de vegades Mantzicert, fou un setge de la ciutat romana d'Orient de Mantziciert per l'Imperi Seljúcida. Els defensors, comandats per Basili Apòcapes, resistiren contra les tropes seljúcides, liderades pel soldà Toghril Beg. Els seljúcides es passaren un mes assetjant Mantziciert amb tota mena d'armes de setge, però no aconseguiren prendre la ciutat. El relat històric esmenta que feren ús de «tortugues», uns refugis mòbils que protegien els soldats i les armes de setge contra els projectils. Basili hauria fet afilar grans bigues, que foren llançades contra les tortugues per bolcar-les. La ciutat aconseguí superar el setge gràcies a la seva triple muralla i la presència d'una font d'aigua.
17 anys més tard, els turcs, aleshores dirigits per Alp Arslan, obtingueren un gran èxit contra Romà IV Diògenes al mateix lloc. La ciutat caigué després de la famosa desfeta romana el 1071.

## Referències

* ↑ Coulie, 1986, p. 345-347.
* 1 2 Wortley, J. John Skylitzes: A Synopsis of Byzantine History, 811-1057 (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 2010. ISBN 978-0-521-76705-7.
* ↑ Khatzelis, G. Byzantine Military Manuals as Literary Works and Practical Handbooks: The Case of the Tenth-Century Sylloge Tacticorum (en anglès). Routledge, 2019, p. 2.052. ISBN 9781138596016.
* ↑ McGeer, E.; Nesbitt, J.; Ikonomidis, N. Catalogue of Byzantine Seals at Dumbarton Oaks and in the Fogg Museum of Art: The East, Volume 4 (en anglès). Washington DC: Dumbarton Oaks, 2001, p. 156. ISBN 088402282X.

## Bibliografia

* Coulie, B. «Μανζικίερτ ou Μαντζικίερτ ? Note sur le De Administrando Imperio» (en francès). Byzantion, 56, 1986, pàg. 342-348.
# Sever de Viena

Sever de Viena (mort c. 455) va ser un sacerdot que va evangelitzar a Viena, França. És venerat com un sant catòlic. Sever era indi de naixement i d'origen adinerat. Es va instal·lar a Viena del Delfinat al voltant del 430. La seva entrada al Martirologi romà diu:
| « | A Viena de França, sant Sever, Prevere i Confessor, el qual des de l'Índia va emprendre un treball peregrinació per predicar l'Evangeli, i arribat a aquesta ciutat, va convertir, per mitjà de la seva predicació i miracles, gran multitud de pagans a la fe de Crist. | » |
Va morir a Itàlia, però el seu cos va ser tornat a Viena i enterrat a l'església de Sant Esteve, que ell mateix havia construït.

## Referències

* ↑ Cahier, Charles (1807-1882) Auteur du texte. Caractéristiques des saints dans l'art populaire. T. 1, A-F / énumérées et expliquées par le P. Ch. Cahier,... (en francès), 1867.
* ↑ «Oraciones a San Severo de Vienne - Oraciones cristianas, plegarias y rezos». [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ «Saint Severus of Vienne» (en anglès americà), 07-08-2010. [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ Abbey, Saint Augustine's; Press, Aeterna. The Book of Saints (en anglès). Aeterna Press, 1966.
* ↑ Kurikilamkatt, James. First Voyage of the Apostle Thomas to India: Ancient Christianity in Bharuch and Taxila (en anglès). ISD LLC, 2005-12-31. ISBN 978-1-925612-63-9.
* ↑ «San Severo de Vienne». [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ Raisharma, Sukanya. Much Ado about Vienne? A Localizing Universal Chronicon (en anglès). 29. Turnhout, Belgium: Brepols Publishers, 2021-01, p. 271–290. DOI 10.1484/m.celama-eb.5.120167. ISBN 978-2-503-58655-7.
* ↑ «Saint Séver». [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ «Martirologio Romano (1956): 8 de Agosto» (en castellà). [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ Thomas, P. Christians and Christianity in India and Pakistan: A General Survey of the Progress of Christianity in India from Apostolic Times to the Present Day (en anglès). Routledge, 2020-12-17. ISBN 978-1-000-22821-2.

## Bibliografia addicional

* Lucas, Gérard. Anonyme, Vita Seueri (en francès). Lyon: MOM Éditions, 2018-12-18, p. 283–287. ISBN 978-2-35668-185-0.
* «Vita Sancti Severi Viennensis presbyteri et confessoris». Analecta Bollandiana, 5, 01-01-1886, pàg. 416–424. DOI: 10.1484/J.ABOL.4.02099. ISSN: 0003-2468.
# Shūsaku Endō

Shūsaku Endō (japonès: 遠藤 周作) (Nishisugamo i Tòquio, 27 de març de 1923 - Keio University Hospital i Tòquio, 29 de setembre de 1996) va ser un escriptor japonès del segle XX que va escriure amb la singular perspectiva de ser japonès i catòlic (la població cristiana en el Japó és inferior a 1%). Juntament amb Junnosuke Yoshiyuki, Shotaro Yasuoka, Junzo Shono, Hiroyuki Agawa, Ayako Sono, i Shumon Miura, Shusaku Endo està inclòs en la "Tercera Generació", el tercer grup més gran d'escriptors japonesos post Segona Guerra Mundial.

## Biografia

Nascut a Tòquio, els seus pares van marxar poc després a la zona japonesa de Manchúria. Quan es van separar el 1933, Endo i la seva mare van tornar al Japó a la ciutat natal de la mare, Kobe. La seva mare es va convertir al catolicisme quan ell era petit, per la qual cosa va ser criat com catòlic. Endo va ser batejat el 1934, quan tenia 11 o 12 anys i li van posar el nom cristià de Paul.
Va estudiar Literatura francesa en la Universitat de Lió de 1950 fins a 1953.
Les seves novel·les reflecteixen moltes de les experiències de la seva infància. Inclouen el estigma de ser un foraster, l'experiència de ser estranger, la vida d'un pacient en un hospital, la lluita contra la tuberculosi. La seva fe catòlica pot veure's d'alguna manera reflectida, i és com a mínim una característica principal. La majoria dels seus personatges lluiten en contra complexos dilemes morals i les seves eleccions moltes vegades provoquen resultats tràgics. La seva obra és comparada amb la de Graham Greene. De facto Greene va catalogar personalment Endo com un dels més grans escriptors del segle XX.

## Obres

Les obres es presenten amb títol en anglès.
* White Man (1955)
* Yellow Man (1955)
* The Sea and Poison (1958)
* Wonderful Fool (1959)
* Volcano (1960)
* The Girl I Left Behind
* Foreign Studies
* Silence (1966)
* The Golden Country (1970)
* Upon The Dead Sea (1973)
* La Life of Jesus (1973)
* When I Whistle (1974)
* The Samurai (1980)
* Scandal (1986)
* Riu Profund - en l'original Deep River (1993)

## Premis

* 1955 Premi Akutagawa — Shiroi hito「白い人」
* 1966 Premi Tanizaki — Chinmoku, 「沈黙」

## Referències

* ↑ Olive Classe. Encyclopedia of literary translation into English: A-L. Taylor & Francis, p. 406. ISBN 978-1-884964-36-7 [Consulta: 17 novembre 2011].
* 1 2 Williams, p. 225
* ↑ Morton, p. 1
* ↑ Williams, p. 1
* ↑ Shusaku Endo Is Dead at 73; Japanese Catholic Novelist New York Times. 30 de setembre de 1996. Case, Eric.
* ↑ Morton, p. 2
* ↑ Williams, p. 226

## Bibliografia

* Morton, Leith. The Image of Christ in the Fiction of Endō Shūsaku. 8. Japanese Studies Center, Monash University, Australia, Novembre de 1994 (Working Papers in Japanese Studies).
* Williams, Mark B. Endō Shūsaku: a literature of reconciliation. Routledge, 21 de juny de 1999. ISBN 978-0-415-14481-0.
# Sutrúquides

Els Sutrúquides (que van regnar entre els anys 1200 aC - 1100 aC aproximadament) van ser una dinastia que va governar Elam, i va portar al país a la cimera del seu poder. El país era ric i sota Sutruk-Nakhunte i els seus tres fills i successors Kutir-Nakhunte II, Silhak-Inshushinak i Hutelutush-Inshushinak es van fer expedicions contra els cassites de Mesopotàmia i es van construir o restaurar a Susa i altres llocs, grans i luxosos temples.
Sutruk-Nakhunte, fill d'Hallutush-Inshushinak, va dirigir les primeres expedicions a Mesopotàmia. Per les inscripcions se sap que va saquejar Akkad, Babilònia i Eshunna, de la darrera de les quals es va emportar les estàtues de Manishtushu. Aquest rei va portar a Susa el codi d'Hammurabi i l'Estela de Naram-Sin. El 1158 aC va matar el rei cassita Zababaixumaiddina i va col·locar al tron de Babilònia al seu propi fill gran Kutir-Nakhunte. A la mort del pare, Kutir-Nakhunte el va succeir i va posar fi a la dinastia cassita deposant a Enlilnadinakhi (1157-1155 aC). Va regnar poc temps i el va succeir el seu germà Silhak-Inshushinak, que va deixar nombroses inscripcions esmentant les seves campanyes a Mesopotàmia i recordant els temples construïts o restaurats. Una sola de les esteles trobades recorda una vintena de temples.
El darrer rei de la dinastia Hutelutush-Inshushinak, es va anomenar algunes vegades "fill de Kutir-Nakhunte i de Silhak-Inshushinak" i de vegades "fill de Sutruk-Nakhunte" o "fill de Kutir-Nakhunte" o "fill de Silhak-Inshushinak", però probablement era fill de Sutruk-Nahhunte amb la seva pròpia filla Nakhunteutu (l'incest sembla esser molt freqüent a la família reial). Va haver d'abandonar Susa, ocupada temporalment per Nabucodonosor I (que regna entre el 1125 aC i el 1104 aC aproximadament) i es va refugiar a Anshan, on va construir o restaurar un temple, i va poder tornar a Susa més tard, on el seu germà Silhinahamru-Lagamar sembla que havia agafat el poder. Després Elam va entrar en decadència.

## Llista de reis

* Khallutush-Inshushinak (vers 1205 - 1185 aC)
* Sutruk-Nakhunte (vers 1185 - 1155 aC)
* Kutir-Nakhunte III (vers 1155 - 1150 aC)
* Shilkhak-Inshushinak (vers 1150 - 1120 aC)
* Khutelutush-Inshushinak (vers 1120 - 1110 aC)
* Shilhanahamru-Lagamar (vers 1110 - ? aC)

## Referències

* ↑ Khurt, Amélie. The ancient Near East c. 3000-330 BC. Londres: Routledge, 2006, p. 365. ISBN 9780415167628.
# Tahm-Khusro d'Armènia

Tahm-Khusro (en les fonts gregues s'anomena Ταμχοσρώ o Ταμχοσρόης) va ser marzban d'Armènia del 577 al 580.
L'any 577 el rei Cosroes I va enviar un segon exèrcit a Armènia sota la direcció de Tahm-Khusro al que va donar el títol de marzban. L'exèrcit va triomfar a Bolorapahat (a Bassèn) i a Kethin (Bagrevand) i va arribar fins a Teodosiòpolis, on el comte romà d'Orient Maurici (després emperador) el va vèncer. Tahm-Khusro va passar a l'Arzanene, però Maurici el va seguir i per impedir que la regió esdevingués una base contra l'Imperi Romà d'Orient va deportar en massa a tota la població cap a Xipre. Els rebels armenis de Vardan III Mamikonian, sense ajut dels romans d'Orient, van haver-se de limitar a xocs menors.
El 580 el va substituir Varaz-Vzur (Varaz-Buzurg).

## Notes

* ↑ La primera incursió a Armènia per part de l'exèrcit del rei sassànida la va dirigir Mihran Mihrevandak l'any 572

## Referències

* ↑ Greatrex, Geoffrey (ed.). The Roman eastern frontier and the Persian Wars. Part II, AD 363-630: a narrative sourcebook. Londres; Nova York: Routledge, 2008, p. 152-160. ISBN 9780415465304.
# Llei de les proporcions múltiples

La llei de les proporcions múltiples o llei de Dalton és una llei ponderal de la química enunciada el 1802 pel científic anglès John Dalton segons la qual les masses d'un mateix element que s'uneix amb una massa fixa d'un altre element per formar en cada cas un compost químic diferent, estan en relació de nombres enters simples.
Fou deduïda per John Dalton (1766-1844), i no descoberta experimentalment, en el decurs del seu programa d'establiment de la teoria atòmica. A partir d'uns supòsits sobre l'existència i propietats dels àtoms, Dalton deduí que havia de complir-se aquesta llei, que apareix en un article que llegí el 1802 i publicà el 1805. La comprovació experimental la realitzà estudiant les proporcions en què es combinen el nitrogen i l'oxigen per a donar òxids de nitrogen. En concret estudià els tres òxids de nitrogen que ell coneixia: ${\ce {N2O}}$, ${\ce {NO}}$ i ${\ce {NO2}}$(monòxid de dinitrogen, monòxid de nitrogen i diòxid de nitrogen respectivament). Les proporcions d'oxigen per a una massa igual de nitrogen són en aquests òxids: 1/2/4, una relació de nombres enters i simples. Un exemple més senzill hom el troba en els dos òxids de coure, que tenen un 79,89% de coure l'òxid de coure(II) i un 88,82% de coure l'òxid de coure(I), que equivalen a 3,973 g de coure per gram d'oxigen en el primer cas i 7,945 g de coure per gram d'oxigen en el segon. La relació entre ambdues quantitats és d'1:2 com s'expressa actualment amb les fórmules d'aquests composts, ${\ce {CuO}}$ i ${\ce {Cu_2O}}$ respectivament, derivades de la teoria atòmica.

## Vegeu també

* Llei de conservació de la massa
* Llei de les proporcions definides
* Llei de les proporcions recíproques

## Referències

* ↑ «llei de les proporcions múltiples | enciclopèdia.cat». [Consulta: 9 agost 2018].
* ↑ Niaz, Mansoor «How Important are the Laws of Definite and Multiple Proportions in Chemistry and Teaching Chemistry? – A History and Philosophy of Science Perspective» (en anglès). Science and Education, 10, 3, 2001, pàg. 243–266. DOI: 10.1023/a:1008706213939. ISSN: 0926-7220.
* ↑ Pauling, L. General Chemistry (en anglès). San Francisco: Freeman, 1964.
* ↑ Dalton, John «Experimental Enquiry into the Proportion of the Several Gases or Elastic Fluids, Constituting the Atmosphere». Memoirs of the Literary and Philosophical Society of Manchester, 1, 1805, pàg. 244-258.
* ↑ «Dalton multiple proportions». [Consulta: 9 agost 2018].
* ↑ Niaz, Mansoor. From ‘Science in the Making’ to Understanding the Nature of Science: An Overview for Science Educators (en anglès). Routledge, 2012-02-06. ISBN 9781136508653.
* ↑ Babor, J.A.; Ibarz, J. Química General Moderna (en castellà). 8a. Barcelona: Marín, 1979. ISBN 84-7102-997-9.
# Kara Su

El Kara Su (en turc "aigua negra") o Eufrates occidental és un riu a l'est de Turquia. És una de les dues fonts de l'Eufrates (l'altra és el riu Murat). Té una longitud d'aproximadament 450 km. Per als antics grecs i durant l'època romana d'Orient el riu era conegut amb el nom grec de Telebóas (grec: Τηλεβόας).
El ramal del Kara Su és considerat com el veritable Eufrates, malgrat no ser la branca de més longitud, honor que li correspon al riu Murat, sent així que el sistema fluvial Murat–Eufrates–Xatt al-Arab arriba als 3219 km (720+2289+200 km, que el situen entre els 25 més llargs del món i els 10 d'Àsia).
Es creu probable que el riu Harpasos esmentat per Xenofont a l'obra Anàbasi sigui el Kara Su, o la capçalera del riu Çoruh..

## Curs

El riu neix a les muntanyes de Kargapazari (turc: Kargapazari Daǧlari, "muntanyes del mercat de corbs"), als flancs del Dumlu Dağ (3169 m), a la província d'Erzurum, i drena les planes al voltant de la ciutat d'Erzurum.
El riu es dirigeig en direcció sud-oest, arribant aviat a la vall de la ciutat d'Erzurum. A partir d'aquí vira cap a l'oest i passa per la petita localitat d'Ilica i després rep per la dreta el primer dels seus afluents, el riu Serçeme. Segueix a continuació per la petita localitat d'Askale i surt de la província d'Erzurum per endinsar-se a la província d'Erzincan.
A continuació gira en direcció sud, un tram en què rep pel marge esquerre el riu Tuzla (Tuzla Çayı o «riu salat»), passant al cap de poc per la petita ciutat de Mercan i arribant després a la frontera interprovincial Ercincan-Tunceli , on el riu vira a l'oest. Després el riu marca durant uns 35 km aquesta frontera, tornant de nou a la província d'Erzincan. Arriba a continuació a la capital de la província, la ciutat d'Erzincan. Rep per la dreta al riu Gönye (Gönye Çayı) i continua cap a l'oest i després de passar per la petita ciutat de Kemah arriba al límit oest de la província, on torna a dirigir-se cap al sud-est. Passa per la població de Kemaliye i rep pel marge dret al riu Çaltı, abans de girar bruscament al sud-est per fluir a través d'un profund canó fins l'embassament de Keban a l'Eufrates.
Abans de la construcció de la presa de Keban els anys 1966 i 1974, el Karasu s'unia al riu Murat 10 km per sobre del lloc on es la presa i 13 km per sobre de la ciutat de Keban.

## Referències

* ↑ «Euphrate» (en francès). Universalis. [Consulta: 28 novembre 2023].
* ↑ Afflek i Letchford, 2018, p. 202.
* ↑ Xenofont, 1972, p. 210.
* 1 2 «Euphrates» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 28 novembre 2023].

## Bibliografia

* Affleck, Judith; Letchford, Clive. OCR Anthology for Classical Greek (en anglès). Bloomsbury, 2018, p. 272. ISBN 9781474265485.
* Xenofont. The Persian Expedition (en anglès). Penguin Classics, 1972, p. 384. ISBN 0140440070.