OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Stephanie Beckert

Stephanie Beckert (Erfurt, Alemanya Occidental 1988) és una patinadora de velocitat sobre gel alemanya que va destacar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2010.

## Biografia

Va néixer el 30 de maig de 1988 a la ciutat d'Erfurt, població que està situada a l'estat de Turíngia, i que en aquells moments formava de l'Alemanya Occidental i que avui en dia forma part d'Alemanya.
La seva mare Angela i cinc germans i germanes més petits també van practicar patinatge de velocitat, i un dels germans, Patrick, va competir als Jocs Olímpics de 2010.

## Carrera esportiva

Va començar a patinar als tres anys i, en principi, feia patinatge artístic però als 10 anys va passar al patinatge de velocitat. En categoria júnior, va guanyar els campionats nacionals en 10 ocasions i va obtenir una medalla de bronze en el Campionat del Món.
Especialista en el patinatge de velocitat sobre una distància de 5.000 metres, participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2010 realitzats a Vancouver (Canadà), on aconseguí guanyar tres medalles: la medalla d'or en la prova de persecució per equips i dues medalles de plata en les proves de 3.000 i 5.000 metres. Va prendre part també als Jocs Olímpics d'hivern de 2014, a Sochi, amb resultats més modestos.
Va ser 7 vegades campiona de la Copa del Món de patinatge, competició en la qual va obtenir 25 medalles al llag de la seva carrera esportiva, tant en 3.000 com en 5.000 metres, o en persecució per equips. Igualment, va guanyar els campionats nacionals en 7 ocasions, de les 21 ocasions en què va obtenir medalla, i va obtenir desenes de victòries en altres competicions d'àmbit nacional i internacional.
Va competir per darrera vegada el març de 2019 i el juny del mateix any es va retirar del patinatge de velocitat competitiu a causa de l'empitjorament de les seves lesions.

## Referències

* ↑ «Stephanie Beckert Biography and Olympic Results | Olympics at Sports-Reference.com», 26-07-2011. Arxivat de l'original el 2011-07-26. [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ Ahrens, Peter «Eisschnellläuferin Stephanie Beckert: Gundas stille Teilhaberin» (en alemany). Der Spiegel, 14-02-2010. ISSN: 2195-1349.
* ↑ «Olympedia – Patrick Beckert». [Consulta: 13 març 2022].
* 1 2 3 «SS - Person Bio». [Consulta: 13 març 2022].
* 1 2 Hagen (https://www.speedskatingnews.info), L. «Skater Profile | Stephanie Beckert | Women | Germany» (en anglès). [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ «Stephanie Beckert» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ «Olympedia – Stephanie Beckert». [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ Hagen (https://www.speedskatingnews.info), L. «Skater Profile | Stephanie Beckert | Women | Germany» (en anglès). [Consulta: 13 març 2022].
# Kanabō

El kanabō (金棒) és un bàcul de ferro o acer que s'utilitzava com arma durant el Japó feudal. Era construït a partir de fusta de roure a la qual se li donava un recobriment metàl·lic des de l'extrem fins a la seua part mitjana, a més d'incorporar-li tatxes metàl·liques. La seua grandària podia variar fins a arribar a una longitud d'entre 1,5 i 2 metres.
Algunes versions posteriors es van fabricar exclusivament de metall encara que de menor grandària. Per la seua fabricació, era una arma de gran pes.
La finalitat del kanabō era la de triturar l'armadura de l'adversari, així com trencar les potes dels cavalls. L'art marcial dedicat al seu ús es coneix com a kanabō-jutsu i consisteix a assolir desenvolupar la força i equilibri necessaris per a dominar-la amb mestratge, degut al fet que fallar un colp podia deixar al guerrer indefens davant un ràpid contraatac.
* Estàtua d'un oni armat amb un kanabō

## Vegeu també

* Bō
* Jō

## Referències

* Classical Weaponry of Japan: Special Weapons and Tactics of the Martial Arts. Autor: Serge Mo.
Kodansha International, 2003.ISBN 4770029411.
# Pepa Fernández

María José Fernández Vallés (Cervera, 4 de març de 1965), més coneguda com a Pepa Fernández, és una periodista catalana. La seva família paterna és originària d'Ourense. És coneguda principalment per dirigir i presentar durant dues dècades a Ràdio Nacional d'Espanya el programa No es un día cualquiera.

## Biografia

Pepa Fernández és llicenciada en Ciències de la Informació per la Universitat Autònoma de Barcelona.
Als divuit anys va començar a treballar a la ràdio. Des del 1999 ha dirigit i presentat a Ràdio Nacional el programa No es un día cualquiera, un magazine de cap de setmana orientat envers les temàtiques alternatives, centrat en la reflexió i l'entreteniment, i aplicat en el gust i la cura del llenguatge, que el 2003 va obtenir el Premi Ondas al millor programa de ràdio de difusió estatal. Des del setembre del 2019 dirigeix i presenta, de dilluns a divendres i de 10 a 13 hores, el matinal De pe a pa, dins dels matins de RNE.
A més del premi Ondas, ha rebut també dos Micròfons de Plata i un Premi especial de la APEI (Associació Professional Espanyola d'Informadors de ràdio, premsa i televisió), una Antena d'Or, el Premi de Ràdio de Cambio 16, el Premi Periodístic El Cava, el Micròfon d'Or, el Premi de Gastronomia de Diario de Avisos i el Pica d'Estats. També ha estat distingida amb el Premi Ondas 2008 a la Trajectòria Professional i el premi Emilio Castelar a l'Eficàcia Comunicativa 2009.
És professora de la Facultat de Comunicació de la Universitat Ramon Llull. Ha treballat a diversos programes de televisió. Ha estat col·laboradora de l'espai "El Club" de TV3 i ha intervingut a "El Matí de la 1".
L'any 2015 va guanyar el Premi Nacional de Periodisme Miguel Delibes.

## Llibres

* Lo que la vida enseña, Esfera de los Libros. Presentat el 29 de febrer del 2008.

## Referències

* ↑ Torre, Sonia. «Pepa Fernández: "Siempre tienes que tener retos e ilusión y mantenerlos"» (en castellà). La Region, 02-06-2024. [Consulta: 22 gener 2025].
* ↑ Pepa Fernández (RNE) emitirá desde Estella 'No es un día cualquiera' el 17 y 18 de marzo, Diario de Navarra, 19 de febrer de 2018
* ↑ Ruitenberg, Britt Elvira «La ràdio espanyola arrencarà amb una nova graella». ara.cat, 17-07-2019.
* ↑ 1989. "Ui diumenge" amb Pepa Fernández
* ↑ Dimarts 6 de febrer a les 20:30h a La 2 Pepa Fernández, dimarts a 'Noms propis' rtve.es
* ↑ Pepa Fernández (RNE) gana el XX Premio Nacional de Periodismo Miguel Delibes, EFE, 9 de desembre de 2015

## Enllaços externs

* Ortega, Juan Carlos «Súper Pepa Fernández». El Periódico de Catalunya, 27-07-2019.
* Notícies sobre Pepa Fernández a El País
# Casa Canals de Tarragona

La Casa Canals de Tarragona és una obra eclèctica de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de planta baixa i dos pisos. Presenta un gran pati d'entrada amb una escala que porta a les habitacions del primer pis. La façana principal és al c/ Granada i està construïda aprofitant la muralla romana com es pot comprovar a la façana del Passeig de Sant Antoni.

## Referències

* ↑ «Casa Canals de Tarragona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 juny 2020].

## Enllaços externs

* «Casa Canals de Tarragona». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Thomas Byberg

Thomas Byberg (Hommelvik, 18 de setembre de 1916 - Trondheim i Hommelvik, 13 d'octubre de 1998) va ser un patinador de velocitat noruec guanyador d'una medalla olímpica.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de St. Moritz, on guanyà la medalla de plata en la prova dels 500 metres del programa de patinatge de velocitat. Aquesta medalla la compartí amb Ken Bartholomew i Bob Fitzgerald.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Thomas Byberg». [Consulta: 27 gener 2025].
# Capella ardent

El concepte de capella ardent, prové d'aquell lloc que es manté en enllumenat permanent per raó de sacrament, o a causa de conservar-se o trobar-se exposat a la veneració o a l'atenció religiosa dels fidels, el cos o relíquies d'algun sant o el sarcòfag d'un príncep o altre personatge.
En l'actualitat, les capelles ardents es munten després de la mort d'un personatge popular del món de la cultura, la política o altres per a la veneració dels seus admiradors o fidels. S'organitza abans del funeral i hi descansa el difunt de cos present. S'organitzen tant en edificis religiosos com en altres recintes amplis com poliesportius, centres culturals i, fins i tot, en cinemes o teatres de manera que el públic disposi d'espai suficient per a la visita.

## Referències

* ↑ Arrazola, Lorenzo. Enciclopedia española de derecho y administración o Nuevo teatro universal de la legislación de España o de Indias. Madrid: Impremta Diaz y Compañia, 1853. ISBN 8437060486.
* ↑ «La capella ardent de Joan Solà s'obre al paranimf de la Universitat de Barcelona». El Punt Avui. Grup Hermes, 10-10-2028 [Consulta: 21 octubre 2011].
# Patinatge de velocitat als Jocs Olímpics d'Hivern de 1924 - 1.500 metres

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1924 celebrats a Chamonix (França) es realitzà una prova de patinatge de velocitat sobre gel en una distància de 1.500 metres que formà part del programa oficial de patinatge de velocitat als Jocs Olímpics d'hivern de 1924. La competició se celebrà el 27 de gener de 1924.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 22 patinadors de 9 comitès nacionals diferents.
| Bèlgica (4) Canadà (1) Estats Units (4) Finlàndia (3) França (3) | Letònia (1) Noruega (4) Polònia (1) Suècia (1) |

## Resum de medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Clas Thunberg | Roald Larsen | Sigurd Moen |

## Resultats

| Lloc | Patinador | Temps |
| 1 | Clas Thunberg | 2:20.8 |
| 2 | Roald Larsen | 2:22.0 |
| 3 | Sigurd Moen | 2:25.6 |
| 4 | Julius Skutnabb | 2:26.6 |
| 5 | Harald Strøm | 2:29.0 |
| 6 | Oskar Olsen | 2:29.2 |
| 7 | Harry Kaskey | 2:29.8 |
| 8 | Charles Jewtraw | 2:31.6 |
| 8 | Joe Moore | 2:31.6 |
| 10 | Alberts Rumba | 2:32.0 |
| 11 | Charles Gorman | 2:35.4 |
| 12 | Bill Steinmetz | 2:36.0 |
| 13 | Axel Blomqvist | 2:36.4 |
| 14 | Léonhard Quaglia | 2:37.0 |
| 15 | Leon Jucewicz | 2:42.6 |
| 16 | André Gegout | 2:54.4 |
| 17 | Gaston Van Hazebroeck | 2:54.8 |
| 18 | George de Wilde | 2:55.0 |
| 19 | Louis De Ridder | 3:01.8 |
| 20 | Philippe Van Volckxsom | 3:14.6 |
| 21 | Marcel Moens | 3:16.8 |
| – | Asser Wallenius | NF |

## Referències

* ↑ «Olympedia – 1,500 metres, Men». [Consulta: 30 novembre 2024].
# Timothy O'Shannessey

Timothy "Tim" O'Shannessey (Burnie, Tasmània, 14 d'octubre de 1972) va ser un ciclista australià. Es va especialitzar en la pista on va guanyar una medalla olímpica i dos Campionat del món de persecució per equips.

## Palmarès

* 1993
** Campió del món de Persecució per equips (amb Stuart O'Grady, Billy Shearsby i Brett Aitken)
* 1994
** Medalla d'or als Jocs de la Commonwealth en Persecució per equips (amb Stuart O'Grady, Bradley McGee i Brett Aitken)
* 1995
** Campió del món de Persecució per equips (amb Stuart O'Grady, Bradley McGee i Rodney Mcgee)
* 1996
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics d'Atlanta en Persecució per equips (amb Dean Woods, Stuart O'Grady, Brett Aitken i Bradley McGee)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Casa Clariana (Vic)

La Casa Clariana és una obra amb elements gòtics i barrocs de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa senyorial de planta gairebé quadrada, amb la façana nord, seguint el traçat itinerant del c/ Dues Soles i la plaça. Aquesta es cobreix a coberta de varis vessants. Es tracta d'un edifici mitgera de planta baixa i dos pisos i presenta tres trams de façana ben diferenciats. El sector est és de pedra vista i presenta un ampli portal adovellat, amb balcons al primer pis i galeria al segon. El cos centrat, més alt que aquest, presenta un eix de composició vertical amb portal d'arc de mig punt a la planta i finestres al dos pisos i badius al tercer. El W presenta una porta de garatge de ferro i finestres a la planta, balcons i finestres al primer pis i una galeria amb columnes de ferro que sostenen el ràfec. Aquests dos últims cossos han estat estucats recentment i la majoria d'obertures conserven els emmarcaments en pedra i baranes i reixes de forja. L'entrada principal conté un pati interior i una bonica escala que condueix a una galeria al primer pis amb columnes gòtiques. També s'hi observen finestres renaixentistes. Pel tipus d'aparell del mur sembla molt antic. A la façana també hi ha una finestra renaixentista i un portal tapiat. Degut a la restauració recent, l'estat de conservació és bo.

## Història

La casa Clariana, situada a l'interior de l'antiga muralla, va ser construïda sobre l'antic Casal d'Altarriba a principis del segle xvi, és a dir vers al 1509. A la mateixa època s'urbanitzà la plaça, que prengué el nom del casal i que era fruit de l'enderrocament d'una illa de cases situades en aquell indret. La casa Clariana fou la residència de la cort del Veguer dins a l'extensió de les vegueries el 1719. El casal conté elements gòtics que provenen de la capella de Sant Àngel Custodi, construït al segle anterior. Segons la documentació existent el 1609, el consell de la ciutat va vendre a Miquel de Clarina unes columnes i uns arcs que van ser aprofitats per la galeria i el pati d'entrada. Del 1869 fins 1875 la casa Clariana va ser ocupada pel col·legi de Sant Miquel dels Sants per a fer-hi els estudis de preparatori per a la Universitat. Més tard l'edifici passà a ésser seu de l'orfeó Vigatà. A la dècada de 1990, obra de l'arquitecte Nando Blancafort, l'immoble ha estat convertit en edifici d'habitatges unificant-lo i permetent així que el patrimoni tingui utilitat i no es degradi.

## Referències

* 1 2 «Casa Clariana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Eleccions directes del Primer Ministre de 2001

El 6 de febrer de 2001 es van celebrar eleccions al càrrec de primer ministre d'Israel, després de la dimissió del llavors primer ministre, Ehud Barak, el 9 de desembre de 2000. Barak es va presentar a la reelecció enfront d'Ariel Xaron, del Likud.
Van ser les terceres i últimes eleccions a primer ministre (es van suprimir les eleccions separades abans de les següents eleccions a la Kenésset en 2003) i les úniques que no es van celebrar simultàniament amb les eleccions a la Kenésset.

## Antecedents

La Cimera de Pau de Camp David de 2000 d'Ehud Barak amb el líder de l'OAP, Iàsser Arafat i el president nord-americà Bill Clinton en els seus últims dies a la Casa Blanca, que podia haver resolt el conflicte àrab-israelià, va resultar un fracàs. Barak oferí un pla per l'establiment d'un Estat palestí, però Arafat el rebutjà per la incapacitat per a trobar una sortida a la qüestió de l'estatut de Jerusalem, reivindicada per totes dues parts com a ciutat santa, i també per la negativa d'Arafat a cedir en la reivindicació del retorn dels refugiats palestins (i els seus descendents) a Israel. La corda es tensava i, per adobar-ho, la visita del nou líder del Likud, Ariel Xaron al setembre del 2000, a l'esplanada de la mesquita d'Al-Aqsà a Jerusalem (lloc tradicionalment sagrat per als musulmans) desencadenà l'anomenada intifada d'Al-Aqsà o Segona Intifada, que va provocar la dimissió de Barak i la convocatòria de noves eleccions a primer ministre. Abans de les eleccions, va dur a terme converses de Taba amb el govern de l'ANP, després que el seu mandat hagués acabat.

## Resultats

Xaron va ser escollit Primer Ministre el 6 de febrer de 2001 amb el 62% dels vots, derrotant a Barak que va obtenir el 38 per cent, formant un govern de coalició de centredreta que no depenia dels partits ultraortodoxos.

## Referències

* ↑ agencies, Staff and. «Barak concedes defeat» (en anglès), 06-02-2001. [Consulta: 17 gener 2023].
* ↑ 1951-, Arian, Alan. Shamir, Michal,. The Elections in Israel, 2001. Israel Democracy Institute, 2002.
* ↑ Edemariam, Aida «Ehud Barak on the crisis in Israel: ‘Netanyahu has to resign'» (en anglès). The Guardian, 25-05-2018. ISSN: 0261-3077.
* ↑ Gelvin 2005, p. 240
* ↑ Black, Ian. «Ehud Barak: the military mastermind Israel loves to hate» (en anglès). The Guardian, 26-11-2012. [Consulta: 30 gener 2025].
* ↑ «Sharon Dissolves Parliament, Calls For Early Vote» (en anglès). The Washington Post, 05-11-2002. [Consulta: 5 gener 2025].
* ↑ Maria Paola Pagnini Alberti; Maurizio Scaini; Paul Claval. The Cultural Turn in Geography (en anglès). Edizioni Università di Trieste, 2003, p. 396. ISBN 9788883031809.
# Patinatge de velocitat als Jocs Olímpics d'hivern de 1932 - 500 metres masculins

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1932 celebrats a la ciutat de Lake Placid (Estats Units d'Amèrica) es realitzà una prova de patinatge de velocitat sobre gel en una distància de 500 metres que formà part del programa oficial de patinatge de velocitat als Jocs Olímpics d'hivern de 1932.
La prova es disputà el dia 4 de febrer de 1932 a l'Estadi Olímpic de Lake Placid.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 16 patinadors de 4 comitès nacionals diferents.
| Canadà (4) Estats Units (4) | Japó (4) Noruega (4) |

## Resum de medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Jack Shea | Bernt Evensen | Alexander Hurd |

## Resultats
### Primera ronda
#### Ronda 1

| Posició | Nom | Temps | Qual. |
| 1 | Frank Stack | 44.3 | Q |
| 2 | Jack Shea | | Q |
| 3 | Shozo Ishihara | | |
| 4 | Erling Lindboe | | |
| 5 | Yasuo Kawamura | | |

#### Ronda 2

| Posició | Nom | Temps | Qual. |
| 1 | Bernt Evensen | 45.3 | Q |
| 2 | Willy Logan | | Q |
| 3 | Raymond Murray | | |
| 4 | Tokuo Kitani | | |
| 5 | Leopold Sylvestre | | |

#### Ronda 3

| Posició | Nom | Temps | Qual. |
| 1 | Alexander Hurd | 44.9 | Q |
| 2 | John Farrell | | Q |
| 3 | Allan Potts | | |
| 4 | Haakon Pedersen | | |
| 5 | Hans Engnestangen | | |
| 6 | Tomejo Uruma | | |

### Final

| Posició | Nom | Temps |
| 1 | Jack Shea | 43.4 s. (RO) |
| 2 | Bernt Evensen | 5 m darrera |
| 3 | Alexander Hurd | 8 m darrera |
| 4 | Frank Stack | |
| 5 | Willy Logan | |
| 6 | John Farrell | |
    RO: rècord olímpic
# Alison Sydor

Alison Sydor (Edmonton, 9 de setembre de 1966) va ser una ciclista canadenca.
Especialista en ciclisme de muntanya, va aconseguir una medalla de plata als Jocs Olímpics d'Atlanta de 1996, així com dotze medalles als Campionats del món i tres copes del món.
També va competir en carretera on va guanyar un bronze al Campionat del Món en Ruta i diferents campionats nacionals.

## Palmarès en ciclisme de muntanya

* 1994
** Campiona del món en Camp a través
** Campiona del Canadà en Camp a través
* 1995
** Campiona del món en Camp a través
** Campiona del Canadà en Camp a través
* 1996
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de 1996 en Camp a través
** Campiona del món en Camp a través
** Campiona del Canadà en Camp a través
** 1a a la Copa del món en Camp a través
* 1997
** Campiona del Canadà en Camp a través
* 1998
** Campiona del Canadà en Camp a través
** 1a a la Copa del món en Camp a través
* 1999
** 1a a la Copa del món en Camp a través
* 2001
** Campiona del Canadà en Camp a través
* 2002
** Campiona del món en Camp a través per relleus (amb Ryder Hesjedal, Roland Green i Max Plaxton)
** Campiona del Canadà en Camp a través

## Palmarès en carretera

* 1987
** 1a a la Cascade Cycling Classic
* 1990
** Campiona del Canadà en ruta
** Vencedora d'una etapa al Tour de l'Aude
* 1991
** Campiona del Canadà en ruta
** Vencedora d'una etapa al Tour de l'Aude
** Vencedora d'una etapa al Tour de la CEE
* 1992
** 1a a la Hel van het Mergelland
** Vencedora d'una etapa a la Women's Challenge
** Vencedora de 2 etapes al Tour ciclista femení
* 1993
** Campiona del Canadà en ruta
** Vencedora d'una etapa a la Volta a l'Oest de Noruega
* 1994
** Campiona del Canadà en ruta
** Vencedora d'una etapa al Redlands Bicycle Classic
* 1996
** Vencedora d'una etapa al Redlands Bicycle Classic
** Vencedora d'una etapa al Tour de l'Aude
* 1998
** Vencedora d'una etapa al Redlands Bicycle Classic

## Referències

* ↑ «Alison Sydor» (en anglès). Museo del ciclismo. [Consulta: 5 gener 2025].
* ↑ «Alison Sydor» (en anglès). olympedia. [Consulta: 5 gener 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Casa Córdoba-Planàs

Can Mascaró, també coneguda com a Casa Córdoba-Planàs és una casa senyorial al districte d'Horta-Guinardó de Barcelona protegida com a bé cultural d'interès local. Està al cim d'un turó i s'hi puja per uns carrers que arrenquen de l'avinguda de la Verge de Montserrat per una pronunciada pendent.
La casa s'usa actualment com a Escola per a disminuïts psíquics dirigida pel Doctor Córdoba.

## Arquitectura

És una casa de planta quadrada amb façana a quatre vents i teulats, també, a quatre vessants. La part alta de la façana principal està coronada per unes filigranes de pedra ondulades i altres elements decoratius de pedra. Les tres façanes restants formades per planta i tres pisos, són molt escaients i els finestrals són semblants als comentats. Té diverses xemeneies molt capricioses. Té quatre balconades i diversos finestrals amb arcs de pedra molt treballats.
L'accés a l'edifici es fa travessant una tribuna que sobresurt al bell mig del portal. La residència està rodejada de jardins i plantacions, i, a la part més alta d'un petit pujol enlairat, gaudeix d'una panoràmica sobre el pla de Barcelona.

## Història

En principi, el mas Mascaró tingué el caràcter de casa pairal amb les seves terres de conreu, si bé, després de moltes reformes prengué aquest caire senyorial que avui ostenta. Així devia ésser quan l'habità la família Mascaró. Segons la inscripció a la façana, la casa data de l'any 1910.
Claudi Planàs i Armet era un ric industrial dedicat a l'ampliació de la xarxa de ferrocarrils el darrer terç del segle xix. Era el propietari de la finca de Can Mélic, actual Centre Cívic del Guinardó, que anava del darrere de l'Hospital de Sant Pau fins a la muntanya. L'any 1910 edificà una magnífica torre a la part alta de la seva propietat, sobre el turó de Mèlic, on hi morí l'any 1914. Aquest edifici a finals dels anys vint es convertí en l'Institut psicopedagògic del Dr. Córdoba, encara en funcionament.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Mascaró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 abril 2012].
* ↑ Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó

## Enllaços externs

* «Can Mascaró». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.