# Notació de Helmholtz

El sistema de notació de Helmholtz és un sistema de notació musical per donar-li nom a les notes de la escala cromàtica de la música occidental. Va ser desenvolupat pel metge i físic alemany Hermann von Helmholtz (1821-1894), qui va utilitzar una combinació de lletres majúscules i minúscules (de la A a la G), i els símbols prima (′) i subprima (͵), per descriure cada nota individual de les diferents octaves.
La notació alemanya és un dels tres sistemes formals de notació per nomenar les notes, sent els altres
* La notació anglosaxona (que utilitza lletres: C, D, E, F, G, A, B)
* La notació llatina (que utilitza síl·labes: do, re, mi, fa, sol, la, si ).
Com a sistema d'índex acústic, el de Helmholtz és un dels tres índexs registrals per nomenar les octaves, sent els altres
* L'índex acústic científic (que considera que el do audible més greu és el do$_0$ i, per tant, el do central del piano és el do₄)
* L'índex acústic francobelga (que considera que el do audible més greu és el do$_{-1}$ i, per tant, el do central del piano és el do₃).

## Història

Helmholtz va desenvolupar aquest sistema per tal de definir les notes amb precisió en la seva obra clàssica sobre acústica Die Lehre von donin Tonempfindungen ALS physiologische Grundlage für die Theorie der Musik (1863, 'la ciència de les sensacions del to com una base fisiològica per a la teoria de la música '). El sistema és utilitzat pels músics d'Alemanya. A principis del segle xx es va utilitzar en l'àmbit mèdic quan es parla dels aspectes científics del so en relació amb el sistema auditiu. Ara ha estat reemplaçat per la notació científica.

## Utilització

L'escala de Helmholtz sempre comença en la nota C i acaba en B ( C, D, E, F, G, A i B ). La nota C es mostra en octaves diferents, utilitzant lletres majúscules per a les notes greus, i lletres minúscules per a les notes agudes, i l'addició de les subprimes i primeres en la següent seqüència: C͵͵ C͵ C c c′ c″ c″′ (o ͵͵C ͵C C c c′ c″ c″′) i així successivament.
En aquest sistema, el do central s'anomena c′, per tant la seva octava està conformada per les notes
* c′
* d′
* e′
* f′
* g′
* a′
* b′.
A cada octava també se li pot donar un nom basat en el «mètode alemany» (vegeu més avall). Per exemple, la octava des de c & prime; fins a b & prime; es diu «octava d'una línia».

### Variacions del sistema de Helmholtz

* La notació anglesa de múltiples C utilitza diverses lletres C repetides en lloc del símbol de subprima. Per tant, C͵ es pot veure escrita com CC.
* El mètode alemany substitueix les primes amb una barra horitzontal sobre de la lletra.
* La notació ABC, que actualment és útil sobretot per a la música tradicional occidental, especifica les octaves amb lletres majúscules i minúscules, comes i apòstrofs, de manera semblant a la notació de Helmholtz.
* La notació musical científica és un sistema similar al d'Helmholtz que substitueix les primes i subprimes amb nombres enters.

## Representació en el pentagrama

Aquest diagrama mostra exemples de la nota més greu i més aguda de cada octava, donant el seu nom al sistema de Helmholtz (amb lletres i primes), i en el mètode alemany de nomenclatura octaves. (La octava per sota de la contraoctava es coneix com sub-contra octave , 'subcontraoctava ').
* Contra octave: contraoctava
* Great octave: gran octava
* Small octave: petita octava
* One-line octave: octava d'una línia
* Two-line octave: octava de dues línies
* Three-line octave: octava de tres línies

## Referències

* ↑ La lletra B (que en el sistema anglosaxó representa el si natural) a Alemanya s'utilitza per designar al si bemoll, mentre que per al si natural s'utilitza la lletra H.
* 1 2 Catherine Schmidt-Jones: «Octaves and the major-minor tonal system » (les octaves i el sistema tonal major-menor). Consultat el 3 d'agost del 2007.
* 1 2 3 Brian Blood: «Music theory en línia: staffs, clefs & pitch notation » (teoria musical en línia, pentagrama, clau i índexs registrals). Consultat el 3 d'agost del 2007.

## Bibliografia

* Bailey, Kathryn. 1991. The Twelve-note Music of Anton Webern: Old Forms in a New Language. Music in the Twentieth Century 2. Cambridge and Nova York: Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-39088-0 (cloth). Reprinted Cambridge: Cambridge University Press, 2004. ISBN 978-0-521-54796-3 (pbk). Digital paperback reprint, Cambridge and Nova York: Cambridge University Press, 2006.
* Charters, Murray. 1973. "Abel in London". The Musical Times 114, no. 1570 (December): 1224–26.
* Knape, Walter, Murray R. Charters, and Simon McVeigh. 2001. "Abel: (4) Carl Friedrich Abel". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, second edition, edited by Stanley Sadie and John Tyrrell. London: Macmillan Publishers.
* Latham, Alison (ed.). 2002. "Pentachord". The Oxford Companion to Music. Oxford i Nova York: Oxford University Press. ISBN 0-19-866212-2.
* McLamore, Alyson. 2004. "'By the Will and Order of Providence': The Wesley Family Concerts, 1779–1787". Royal Musical Association Research Chronicle, no. 37 (2004): 71–220.
* Roeder, John. 2001. "Set (ii)." The New Grove Dictionary of Music and Musicians, second edition, edited by Stanley Sadie and John Tyrrell. London: Macmillan Publishers.

## Vegeu també

* Freqüències del piano
* Solmització
* To de concert
* Sistemes de notació musical