OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jesús Florentino Fueyo Álvarez

Jesús Florentino Fueyo Álvarez (La Felguera, 22 de febrer de 1922 - Madrid, 12 de juny de 1993) va ser un escriptor, assagista espanyol, catedràtic de Dret polític i membre del Consell d'Estat d'Espanya. A més va ser director de l'Instituto de Estudios Políticos, procurador en les Corts espanyoles, membre de l'Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques i delegat nacional de premsa i ràdio del Movimiento.

## Biografia

Va passar la seva infantesa i joventut a Melilla, on havien destinat al seu pare. Després de la Guerra Civil espanyola estudià Dret a la Universitat Central, on s'hi doctorà amb una tesi sobre «Tocqueville y la estructura de la sociedad democrática».
Ja el 1947 va guanyar l'oposició a Lletrat del Consell d'Estat i el 1955 va accedir a la càtedra de Dret polític de la Universitat de Santiago de Compostel·la i el 1969 a la de Teoria de la política, aquesta vegada en la Facultat de Ciències Polítiques, Econòmiques i Comercials de Madrid. Estava llavors a punt de cessar com a director de l'Instituto de Estudios Políticos, que va dirigir des de 1962 i va col·laborar en totes les seves revistes i col·leccions. Des de 1956 va ser procurador a les Corts.
En 1967 va ser nomenat conseller nacional del Movimiento per designació directa del cap d'Estat. En 1981 va ingressar en la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques en substitució de Alberto Martín Artajo amb un discurs titulat Eclipse de la historia.

## Obra

En 1974 va publicar la seva obra més coneguda La vuelta de los Budas. Assaig ficció sobre l'última història del pensament i de la política. No obstant això, altres també bastant famoses són La época insegura, Esquema de la subversión de nuestro tiempo, Pueblo y Estado, Desarrollo político y orden constitucional, La mentalidad moderna i Humanismo cristiano y humanismo marxista.

## Condecoracions

Posseïa la gran creu del Mèrit Militar amb distintiu blanc i la creu de l'Orde de Sant Ramon de Penyafort, i era comanador de l'Orde de Cisneros i comanador de l'Orde del Mèrit Civil.

## Referències

* ↑ «Jesús Fueyo Álvarez, catedrático y letrado del Consejo de Estado». El País, 16-06-1993.
* 1 2 3 4 5 «Murió Jesús Fueyo Álvarez, letrado del Consejo de Estado». ABC, 15-06-1993.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Jesús Fueyo ingresó en la Academia de Ciencias Morales». El País, 07-10-1981.
# 1335
## Esdeveniments

* Joan Manuel de Castella, més conegut com a Don Juan Manuel, publica El Conde Lucanor

## Necrològiques

* 12 d'agost - Japó: Príncep Moriyoshi, quinzè shogun

## Referències

* ↑ Pountain, Christopher. A History of the Spanish Language through Texts (en anglès). Routledge, 2002, p. 90. ISBN 0203186052.
# Carnosol

Carnosol és un diterpè fenòlic que es troba en les plantes romaní (Salvia rosmarinus) i a la Mountain desert sage (Salvia pachyphylla).
Ha estat estudiat in-vitro pels efectes anti-càncer effects en diversos tipus de cèl·lules.

## Referències

* ↑ «Carnosol, an antioxidant in rosemary, suppresses inducible nitric oxide synthase through down-regulating nuclear factor-κB in mouse macrophages». Carcinogenesis, vol. 23, 6, 2002, pàg. 983–991. DOI: 10.1093/carcin/23.6.983. PMID: 12082020.
* ↑ «Abietane Diterpenoids from Salvia pachyphylla and S. clevelandii with Cytotoxic Activity against Human Cancer Cell Lines». J. Nat. Prod., vol. 69, 12, 2006, pàg. 1803–1805. DOI: 10.1021/np060279i. PMID: 17190465.
* ↑ Johnson JJ «Carnosol: a promising anti-cancer and anti-inflammatory agent». Cancer Lett., vol. 305, 1, 6-2011, pàg. 1–7. DOI: 10.1016/j.canlet.2011.02.005. PMC: 3070765. PMID: 21382660.
# Earthquake (pel·lícula de 2016)

Earthquake o El gran terratrémol (armeni: Երկրաշարժ, rus: Землетрясение) és una pel·lícula dramàtica russoarmènia del 2016 dirigida per Sarik Andreasyan sobre el terratrèmol armeni de 1988. Va ser seleccionada com a candidata armènia per a la millor pel·lícula en llengua estrangera als 89ns Premis Oscar. Tanmateix, la pel·lícula va ser desqualificada per l'Acadèmia per no complir els requisits de presentació. La recepció crítica de la pel·lícula als mitjans russos va anar de mixta a positiva. S'ha doblat al català oriental amb el títol d'Earthquake i també al valencià per a À Punt amb el nom d'El gran terratrémol.

## Repartiment

* Sebastien Sisak com a Didier, un cinòleg
* Sabina Akhmedova com a Gayane
* Konstantín Lavrónenko com a Konstantin Berejnoi
* Artiom Bistrov com a conductor de camió grua
* Arsen Grigoryan com a Ryzhiy
* Maria Mirónova com a Anna Berezhnaya
* Michael Poghosyan com a Erem
* Artiom Bistrov com a Grisha

## Referències

* 1 2 «El gran terratrémol». À Punt, 13-02-2023. [Consulta: 22 febrer 2023].
* ↑ «Screening of Sarik Andreasyan's "Earthquake" in Gyumri». Panorama, 03-09-2016. [Consulta: 3 setembre 2016].
* ↑ «Armenian National Film Academy Receives 3 Applications for Oscars Submission». Asbarez, 03-09-2016. [Consulta: 3 setembre 2016].
* ↑ «Armenia picks "Earthquake" for foreign language Oscar race». Panarmenian, 03-09-2016. [Consulta: 3 setembre 2016].
* ↑ Holdsworth, Nick. «Oscars: Armenia Selects 'Earthquake' for Foreign-Language Category». The Hollywood Reporter, 04-09-2016. [Consulta: 5 setembre 2016].
* ↑ Kozlov, Vladimir. «Foreign-Language Oscar: Armenian Submission Disqualified». The Hollywood Reporter, 12-10-2016. [Consulta: 13 octubre 2016].
* ↑ «Armenia's Oscar entry creators explain Academy's disqualification». Panarmenian, 13-10-2016. [Consulta: 13 octubre 2016].
* ↑ Рецензии на фильм Землетрясение / Землетрясение (2016), отзывы
* ↑ Землетрясение (2016) — отзывы о фильме зрителей и рецензии критиков
* ↑ Earthquake a la Base de dades de cinema en català
# Bertrand de Blanchefort

Bertrand de Blanchefort (c. 1109 — 2 de gener de 1169), anomenat també Bertrand de Blanquefort , va ser Gran Mestre de l'Orde del Temple des d'octubre de 1156 fins al 2 de gener de 1169. Era originari de Guyenne i parent del papa Climent V, que més tard serà qui dissolgui la institució. El cronista Guillem de Tir, poc sospitós de parcialitat cap als templers, el descriu com un home "religiós i ple de la por de Déu". També se'l considera com un gran guerrer amb gran sentit comú i d'una extremada honradesa.
Va succeir al André de Montbard, la mort era aviat esperada per la seva avançada edat. El 19 de juny de 1157 va ser fet presoner al riu Jordà en el lloc anomenat el gual de Jacob (batalla del llac Merom), juntament amb més de 80 templers, per Nur al-Din, el principal sobirà de Síria. Dos o tres anys després, el seu rescat pagat per Manuel I Mengen, emperador romà d'Orient, li permetrà ser alliberat amb més de 6.000 captius.
Acompanya Amalaric I de Jerusalem en la seva expedició a Egipte, però ha de tornar precipitadament per, al capdavant dels seus templers i dels croats arribats d'Europa (entre els quals es troba Guy de Lusignan), contenir Nur al-Din, que, aprofitant l'absència del rei Amaury, ataca les regions d'Antioquia i Trípoli. Després d'una primera victòria, Bertrand de Blanquefort és vençut en la batalla de Harens (1165), on moren més de 60 templers.
Les relacions amb Amalaric es degraden, quan aquest fa calar a 12 templers acusats de covardia, ja que havien lliurat a Nur al-Din la fortalesa en la qual muntaven guàrdia. En 1167, Bertrand de Blanquefort retira el seu suport a Amalaric I de Jerusalem, que desitjava annexionar Egipte, legant que això seria trencar el tractat negociat uns mesos abans pel templer Geoffroy de Foulcher i que aquesta intervenció militar tornaria a unir els musulmans. Efectivament, l'expedició acaba en un desastre, però Bertrand de Blanchefort no arribarà a veure-ho, ja que mor el 2 de gener de 1169, segons el registre parroquial de Reims.
Introduir reformes a l'Orde del Temple i va obtenir del papa Alexandre III el dret dels grans mestres de l'Ordre a portar en endavant el títol de «mestre per la gràcia de Déu» i el de tenir un bastó de comandament, l'Abacus . El va succeir Philippe de Milly.

## Referències

* ↑ Alain Demurger, Les Templiers, une chevalerie chrétienne au Moyen Âge, Paris, Seuil, coll. « Points Histoire», 2008 (1re éd. 2005), poche, 664 p. (ISBN 978-2-7578-1122-1),
| Precedit per: André de Montbard | Gran Mestre 1156 - 1169 | Succeït per: Philippe de Milly |
# Beetlejuice Beetlejuice

Beetlejuice Beetlejuice és una pel·lícula de comèdia de terror fantàstica estatunidenca dirigida per Tim Burton a partir d'un guió d'Alfred Gough i Miles Millar, basada en una història dels mateixos Gough, Millar i de Seth Grahame-Smith. Es tracta d'una seqüela de Beetlejuice (1988). És protagonitzada per Michael Keaton, Winona Ryder i Catherine O'Hara que repeteixen els seus papers al costat dels nous membres del repartiment Jenna Ortega, Justin Theroux, Monica Bellucci, Arthur Conti i Willem Dafoe.
L'obra es presentà el 28 d'agost de 2024 al Festival Internacional de Cinema de Venècia de 2024 i Warner Bros. Pictures l'estrenà als cinemes el 6 de setembre de 2024 amb doblatge en català.

## Referències

* 1 2 «11 grans estrenes en català als cinemes per a la segona meitat del 2024». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 abril 2024].
* ↑ Fleming, Mike. «KatzSmith Duo Makes First-Look Warner Bros Deal; Will Bring 'Beetlejuice' Back From Dead». Deadline Hollywood, 06-09-2011. Arxivat de l'original el June 22, 2012. [Consulta: 19 abril 2022].
* ↑ Tartaglione. «Tim Burton’s ‘Beetlejuice Beetlejuice’ To Open Venice Film Festival», 02-07-2024.
* ↑ D'Alessandro, Anthony. «'Beetlejuice 2' Sets 2024 Fall Release Date». Deadline Hollywood, 09-05-2023. [Consulta: 10 maig 2023].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
# Redeçan

Redeçan (en francès Redessan) és un municipi francès del departament del Gard, a la regió d'Occitània.

## Referències

* ↑ Topònims occitans del Gard
# Llista de topònims de la Cabana de Corbera

Llista de topònims (noms propis de lloc) de la Cabana de Corbera (Rosselló).
Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!

## Misc

| Nom | Ubicat a | instància de | coordenades | Protecció | Commons (més fotos) |
| La Caixeta | Cameles la Cabana de Corbera | dolmen | 42° 38′ 59″ N, 2° 41′ 05″ E﻿ / ﻿42.649861111111°N,2.6847222222222°E﻿ / 42.649861111111; 2.6847222222222 fr:Solar del Mouton 292.5 msnm | monument històric inventariat | |
| Santa Magdalena de Corbera la Cabana | la Cabana de Corbera | església | 42° 39′ 30″ N, 2° 40′ 39″ E﻿ / ﻿42.6583°N,2.6775°E﻿ / 42.6583; 2.6775 148.7 msnm | | Église Sainte-Madeleine de Corbère-les-Cabanes |
| casa de la vila de la Cabana de Corbera | la Cabana de Corbera | instal·lació Ús: seu del govern local | 42° 39′ 29″ N, 2° 40′ 32″ E﻿ / ﻿42.6579646550392°N,2.67561602508545°E﻿ / 42.6579646550392; 2.67561602508545 fr:13 RUE POMAROLA, 66130 CORBERE-LES-CABANES | | Town hall of Corbère-les-Cabanes |
| cova de Montou | la Cabana de Corbera | cova | 42° 38′ 50″ N, 2° 40′ 29″ E﻿ / ﻿42.64722222°N,2.67472222°E﻿ / 42.64722222; 2.67472222 262.7 msnm | | |
| el Montou | Cameles la Cabana de Corbera | muntanya cim | 42° 39′ 13″ N, 2° 40′ 50″ E﻿ / ﻿42.65355555555555°N,2.680416666666667°E﻿ / 42.65355555555555; 2.680416666666667 289.2 msnm | | |
# Palau Morosini Brandolin

El Palau Morosini Brandolin és un palau de Venècia situat al barri de San Polo i amb vistes a la riba dreta del Gran Canal, davant del palau de Ca' d'Oro .

## Història

La família Morosini va construir el palau a la segona meitat del segle XV, reprenent l'estil de Ca' Foscari. Al segle XVIII la propietat va passar a la família Brandolini, posteriorment a les famílies Lago i Topan. Actualment l'edifici està dividit en diferents propietats.

## Arquitectura

El palau és un exemple del gòtic florit venecià. La façana actual té una planta baixa rústica amb dos portals i dos pisos principals compostos per finestres centrals de sis llums i parells de finestres laterals d'una sola llum. Al primer pis les finestres de sis llums tenen un arc ogival mentre que al segon pis tenen els típics arcs amb quadrilòbuls perforats. Al segle XIX es va enderrocar un tercer pis noble, probablement per motius estàtics.

## Bibliografia

* Brusegan, Marcello. I palazzi di Venezia. Newton & Compton, 2007. ISBN 978-88-541-0820-2.

## Enllaços externs

* Palazzo Morosini Brandolin, Jan-Christoph Rößler
* Palazzo Morosini Brandolin - Alessia Rosada e Carlos Travaini (italià)
# Pierre Subleyras

Pierre Subleyras (Sant Geli, 25 de novembre de 1699 - Roma, 28 de maig de 1749) fou un pintor francès que s'establí definitivament a Roma després d'haver guanyat el Prix de Rome el 1727.

## Biografia

Va néixer a Sent Gile (el Gard, França) i fou alumne del seu pare i després d'Antoine Rivalz a Tolosa de Llenguadoc. El 1726 va estudiar a l'Acadèmia Reial de Pintura i Escultura de París i guanyà el Prix de Rome el 1727. El 1728 va marxar becat a Roma, on va desenvolupar una intensa activitat com a retratista i pintor d'escenes de gènere i de sumptuosos retaules.
Pintà diversos temes, entre els quals hi havia retrats (Benet XIV, Museu Condé a Chantilly), escenes mitològiques (Caront travessant les ombres de la llacuna Estígia, Museu del Louvre) i natures mortes, però sobretot va ésser molt considerat gràcies als quadres religiosos (com ara, Sant Benet ressuscitant el fill d'un jardiner, avui a l'església de Santa Francesca Romana de Roma), els quals tenen un esperit molt més seriós que la majoria d'obres franceses del període rococó.
La seua obra més famosa és la Missa de Sant Basili, pintada per a la Basílica de Sant Pere del Vaticà, però que actualment es troba a Santa Maria degli Angeli e dei Martiri a Roma.

## Obres destacades

* Le Repas chez Simon (1737, Museu del Louvre, París)
* Nu de femme (vers el 1740, Galleria Nazionale d'Arte Antica, Roma)
* Saint Ambroise et Théodose (1745, Galleria Nazionale dell'Umbria, Perusa)
* Dom Cesare Benvenuti (Museu del Louvre, París)
* Saint Jérôme (Pinacoteca de Brera, Milà)
* Christ en croix entouré de la Madeleine, de saint Philippe Néri et de saint Eusèbe (Pinacoteca de Brera, Milà)
* Retrat del papa Benet XIV (Musée Condé, Chantilly)
* Caront travessant les ombres de la llacuna Estígia (Museu del Louvre, París)
* Missa de sant Basili (1746, Museu del Louvre, París)

## Galeria d'imatges

* El casament de santa Caterina (entre 1740-1745)
* L'estudi de l'artista (dècada del 1740)
* La cortesana amorosa (vers el 1735)
* Retrat suposat de Madame Subleyras (vers el 1740)
* Missa de sant Basili (1746)
* Caront travessant les ombres de la llacuna Estígia
* Retrat del papa Benet XIV (Musée Condé, Chantilly)

## Referències

* ↑ Triadó, J-R.; Chilvers, Ian; Osborne, Harold; Farr, Dennis, 1996. Diccionari d'Art d'Oxford. Des del segle V aC fins a l'actualitat. Barcelona: Edicions 62. ISBN 8429742271. Pàg. 776.
* 1 2 The National Gallery (anglès)
* ↑ Ministeri de Cultura de França (francès)
* ↑ Biografías y Vidas (castellà)
* 1 2 3 4 Gran Enciclopèdia Catalana (català)
* ↑ Art UK (anglès)

## Bibliografia

* Rosenberg, Pierre i Michel Olivier, 1987. Subleyras 1699-1749. París: Éditions de la Réunion des Musées Nationaux. ISBN 9782711820887.
* Goldschmidt, Ernst, 1925. Le peintre Pierre Subleyras: sa vie, son art (1699-1749). París: Éditions Albert Morance.

## Enllaços externs

* Museu del Louvre (anglès)
* The Art Renewal Center (anglès)
* Web Gallery of Art (anglès)
* The Athenaeum (anglès)
* Banquet at the House of Simon - Pierre Subleyras - YouTube (anglès)
# Portada/article gener 25
## Fossa de les cavernes

El fossa de les cavernes (Cryptoprocta spelea), conegut igualment com a fossa gegant, és una espècie de carnívor extint de Madagascar que pertany a la família dels euplèrids. Aquesta família té les mangostes com a parent més proper i inclou tots els carnívors malgaixos. Fou descrit per primera vegada el 1902 i el 1935 fou reconegut com a espècie diferent del seu parent més proper, el fossa (Cryptoprocta ferox), encara vivent avui en dia. El fossa de les cavernes era més gros que l'actual, però altrament eren bastant similars. No se sap quan ni per què desaparegué la forma més grossa.
# Retrat de la senyora Anita amb vestit vermell

Retrat de la senyora Anita amb vestit vermell és un quadre de Benet Mercadé i Fàbrega pintat el 1872 que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Dipòsit de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi de Barcelona el 1902, va ingressar definitivament al museu el 1906.

## Descripció

Pintor extraordinàriament fecund, amb una extensa producció, Benet Mercadé constitueix una manifestació epigònica d'un procés de pervivència del natzarenisme al Principat. La seva obra té punts de contacte amb els models figuratius i compositius introduïts per Claudi Lorenzale, principal representant del primitivisme pictòric català. Tot i respondre a uns criteris de gust i a uns paràmetres estètics diferents, la relació de subordinació de la producció de Mercadé respecte de la de Lorenzale, la palesa el conreu d'una temàtica històrica i religiosa. En aquest sentit, cal recordar la participació de Mercadé en algunes de les exposicions nacionals de belles arts que van tenir lloc a Madrid i que van reflectir l'eclosió de la pintura d'història a Espanya. Fins i tot, algunes de les composicions de Mercadé denoten l'ús d'una paleta molt fosca i uns colors terrosos, evocadors d'algunes de les característiques més estereotipades i definitòries de l'estil de Lorenzale.
Tanmateix, el retrat que comentem, amb un registre cromàtic molt càlid, constitueix una manifestació paradigmàtica de l'adhesió del pintor al realisme. Amiga de l'artista, amb qui va conviure uns anys, aquesta misteriosa dona, que segons els testimonis de l'època va mantenir sempre una actitud d'abnegada dedicació i veneració a Mercadé, va ser retratada almenys en una altra ocasió per l'artista, tal com certifica una altra pintura d'ella conservada al MNAC. Per tant, podem apuntar com una hipòtesi plausible que Anita, de manera ocasional, fes de model per al pintor.

## Referències

* ↑ Fitxa de l'obra al web del MNAC.
* ↑ Fitxa de l'obra Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. al catàleg en línia de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi.
* ↑ Comentari de l'obra al web del MNAC

## Bibliografia

* DDAA. Museu Nacional d'Art de Catalunya. Florència: MNAC, 2009. ISBN 978-84-8043-198-9.
# Georg Hann

Georg Hann (30 de gener de 1897 - 9 de desembre de 1950), fou un baix-baríton austríac, particularment associat amb el repertori còmic alemany (singspiel).
Nascut a Viena, hi va estudiar a l'Acadèmia de Música amb Theodor Lierhammer. Va entrar l'Òpera Estatal de Múnic el 1927, i es quedar en aquest teatre fins a la seva mort. També va aparèixer regularment a l'Òpera de l'Estat de Viena i al Salzburg Festival, i de seguida es va establir com un gran buffo, notablement en papers com Leporello, Falstaff, Kecal, Ochs, La Roche (funció que va crear el 1942), etc.
Va fer aparicions com a convidat al Staatsoper Unter den Linden, La Monnaie de Brussel·les, lÒpera de París, la Royal Opera House de Londres, La Scala de Milà i al Gran Teatre del Liceu de Barcelona.
Hann va morir a Múnic als 53 anys.

## Enregistraments (selecció)

* Luisa Miller - Maria Cebotari, Hans Hopf, Helena Rott, Josef Herrmann, Georg Hann, Kurt Böhme - Dresden State Opera Chorus and Orchestra, Karl Elmendorf - Cantus Classic (1944)
* Faust - Helge Rosvaenge, Margarete Teschemacher, Georg Hann, Hans-Hermann Nissen, Carla Spletter - Stuttgart Radio Chorus and Orchestra, Joseph Keilberth - Cantus Classic (1937)

## Referències

* ↑ Nach anderen Angaben: 9–11 December 1950

## Fonts

* (anglès)
# Jesús Puig i Noguera

Jesús Puig i Noguera (la Font d'en Carròs, la Safor, 1945) és un polític i professor valencià.
Llicenciat en Filosofia i Ciències de l'Educació fou el primer alcalde nacionalista del País Valencià de l'etapa democràtica al seu poble, la Font d'en Carròs (la Safor) en els primers anys (1979-1981) de la legislatura constituent.
Jesús Puig és professor de Psicologia de la Universitat de València en excedència i inspector de la Conselleria d'Educació. Actualment col·labora al periòdic Levante-EMV amb una columna d'opinió setmanal.

## Trajectòria política

Fundador i primer president del Partit Nacionalista del País Valencià (PNPV) amb el qual guanyà les eleccions municipals del seu poble amb un marge de 63 vots sobre la UCD. Impulsà des de la corporació local la valencianització del nom de municipi, anteriorment castellanitzat amb el nom de Fuente Encarroz, pel que es convertí en el primer ajuntament en oficialtzar el canvi de nom del castellà al valencià-català. També impulsà l'ensenyament en valencià durant la preautonomia a través de reunions a l'ajuntament amb insignes valencianistes com Vicent Ventura, Manuel Sanchis i Guarner, Josep Iborra, Francesc de Paula Burguera (amb qui fundaria el PNPV), Ferrer Pastor o Josep Piera. Va deixar l'alcaldia abans d'acabar la legislatura el que obligà a una gestora presidida per Jacinto Jiménez (UCD) a dirigir el consistori.
Després del fracàs polític del PNPV, Jesús Puig ingressà al PSPV-PSOE el 1980 i resultà elegit diputat a les Corts Valencianes entre 1991 i 1995. Puig renuncià al sou de diputat i va comptabilitzar la tasca de diputat amb la seua professió d'Inspector d'Educació. Puig va allunyar-se del PSPV a mesura que els casos de corrupció eixien a la llum el que desembocà amb la pèrdua de la Generalitat Valenciana el 1995 i les lluites internes pel control del partit.

## Referències

* Biografia de polítics valencians Arxivat 2006-02-14 a Wayback Machine.
* Jesús Puig Noguera:"És absurd mantindre la barrera del 5% i deixar a 100.000 votants nacionalistes fora de les Corts", a Levante-EMV de 28/02/2010.
# 1338
## Esdeveniments

* L'Imperi Otomà conquereix Nicomèdia
* S'acaba d'escriure El conde Lucanor

## Naixements

* Joan I d'Empúries, 5è President de la Generalitat de Catalunya.

## Necrològiques

* 21 de gener - Japó: Príncep Nariyoshi, setzè shogun

## Referències

* ↑ Pountain, Christopher. A History of the Spanish Language through Texts (en anglès). Routledge, 2002, p. 90. ISBN 0203186052.
# Rec Madral

El Rec Madral és un curs d'aigua de la conca de Calonge a Catalunya que neix a la Vall Coma de les Fonts on es diu Riera de Monells o Rec de Can Monells. Neix a uns 200 metres d'altitud als vessants del massís del Jonc a la Vall de la Coma de les Fonts i desemboca després de 5 km al Mar Mediterrani. El seu afluent principal és el Rec de Sant Daniel.
Segons Pere Caner el Rec Madral és un canal excavat pels romans, per a desguassar el Pla de Calonge, sovint víctima d'aiguats a l'entorn de l'assentament de la vil·la romana del Collet. Per tant, és inundable que fins a l'inici del segle XX el pla era poc habitat i la majoria dels masos es trobaven als vessants de les muntanyes i els aiguamolls del Pla quedaven erm. El problema de les inundacions va quedar-se i es va agreujar quan la zona costenca va urbanitzar-se. El 2008, en conseqüència dels aiguats de 2005, l'ajuntament de Calonge va iniciar l'obra de recanalitzar el curs inferior del Rec Madral i va crear un enllaç directe amb la Riera de Calonge.

## Referències

* 1 2 Caner i Estrany, Pere. «Hidrografia». A: La vall de Calonge. Calonge: Ajuntament de Calonge, 1983 (2$^a$ ed.), p. 27. ISBN 9788450084467.
* ↑ Caner i Estrany, Pere «Les masies de Calonge, Contribució a l'estudi de la pagesia calongina». Annals Gironins. IEG, vol. 21, 1972, pàg. 329.
* ↑ Calonge, Problemàtica hidràulica Arxivat 2010-12-17 a Wayback Machine., Ajuntament de Calonge, 2001, actualització de 2009
# Emilio Bacardí Moreau

Emilio Bacardí Moreau (Santiago de Cuba, 5 de juny de 1844 — 28 d'agost de 1922) va ser un escriptor, industrial i polític cubà, fill de Facund Bacardí i Massó i d'Amàlia Moreau. Va lluitar activament per la independència de Cuba, involucrant-se en conspiracions i moviments emancipadors, per la qual cosa va ser empresonat en diverses ocasions, primer a les Illes Chafarinas i després a Ceuta. Va ser el primer alcalde republicà de Santiago de Cuba el 1901 i senador el 1906, i va contribuir al desenvolupament de la ciutat, amb projectes com l'electrificació i el pavimentatge de carrers.

## Referències

* ↑ Biografías y Vidas. «Emilio Bacardí Moreau». [Consulta: 19 maig 2010].
* ↑ «Emilio Bacardí Moreau» (en castellà). [Consulta: 8 juny 2022].