OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Silur

El silur (Silurus glanis) és una espècie de peix d'aigua dolça, de la família dels silúrids i de l'ordre dels siluriformes.
És ictiòfag però també s'alimenta d'invertebrats grossos com crancs de rius i d'altres vertebrats com ocells. Les preses depenen de la seva talla. Igual que el peix gat negre, no solament competeix amb espècies endèmiques a l'hora d'alimentar-se, sinó que sovint els peixos locals fan part de la seva dieta.
És originari d'Euràsia i ha estat introduït a Itàlia, Síria, Portugal, Turquia, els Països Catalans, Espanya, la Gran Bretanya, els Països Baixos, la Xina i, probablement també, Croàcia, Bòsnia i Hercegovina, França, Dinamarca i Tunísia. Pot atènyer 80 anys i arribar a pesar 140 kg.
És una espècie que, d'ençà de la seua introducció a Mequinensa l'any 1974 —provinent dels grans rius de l'Europa Central— s'ha estès a altres contrades del Principat de Catalunya, com ara a la part baixa del Segre. A banda del riu Ebre, també se'l pot trobar —introduït per particulars— al Llobregat (Pont de Vilomara) i a l'estany de l'Agulla —on sembla que no ha prosperat. També se'l pot trobar a la part mitja del riu Ter, en els embassaments de Sau i Susqueda on va ser introduit el 2003 i en el 2006 ja era habitual pescar-ne exemplars de 10 Kg.

## Referències

* ↑ Carol, Joaquim; Benejam, Lluís; Benito, Josep; García-Berthou, Emili «Growth and diet of European catfish (Silurus glanis) in early and late invasion stages» (en anglès). Fundamental and Applied Limnology, 01-05-2009, pàg. 317–328. DOI: 10.1127/1863-9135/2009/0174-0317.
* ↑ Ecology of an invasive fish (Silurus glanis) in Catalan reservoirs Arxivat 2015-05-25 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ FishBase (anglès)
* ↑ Kottelat, M. i J. Freyhof 2007. Handbook of European freshwater fishes. Publications Kottelat, Cornol, Suïssa. 646 p.
* ↑ Borràs, Antoni i Junyent, Francesc: Vertebrats de la Catalunya central. Edicions Intercomarcals, S.A. Manresa, 1993. ISBN 84-88545-01-0. Plana 26
* ↑ Revista Feder Pesca. Any 2005. Pp 36 i 37.

## Bibliografia

* Rosean Arumí, Xavier. TR: Fauna invasora al voltant del riu Ter al seu pas per Manlleu. Manlleu, 2010

## Enllaços externs

* Pesca del Siluro Arxivat 2009-06-27 a Wayback Machine. (castellà)
* Vídeo mostrant la pesca d'un silur.
# Defensa francesa

La defensa francesa, o simplement, en argot d'escacs, la francesa, és una obertura d'escacs caracteritzada pels moviments:
    1.e4 e6
La francesa té una gran reputació de defensa sòlida i resistent, tot i que pot provocar que el jugador de negres estigui una mica collat durant les primeres fases de la partida. Les negres sovint obtenen possibilitats de contrajoc en el flanc de dama, mentre les blanques tendeixen a concentrar les accions en el flanc de rei.
És una obertura de peó de rei, enquadrada dins el grup de les obertures semiobertes. Es caracteritza pel fet que les negres lluiten immediatament pel centre tot situant els seus peons centrals a e6 i d5. La defensa té certes similituds estratègiques amb la defensa Caro-Kann, si bé el fet que en aquesta darrera l'alfil de c8 no estigui bloquejat, els confereix característiques pràctiques molt diferents.
En conjunt, la defensa francesa és una molt bona obertura que ha estat utilitzada per nombrosos grans jugadors al llarg de la història. Entre els seus principals valedors podem destacar Mikhaïl Botvínnik, Tigran Petrossian, o Víktor Kortxnoi.

## Bibliografia

* Watson, John. Play the French. 3a. Everyman Chess, 2003.
* Eingorn, Vereslav. Chess Explained: The French. Gambit Publications, 2008. ISBN 1-904600-95-6.
* Keene, Raymond. French Defence: Tarrasch Variation. Batsford, 1984. ISBN 0-7134-4577-7.
* Psakhis, Lev. Advance and Other Anti-French Variations. Batsford, 2003. ISBN 09780713488432.
* Psakhis, Lev. French Defence 3 Nd2. Sterling Pub, 2003. ISBN 9780713488258.
* Tzermiadianos, Andreas. How to Beat the French Defence: The Essential Guide to the Tarrasch. Everyman Chess, 2008. ISBN 9781857445671.
* Vitiugov, Nikita. The French Defence. Chess Stars, 2010. ISBN 978-95-4878-276-0.
* Moskalenko, Viktor. The Wonderful Winawer. New In Chess, 2010. ISBN 978-90-5691-327-4.

## Enllaços externs

* Defensa francesa, principis bàsics Arxivat 2010-09-19 a Wayback Machine. (anglès)
# Albert Howard

Sir Albert Howard (1873-1947) va ser un botànic anglès i agrònom considerat un dels fundadors de l'agricultura ecològica.

## Biografia

Va dur a terme part de la seva carrera a l'Índia, durant 25 anys, primer com assessor agrícola a l'Índia central i després com a director de l'Institut per a la Vida de les Plantes d'Indore. A l'Índia va poder observar i gaudir de les pràctiques tradicionals dels agricultors. S'ocupà principalment de la qüestió de la fertilitat del sòl en relació amb el seu contingut orgànic, i desenvolupà els processos de recollida i compostatge dels materials orgànics (procés anomenat Estació Experimental d'Indore, on el va desenvolupar). Un aspecte important del seu pensament és la relació que estableix entre la fertilitat del sòl, la qualitat alimentària i la salut. Temia que l'extensió de l'ús de fertilitzants sintètics a partir dels pesticides fes malbé la fertilitat del sòl a mitjà termini i dificultàs la salut de les poblacions humanes.
De tornada a Anglaterra, on va ser nomenat cavaller pel seu treball, va desenvolupar les seves tècniques i va promoure la creació de la Soil Association, per impulsar pràctiques d'agricultura ecològica. Va resumir el seu pensament en el seu últim treball: El testament agrícola. La seva obra ha influït i inspirat tant els agricultors com els agrònoms que formaven el moviment de l'agricultura ecològica a Anglaterra i França. La Natura i el Progrés d'associació a França s'ha creat a la imatge de la Soil Association.
Howard, amb Rudolf Steiner, Masanobu Fukuoka i altres, és considerat un dels grans inspiradors dels moderns corrents de l'agricultura ecològica.

## Obres

* An Agricultural Testament Oxford University Press, 1940

## Referències

* ↑ van Schendel, Willem. Embedding Agricultural Commodities: Using Historical Evidence, 1840s–1940s. Routledge, 17 de juny de 2016, p. 106–107. ISBN 978-1-317-14497-7.
* ↑ Redman, Nina E.; Morrone, Michele. Food Safety: A Reference Handbook, 3rd Ed.. ABC-CLIO, 13 de febrer de 2017, p. 150–151. ISBN 978-1-4408-5263-3.
# Pays Catalan

Pays Catalan (en català: País Català) és la marca comercial del sindicat de turisme dels Pirineus Orientals. Els seus lemes són (en francès) "Aquí sí, més que cap lloc" i "l'accent català de la República Francesa".
Convindria explicar que "país", en francès, no vol dir més que terra o regió i, per tant, no comporta cap connotació política. És un nom popular en francès quan parlen de turisme, i en aquest sentit inclou la Fenolleda.
Dins del marc del "Pays catalan" es gestiona el turisme de quatre zones:
* La ciutat de Perpinyà
* La Costa Vermella
* Les "Terres" (el Canigó i l'interior, a més de la Fenolleda).
* Les "Muntanyes" (el Parc natural del Pirineus Catalans).
Açò significa que gestiona estacions d'esquí, platges, el Tren Groc, el patrimoni de la Catalunya Nord i una xarxa de sendes, a més d'una sèrie d'oficines de turisme, fires i exposicions. Les oficines centrals es troben a Avinguda de les Palmeres 16, Perpinyà.

## Nom del Departament

El terme és també una manera col·loquial i popular per designar el Departament dels Pirineus Orientals, per tal de ressaltar la catalanitat del territori respecte a la resta de l'estat francès davant d'un terme oficial (Pirineus Orientals) que només proporciona una ambigua definició geogràfica.
És un dels termes preferits per substituir la denominació oficial en la futura consulta que el Consell Departamental organitzarà a tal efecte.

## Vegeu també

* Consell Departamental dels Pirineus Orientals

## Enllaços externs

* Plana web del sindicat de turisme

## Referències

* ↑ Barbé, Nelly «Pays catalan, Pyrénées Catalanes… les Pyrénées-Orientales vont-elles changer de nom ?». Le Parisien, 17-01-2024 [Consulta: 17 gener 2024].
# Trogoniformes

Els trogoniformes constitueixen un ordre d'ocells neògnats que agrupa 35 espècies, repartides entre 8 gèneres, dels quals cal destacar Pharomachrus, Priotelus i Trogon a Amèrica, Apaloderma i Heterotrogon a Àfrica i Harpactes, que és l'únic gènere asiàtic. El representant més conegut n'és el quetzal (Pharomachrus mocinno).

## Morfologia

* Fan de 25 a 35 cm de llargària total.
* Cos compacte.
* Tenen els peus heterodàctils —és a dir, amb el primer dit i el segon girats enrere i el tercer i el quart endavant.
* El bec és fort, curt, ample i lleugerament corb.
* Cua llarga.
* Coll curt.
* Potes i peus febles i curts (gairebé són incapaços de caminar sense l'ajut de les ales).
* Ales curtes i fortes.
* Tenen el plomatge llampant.

## Reproducció

Són monògams, fan el niu en forats dins d'arbres o termiters i hi ponen entre 2 i 4 ous segons les espècies.

## Alimentació

Són insectívors i frugívors.

## Costums

Són ocells arborícoles, territorials, mals voladors i sedentaris.

## Distribució geogràfica

Habiten les selves i els boscs tropicals de l'Amèrica Central i del Sud, l'Àfrica, l'Índia, Malàisia, Borneo i les Filipines.

## Taxonomia

Aquest gènere ha estat classificat en una única família amb 8 gèneres i 43 espècies
* Família Trogonidae
** Gènere Apaloderma, amb tres espècies.
** Gènere Apalharpactes, amb dues espècies.
** Gènere Harpactes, amb 10 espècies.
** Gènere Pharomachrus, amb 5 espècies.
** Gènere Euptilotis, amb una espècie: quetzal orellut (Euptilotis neoxenus).
** Gènere Priotelus, amb una espècie: trogon de Cuba (Priotelus temnurus).
** Gènere Temnotrogon, amb una espècie: trogon de la Hispaniola (Temnotrogon roseigaster).
** Gènere Trogon, amb 20 espècies.

## Referències

* ↑ Collar, N.J.: "Family Trogonidae (Trogons)", planes 80-129 "a" del Hoyo, J.; Elliot, A. & Sargatal, J. (editors). (2001) Handbook of the Birds of the World, Volum 6 Mousebirds to Hornbills. Any 2001. Lynx Edicions, Barcelona, Catalunya. ISBN 84-87334-30-X
* 1 2 «Trogoniformes (Order)» (en anglès). ZipcodeZoo.com. Arxivat de l'original el 19 de juny 2009. [Consulta: 20 d’agost 2008].
* ↑ Remsen Jr., J.V.; Hyde, M.A.; & A. Chapman (1993) "The Diets of Neotropical Trogons, Motmots, Barbets and Toucans". Condor 95 (1): 178-192 Arxivat 2008-09-11 a Wayback Machine.
* ↑ «Trogoniformes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ N. Collar (2017). Trogons (Trogonidae). J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D.A. Christie i E. de Juana (editors). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)
* ↑ Avibase (català)

## Enllaços externs

* African Bird Image Database (anglès)
# Joan Baptista Pla i Agustí

Joan Baptista Pla i Agustí (Balaguer, circa 1720 - Stuttgart (Baden-Württemberg), 1773) fou un compositor i oboista català.
Joan Baptista va néixer a Balaguer en una família de músics que varen desenvolupar una intensa activitat en el període de final del barroc, la qual fou una de les poques produccions musicals catalanes del rococó. Les composicions foren principalment obres per a oboè, flauta i saltiri. A partir de 1751, va treballar a les principals ciutats d'Europa, entre les quals hi hagué Pàdua, Stuttgart, Brussel·les, París, Venècia i Londres al costat del seu germà, Josep Pla i Agustí (1728-1762), que era músic de cambra. Junts interpretaven les seves pròpies obres tant a la cort del duc Carles I Alexandre de Württemberg, a Stuttgart, com a diferents sales de concerts en les seves gires. Després de la mort de Josep, Joan Baptista se'n va anar a Lisboa com a intèrpret d'oboè i fagot. El 1763, va arribar a tocar com a solista un concert seu d'oboè en els Concerts Spirituels de París. El concert per a dues flautes o oboès, intitulat “Concert favorit” és una de les obres més significatives del seu gènere en la història de la música.
Els germans Pla varen deixar centenars de manuscrits que inclouen aproximadament 30 sonates per a trio i alguns concerts per a flauta i cordes.
Un altre germà seu, Manuel Pla (Torquemada, ? - Madrid, 13 de setembre de 1766), va ser violinista i clavicembalista a la cort de Madrid.
Morí a Stuttgart, on fou enterrat amb els màxims honors.

## Obres en CD

Les seves obres han estat rescatades i interpretades, entre d'altres, per Claudi Arimany i Jean-Pierre Rampal.
* Catalan Flute Music of the 18th Century. 1995. Interpretat per Claudi Arimany i Jean-Pierre Rampal.
* Pla: Flute Concertos. Interpretat per l'English Chamber Orchestra i Claudi Arimany
* Joan Baptista & Josep Pla: Trios per a oboès. 2007.Interpretat per Emiliano Rodolfi, Andreas Helm, Rossi Piceno.
* Galant with an Attitude. Interpretat per La Fontegara i Musicians of the Old Post Road.
* Cantates del segle XVIII. 2000. Interpretat per Camerata Catalana XVIII

## Referències

* 1 2 3 Dossier premsa Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine. de l'Auditori
* ↑ Ares i cantates del segle xviii espanyol
* ↑ Amorós i Prat, Francesc. Compositors i Costumari Musical de Balaguer. Editorial Visión Libros, març-2010, p. 14–15. ISBN 9788498869057 [Consulta: 27 novembre 2010].
* ↑ Andrés, Ramón. Mozart (en castellà). Ediciones Robinbook, Gener 2003, p. 77. ISBN 9788495601506 [Consulta: 27 novembre 2010].
* ↑ La Vanguardia. 13-11-1993 Edició àlbum de Claudi Arimany
# Metec

Metec (en grec antic μέτοικος) era el nom que es donava als residents estrangers a Atenes i a d'altres estats grecs, especialment en les ciutats dedicades al comerç. No eren estrangers de pas sinó residents permanents, tal com assenyala Valeri Harpocratió. L'estranger de pas no tenia cap dret, i el metec es trobava amb un estatus entre el de l'estranger i el del ciutadà.
Atenes era la ciutat que tenia més residents estrangers i al cens de Demetri de Falèron consten uns deu mil metecs. Eren de totes parts de Grècia i de territoris bàrbars com lidis, frigis, sirians, etc. Els lliberts àtics també eren inclosos en aquest grup i es creu que eren la part més nombrosa dels metecs. Sembla que va ser Clístenes, cap al segle vi aC, qui va establir unes normes per als metecs que els garantia l'accés als santuaris i als sacrificis als déus, com qualsevol ciutadà.
Els metecs no podien adquirir terres o propietats. Cada metec havia de seleccionar un ciutadà atenenc com a patró, el προστάτης ("prostátes", protector) que inscrivia al metec en un demos i feia les gestions necessàries amb l'estat, ja que els estrangers no podien fer-hi negocis directament. Pagaven anualment un impost especial, el μετοίκιον ("metoíkion"), unes 12 dracmes, o 6 si era una dona vídua
Els metecs eren comerciants o es dedicaven a les finances, i fins i tot hi havia metecs exercint de funcionaris administratius. El metec tenia algunes garanties jurídiques, inferiors a les dels ciutadans de ple dret. Podien iniciar un procés civil davant del polemarca o un de penal davant del tribunal corresponent, però no podien formar part de cap tribunal. Si eren acusats davant d'algun tribunal, actuava en nom seu el protector. Si l'acusació corresponia a un procés criminal, se'l posava a la presó abans del judici. Aristòtil era un metec.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Metoecus». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 8-XII-2020].
* ↑ Aristòtil. Política. Comentada per Joan Alberich i Mariné. Barcelona: RBA, 2014, p. 170. ISBN 9788482646916.
# Ali Al-Dailami

Ali Al-Dailami (Sanà, 27 de desembre de 1981) és un polític alemany d'origen iemenita de L'Esquerra que és membre del Bundestag des del 2021.

## Trajectòria

Quan tenia 8 anys, la seva família es va refugiar a Alemanya. Va assistir a l'escola primària a Sankt Julian, a l'estat de Renània-Palatinat. La seva mare va morir quan ell tenia 12 anys i des de llavors va viure en diversos centres d'acolliment. Al fer 18 anys, Al-Dailami va abandonar l'escola i es va traslladar a Gießen, on es va graduar en una escola nocturna. Va treballar en una cadena de muntatge per a Canon i en un magatzem, entre d'altres feines. Després va formar-se com a cambrer.
Al-Dailami es va unir a L'Esquerra el 2006. El mateix any va cofundar la seva branca juvenil, Linksjugend solid, a Gießen, i es va convertir en el seu portaveu. De 2007 a 2008 va ser membre del consell executiu del partit a Hessen. També va ser portaveu del grup de treball estatal sobre migracions, integració i antiracisme des del 2007 fins al 2012, quan va esdevenir portaveu federal dels mateixos temes. Va ser elegit membre del consell executiu federal de L'Esquerra el 2008, i un dels sis portaveus adjunts el 2018.
Al-Dailami es va presentar a les eleccions federals alemanyes de 2013 per la circumscripció de Gießen, obtenint el 5,1% dels vots. Es va tornar a presentar a les eleccions federals de 2017 i va obtenir el 6,3%. També es va presentar sense èxit a les eleccions al Parlament Europeu de 2019. A les eleccions federals alemanyes de 2021, Al-Dailami va ser el principal candidat de L'Esquerra a Hessen, i segon a la llista del partit a nivell estatal, darrere de Janine Wissler i, finalment, va ser elegit al Bundestag. Va obtenir el 4,0% dels vots a la circumscripció de Gießen.
Durant les eleccions generals xilenes de 2021, va avalar el candidat d'Apruebo Dignidad Gabriel Boric. En una conferència de premsa el 23 d'octubre de 2023, Sahra Wagenknecht va presentar el seu nou partit BSW. Al-Dailami és un dels diputats que es va escindir de L'Esquerra i es va unir al partit de Wagenknecht.

## Referències

* 1 2 3 «Bundestag candidate Ali Al-Dailami (The Left) was born in Yemen» (en alemany). Gießener Anzeiger, 13-09-2017. Arxivat de l'original el 2 octubre 2021.
* 1 2 «Ali Al-Dailami» (en alemany). The Left. Arxivat de l'original el 4 de febrer 2022. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ «Interview for the federal election – guest Ali Al-Dailami (The Left)» (en alemany). 1730live, 07-09-2021.
* ↑ «The Left» (en alemany). Elections Hesse. Arxivat de l'original el 4 de febrer 2022. [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ «Results for Gießen». Federal Returning Officer.
* ↑ «"International solidarity once failed the people of Chile. It must not fail today."» (en anglès). Progressive International. [Consulta: 20 desembre 2021].
* ↑ «Bundestag candidate Ali Al-Dailami (The Left): "We are an enlightenment party"» (en alemany). Gießener Allgemeine Zeitung, 25-08-2021.
# Columbina

Columbina és un gènere d'ocells de la família dels colúmbids (Columbidae) que viuen al Nou Món.

## Taxonomia

El gènere va ser introduït el 1825 pel naturalista alemany Johann Baptist von Spix. El nom prové del llatí «columbinus» que significa “d'un colom” o “com un colom”. L'espècie tipus va ser designada com a C. strepitans pel zoòleg anglès George Robert Gray el 1841. Aquest tàxon es considera ara com una subespècie de la tórtora terrestre picui (Columbina picui strepitans).
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 9 espècies:
* tórtora terrestre de l'Equador (Columbina buckleyi).
* tórtora terrestre becgroga (Columbina cruziana).
* tórtora terrestre ullblava (Columbina cyanopis).
* tortoreta inca (Columbina inca).
* tórtora terrestre menuda (Columbina minuta).
* tórtora terrestre comuna (Columbina passerina).
* tórtora terrestre picuí (Columbina picui).
* tortoreta escatosa (Columbina squammata).
* tórtora terrestre rogenca (Columbina talpacoti).

## Referències

* ↑ Spix, Johann Baptist von. Avium species novae, quas in itinere per Brasiliam annis MDCCCXVII-MDCCCXX. vol.2. Monachii: Typis Franc. Seraph. Hübschmanni, 1824, p. 57–58.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 115. ISBN 978-1-4081-2501-4 [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ Gray, George Robert. A list of the genera of birds : with their synonyma and an indication of the typical species of each genus. 2a ed.. Londres: R. & J.E. Taylor, 1841, p. 75.
* ↑ Peters, James Lee. Check-list of birds of the world. v.3. Cambridge: Harvard University Press, 1937, p. 104 [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Pigeons – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 13 gener 2025].
# Aleix Mercé i de Fondevila

Aleix Mercé i de Fondevila (Lleida, 5 de gener de 1805 - Lleida, 1871) fou un músic català.
Es forma a l'escolania de la catedral de Lleida, començant l'estudi de solfeig amb Jaume Nadal, per trobar-se absent el mestre de capella de la mateixa església, Antoni Sambola, amb el que continua els seus estudis musicals. Posteriorment rep classes de composició amb Josep Menéndez i orgue amb Joan Ariel, organista primer de la mateixa catedral. Per la marxa de Menendez, rep classes de Joan Prenafeta, que també havia estat mestre de capella de la catedral, i un dels mestres que més fama gaudien en aquella època a Catalunya.
Fou organista de l'església de Sant Joan d'aquesta ciutat durant alguns anys, i en un d'aquests va rebre els quatre ordes menors. La primera oposició d'organista va ser la que va fer a Fraga, plaça que va guanyar, però que no va voler admetre. Havent renunciat Josep Menendez el 1826 el mestratge de la catedral de Lleida, d'on s'havia absentat el 1820, Mercè va fer oposició a l'esmentat magisteri, juntament amb Magí Germà, les oposicions van durar nou dies, ja que van ser unes de les més difícils i compromeses que en molts anys cap no s'havien verificat altres semblants a Catalunya, sent censors els preveres Bruguera, mestre de la catedral de Tarragona; Rosés, mestre de capella de l'església parroquial del Pi de Barcelona, i Sambola, mestre que havia estat de la mateixa catedral de Lleida.
Mercè va obtenir el primer lloc en aquestes oposicions, però com no havia acabat un dels treballs per haver-se posat malalt, el capítol va concedir el magisteri a Germà. Li van oferir el mestratge d'Igualada, que no va admetre.
El 1828 anà a Madrid, al cap de poc de la seva arribada a la cort fou nomenat mestre de piano de l'escola imperial de Sant Isidre, que estava a càrrec dels jesuïtes. A l'església va fer també oposició d'organista, quedant en segon lloc. En aquesta època van oferir a Mercé el destí d'organista de les monges Huelgas, a Burgos, però no la va acceptar per haver estat nomenat al mateix temps mestre de piano del reial col·legi de les Escoles Pies de Sant Antoni, a Madrid, carrer de Hortaleza, i del de Sant Ferran, carrer del Meson de Paredes.
Perdé les oposicions a mestre de capella de la Reial Capella de Madrid —que guanyà Francesc Andreví. Des del 1832 fins a la seva mort, ocupà el càrrec de mestre de capella de la catedral de Lleida.

## Referències

* ↑ Saldoni, Baltasar. Diccionario biográfico-bibliográfico de efemérides de músicos españoles. A. Perez Dubrull, 1868.
* ↑ «Aleix Mercé i de Fondevila». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Apóstoles

Apóstoles és una ciutat de la província de Misiones, Argentina. Té 40.858 habitants segons el cens de 2001, i és la seu del govern del Departament d'Apóstoles. Es troba al sud-oest de la província, 60 km al sud de la capital provincial Posadas i 27 km de la frontera internacional Argentina-Brasil.
Apóstoles és la capital nacional de la yerba mate, i acull una festa anual dedicada a aquesta planta, base de la popular infusió de mate .
La ciutat es va establir com a reducció jesuïta el 1652. La primera onada d'immigrants, principalment polonesos i ucraïnesos, va arribar el 1897. El municipi es va crear oficialment el 28 de novembre de 1913.

## Enllaços externs

* Municipalitat d'Apóstoles (web oficial).
* Festa de l'herba mate (web oficial).
* Facebook d'Apóstoles (web oficial).
* Facebook de la Municipalitat (web oficial).
* Facebook de la Festa de l'herba mate (web oficial).