OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pere Antoni Beuter

Pere Antoni Beuter (València, 1490/95 - València, 1554) fou un historiador i exegeta valencià.
D'origen alemany, fou capellà de l'arquebisbe alemany Erard de la Mark, a qui dedicà el tractat Caerimoniae ad Missam (1527) i un Iudicium in confessiones sacerdotum (1532).
A la Universitat de València va estudiar Humanitats i des de 1528 estigué lligat a la seu eclesiàstica valentina. Les seues principals obres foren historiogràfiques, entre les quals destaca la Primera part de la història de València de 1538 on tracta el tema de la fundació de València, amb tot lo discurs fins al temps que l'ínclit rei don Jaume la conquistà. Davant l'èxit d'aquesta crònica, la publicà en castellà el 1550 i en italià el 1556.
Igual que feu el cronista valencià coetani Martí de Viciana, davant la progressiva castellanització de les classes urbanes dirigents de València, la segona part de l'obra de Beuter fou redactada només en castellà i publicada el 1550 sota el nom Segunda parte de la crónica general de España. La tercera part de la crònica continua sent inèdita, per tal com encara no s'ha trobat.
El 1540 fou destinat a Roma on fou nomenat predicador apostòlic pel papa Pau III. De tornada a València, fou rector de la càtedra d'Escriptures Sacres i Antic Testament a la Universitat de València. Publicà Annotationes decem ad Sacram Scripturam (1547), amb certa influència de l'erasmisme. Deixà inèdita la seua última obra De feriis et diebus festis Iudeorum.

## Obres

* Primera part de la història de València
* Segunda parte de la crónica general de España
* Caerimoniae ad Missam
* Annotaciones decem ad sacram scripturam
* Judicium in confessiones sacerdotum
* La Llegenda de les quatre barres de sang

## Referències

* ↑ «Pere Antoni Beuter». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Liere, Katherine Van; Ditchfield, Simon; Louthan, Howard. Sacred History: Uses of the Christian Past in the Renaissance World (en anglès). OUP Oxford, 2012-05-24, p. 132. ISBN 9780199594795.
* ↑ Courcelles, Dominique de. Écrire l'histoire, écrire des histories dans le monde hispanique (en francès). Vrin, 2008, p. 62. ISBN 9782711619665.
# Vegueria francesa

La vegueria francesa és la representació que històricament tenia el rei de França o el president de la República Francesa a Andorra, com a cosenyor d'aquest país. L'altre cosenyoriu, el del bisbe d'Urgell, era representat per la vegueria episcopal. Amb la Constitució andorrana (1993) aquesta figura institucional va ser suprimida, i actualment hi ha una simple representació de la presidència de la República Francesa.

## Veguers

| Inici | Fi | Nom | Notes |
| 1144 | 1185 | Ramon de Falguera | |
| 1201 | ? | Ramon de Carmanill | |
| ? | 1278 | ? | |
| 1278 | 1302 | Roger Bernat III de Foix | |
| 1302 | 1315 | Gastó I de Foix | |
| 1315 | 1343 | Gastó II de Foix | |
| 1343 | 1391 | Gastó III de Foix | |
| 1391 | 1398 | Mateu I de Foix | |
| 1398 | 1412 | Isabel de Foix | |
| 1412 | 1436 | Joan I de Foix | |
| 1436 | 1472 | Gastó IV de Foix | |
| 1472 | 1482 | Francesc I Febus, rei de Navarra | |
| 1483 | 1516 | Caterina I de Navarra | |
| 1516 | 1555 | Enric II de Navarra | |
| 1555 | 1572 | Joana III de Navarra | |
| 1615 | 1615 | Noble Jean de Prétiane | fill del noble Guilhem de Prétiane |
| 1618 | 1628 | Noble Guillaume de Prétiane | |
| 1628 | 1632 | Noble Jean de Prétiane | Senyor de Fontfroide d'Acs |
| 1650 | | Guillaume de Prétiane | |
| 1667 | | Noble Jerôme Fournier | Senyor de Garanou |
| 1702 | 1755 | François de Moreau | Co-senyor d'Orlun |
| 1759 | | Louis Gaspard de Sales | Marquès de Gudanes |
| 1760 | | François de Moreau | Co-senyor d'Orlun |
| 1780 | 1783 | Louis Auguste Le Tonnelier de Breteuil | |
| 1788 | 1791 | Joseph Bonifaci Goma Montou | |
| 1792 | 1806 | [vacant] | |
| 1806 | 1820 | Joseph Pilhes, La Beaumelle | |
| 1820 | 1835 | Pierre de Roch de Roussillou | |
| 1835 | 1867 | Lucien de Saint-André | |
| 1867 | 1880 | Henri de Foix | |
| 1880 | 1882 | Comte Joseph-Léopold de Foix–Fabas | Conseller general de l'Arièja |
| 1882 | 1882 | Mancini | |
| 1882 | 1882 | Comte Joseph-Léopold de Foix–Fabas | |
| 1882 | 1886 | Bonaventura Vigo | Alcalde de Sallagosa |
| 1886 | 1887 | Jacques-Emmanuel Varenne | |
| 1887 | 1933 | Charles Romeu | |
| 1933 | 1937 | Henri Samalens | Mort en el càrrec |
| 1937 | 1940 | Jean-Baptiste Laumond | Alcalde d'Obasina |
| 1940 | 1944 | Jules Lamastres | |
| 1944 | 1945 | Robert Barran | |
| 1945 | 1947 | Baró Georges Degrand | Ministre plenipotenciari |
| 1947 | 1952 | André Bertrand | |
| 1952 | 1956 | Guy Menant | Ministre plenipotenciari |
| 1956 | 1958 | Yves Michel | |
| 1958 | 1961 | Jean Lafon de Lageneste | |
| 1961 | 1964 | Étienne Vaysset | |
| 1964 | 1970 | Roger Vicenot | |
| 1970 | 1972 | Hubert Dubois | |
| 1972 | 1977 | Claude-François Rostain | |
| 1977 | 1980 | André Prunet-Foch | |
| 1980 | 1982 | René Lalouette | |
| 1982 | 1984 | Henri Benoît de Cognac | |
| 1984 | 1989 | Louis Deblé | |
| 1989 | 1993 | Jean-Pierre Courtois | Amb la constitució andorrana del 1993, desapareix la figura del veguer |

## Referències i notes

* 1 2 L'Andorre du IX$^e$ au XIV $^e$ siècle, p. 147.
* ↑ Del 1278 al 1479, els veguers foren els comtes de Foix
* ↑ Del 1479 al 1589, el càrrec fou assumit pels reis de Navarra
# Pino Donaggio

Pino Donaggio (Venècia, 24 de novembre de 1941) és un cantant italià força popular.
L'any 1966 enregistrà un EP en català amb adaptacions de quatre temes propis: "El seu nom és Maria", "Jo que no puc viure sense tu", "Com simfonia" i "Motius d'amor".

## Referències

* ↑ Pujadó i García, Miquel: Diccionari de la Cançó: D'Els Setze Jutges al Rock Català. Enciclopèdia Catalana, Barcelona, abril del 2000. ISBN 84-412-0467-5, plana 126.

## Enllaços externs

* Web oficial de Pino Donaggio. (castellà) i (italià)
* Pino Donaggio a l'IMDB. (anglès)
# Torre de Sant Simplici

La torre de Sant Simplici és una torre de guaita situada al cim de la muntanya de Sant Simplici, al municipi de Tarragona (Tarragonès). És de planta circular, possiblement del segle XI, construïda pels pobladors provinents del comtat de Barcelona, però que podria ser anterior, obra dels musulmans d'Al-Àndalus. Es troba en estat de ruïna, però hi ha el projecte de preservar-la. Està catalogada com a Bé Cultural d’Interès Nacional.

## Referències

* ↑ «Sant Simplici, una torre històrica que desperta la imaginació». Torredembarra Actualita, 03-09-2022.
* ↑ «La torre de Sant Simplici es preservarà i es posarà en valor com a monument medieval». Tarragona Ràdio, 19-12-2022.
* ↑ «Sant Simplici». Natura Local.
# Ca la Curta

Ca la Curta és una casa habilitada com a forn de pa de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un immoble de planta rectangular que consta de planta baixa i pis superior, cobert amb una teulada a dues aigües de vessants a laterals. Està ubicat en la travessera de l'església, però al mateix temps fa cantonada amb el carrer Figaric.
La planta baixa destaca pel portal d'accés rectangular, amb llinda monolítica conformant un arc pla i muntants de pedra ben escairats. En el dintell es pot llegir una inscripció molt interessant: “AVEMARIASIN H PECADOCONSE / 1 7 0 0 / BIDA”.
Paral·lelament en aquest sector, trobem una gran obertura rectangular tapiada, fins aquí tot correcte. Però si prestem atenció veurem que a la part esquerre es conserven les restes d'unes grans dovelles. Tot fa pensar per tant que ens trobem davant d'una obertura que en origen era el portal principal d'accés a l'immoble. Un portal d'accés que es caracteritzava per ser adovellat amb arc de mig punt i amb unes dovelles d'enormes dimensions i molt ben escairades.
Pel que fa al primer pis, aquest contempla dues obertures rectangulars projectades com a balconades i cadascuna amb la seva respectiva barana de ferro forjat. Destaca en especial la de la dreta, més propera a la cantonada, la qual ha conservat tant els muntants de pedra com la llinda monolítica. En ella s'aprecia una inscripció, però degut a la distància i al seu estat degradat es fa difícil la seva interpretació. Entre les paraules que es poden llegir bé, apareix el nom de Jesús i, per tant, tot fa pensar que la inscripció ha de tenir unes connotacions religioses.

## Referències

* 1 2 3 4 «Ca la Curta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2017].
# Candela Fernández

Candela Fernández és una actriu espanyola de cinema, teatre i televisió, reconeguda principalment per la seva aparició a la pel·lícula Los cronocrímenes i per la seva extensa carrera teatral. Va iniciar la seva trajectòria al cinema i la televisió espanyola a la fi de la dècada de 1990.

## Filmografia
### Cinema

* 2013 - Casi inocentes
* 2011 - La voz dormida
* 2010 - Don Mendo Rock ¿La venganza?
* 2010 - La herencia Valdemar II: La sombra prohibida
* 2010 - Secuestrados
* 2010 - La balada del estrecho
* 2010 - Donde el olor del mar no llega
* 2008 - Algo habrán hecho
* 2008 - Bajo el mismo cielo
* 2007 - Los cronocrímenes
* 2007 - ¿Y a mí quién me cuida?
* 2005 - Desde que amanece apetece
* 2005 - Agua con sal
* 2005 - Viure sense por
* 1998 - Yerma

### Televisió

* 2019 - La otra mirada
* 2018 - Cuéntame cómo pasó
* 2017 - Servir y proteger
* 2016 - Centro médico
* 2013 - El tiempo entre costuras
* 2013 - Amar es para siempre
* 2009 - La Mari 2
* 2008 - Lex
* 2008 - El internado
* 2007 - Desaparecida
* 2006 - El comisario
* 2005 - Le dernier seigneur des Balkans
* 2003 - Aquí no hay quien viva
* 2003 - La Mari
* 2003 - Hospital Central

## Premis

* Millor interpretació femenina Mostra Cinema Valencià, per Donde el olor del mar no llega de Lilian Rosado a la XXXI edició de la Mostra de València.

## Referències

* ↑ «El amor es líquido, la risa sólida» (en castellà), 25 enero 2019. [Consulta: 19 agost 2019].
* ↑ «La comedia romántica 'Tres cosas' llega a Cádiz para divertir al público proyectando sus miedos en el amor» (en castellà), 28-05-2019. [Consulta: 19 agost 2019].
* ↑ «La Semana Teatral: Mundo Cretino y Tres Cosas». [Consulta: 19 agost 2019].
* ↑ La película china 'Little big soldier' gana la Palmera de Oro de la XXXI Mostra de Valencia, Europa Press, 23 d'octubre de 2003
# Vilareal (Òlt i Garona)

Vilareal (en francès Villeréal) és un municipi francès situat al departament d'Òlt i Garona i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució de la població INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 080 | 1 264 | 1 283 | 1 295 | 1 382 | 1 423 | 1 687 | 1 664 | 1 746 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 697 | 1 719 | 1 686 | 1 642 | 1 804 | 1 741 | 1 728 | 1 560 | 1 617 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1 541 | 1 510 | 1 428 | 1 114 | 1 155 | 1 186 | 1 251 | 1 274 | 1 211 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1 142 | 1 280 | 1 359 | 1 138 | 1 195 | 1 186 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977-2008 | Guy Berny | PS, després CPNT |
| 2008- | Pierre-Henri Arnstam | |

## Agermanaments

* Château-Chinon (Ville)
* Sant Jòrdi de Monts (Alvèrnia)
* La Sotonera

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Ferencváros TC (femení)

El Ferencváros TC femení és la secció femenina del Ferencváros TC, un club de futbol de Budapest. Va ser creat al 2004 i juga a la Primera Divisió hongaresa, que ha guanyat en dues ocasions.

## Històric
### Palmarès

* 7 Lligues d'Hongria
** 2014–2015, 2015–2016, 2018–2019, 2020–2021, 2021–2022, 2022–2023, 2023–2024
* 2 Copes d'Hongria
** 14/15 - 15/16

### Trajectòria

Lliga de Campions de la UEFA :
| Edició | Fase previa ¹ | Setzens de final | Vuitens de final | Quarts de final | Semifinals | Final |
| 15/16 | FC Twente |
| 16/17 | FC Twente |
* ¹ Fase de grups. Equip classificat pillor possicionat en cas d'eliminació o equip eliminat millor possicionat en cas de classificació.
Lliga hongaresa :
| | 00/01 | 01/02 | 02/03 | 03/04 | 04/05 | 05/06 | 06/07 | 07/08 | 08/09 | 09/10 | 10/11 | 11/12 | 12/13 | 13/14 | 14/15 | 15/16 |
| NB 1 | | | | | | | 4 | 4 | 3 | 5 | 5 | 6 | | 3 | 1 | 1 |
| NB 2 | | | | | | 2 | | | | | | | 1 |
# Sermiligaaq

Sermiligaaq (antigament Sermiligâq) és un poble en la municipalitat de Sermersooq, en el sud-est de Groenlàndia. La seva població el gener de 2010 s'elevava fins als 222 habitants. En kalaallisut, Sermiligaaq significa 'el bell fiord glacial'.

## Transports

L'assentament és servit per l'heliport de Sermiligaaq.

## Població

La població de Sermiligaaq ha crescut lentament en les últimes dues dècades, a diferència dels assentaments veïns de Kuummiit i Kulusuk.

## Referències

* ↑ Statistics Greenland Arxivat 2011-08-12 a Wayback Machine. (danès)
* ↑ Statistics Greenland Arxivat 2011-08-12 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* www.arktiskebilleder.dk Imatgeshistòriques de Sermiligaaq.
* www.fallingrain.com Temps i mapes de Sermiligaaq.
* www.eastgreenland.com Arxivat 2009-04-22 a Wayback Machine. Informació turística
# Platja dels Enlliscalls

La platja dels Enlliscalls, o platja del Reguerot de Claveguer, és una petita platja natural del municipi de Salou (Tarragonès), situada al cap de Salou, sota els penya-segats dels Enlliscalls, entre el far de Salou i la platja del Racó. Aïllada i de difícil accés, està rodejada de pineda. Té una longitud de 177 metres i una amplada mitjana de 28 metres, formada per còdols i blocs. El 2023 l'Ajuntament de Salou la va declarar platja nudista.

## Referències

* ↑ «els Enlliscalls». Gran Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El Reguerot de Claveguer». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
* ↑ «Salou tindrà una platja per mascotes i una naturista». Diari Tots 21, 18-09-2023.
# Jaume Ferrer (navegant)

Jaume Ferrer (Mallorca, segle XIV) fou un navegant mallorquí que s'ha identificat documentalment amb el ciutadà de Mallorca del mateix nom que el 1343 arribà amb un vaixell al port de Bruges.
La seva importància rau en la representació iconogràfica a l'Atles català de 1375, i en altres de posteriors, d'un vaixell amb una senyera i diverses figures humanes a bord pintat al sud de les Illes Canàries amb la següent llegenda: «Partich l'uxer d'en Jacme Ferrer per anar al Riu de l'Or al jorn de sen Lorens, qui és a ·X· de agost, e fo de l'any ·M·CCC·XLVI·».
Dissortadament, la llegenda no informa ni de l'èxit ni de la fallida de l'expedició. En tot cas, seria indicatiu del fet que el 1346 la navegació ja havia assolit el cap Bojador, puix que el Riu d'Or són les terres que s'hi troben al sud (actualment al Sàhara Occidental).

## Reconeixements

* Carrer de Palma que dona a la plaça de les Drassanes.
* Estàtua a la plaça de les Drassanes de Palma.
* Medalló en relleu del saló de plens de l'Ajuntament de Palma
* Giravents en un rellotge de sol monumental reproduint el vaixell de Jaume Ferrer a l'Atles Català situat al passeig Marítim de Palma.

## Referències

* «Jaume Ferrer». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 5. Palma: Promomallorca, p. 268-9. ISBN 84-8661702-2.
* «Jaume Ferrer (navegant)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Oscar Pistorius

Oscar Pistorius (22 de novembre de 1986) és un atleta sud-africà. Quan va néixer van veure que no tenia ni turmells ni peronés en ambdues cames degut a una malformació degenerativa. Als onze mesos li van amputar les dues cames i li van col·locar unes pròtesis. Al cap de sis mesos de l'operació ja corria d'un lloc a l'altre.
Oscar tenia passió per l'esport. Va provar el rugbi, el waterpolo, la natació i finalment es va decantar per l'atletisme. Les pròtesi que utilitza es coneixen com a “cheetahs”, és a dir guepards. Es fabriquen a Islàndia amb fibra de carboni i tenen una forma característica semblant a una fulla i per això a Oscar se'l coneix amb el nom de “bladerunner”, també com “the fastest thing on no legs”, és a dir, la cosa més ràpida sobre cap cama.
Oscar va destacar en les competicions d'atletisme, en els Jocs Paralímpics d'estiu de 2004 va fer 46,34 segons en 400 metres, va obtenir medalla d'or en 200 metres i bronze als 100 metres.
La IAAF (Associació Internacional de Federacions d'Atletisme) no volia deixar córrer a Oscar en els Jocs Olímpics, ja que aquesta Federació prohibeix l'ús d'ajudes tècniques als atletes i les pròtesis eren considerades així. Oscar volia participar en els Jocs Olímpics de Pekín de 2008 i va apel·lar la sanció de la IAAF al Tribunal d'Arbitratge Esportiu qui li va deixar competir sempre que fes la mínima marca exigida per la federació, no ho va aconseguir.
Oscar va ser seleccionat per participar en els campionats Mundials de Daegu (Corea del Sud) en 400 metres i en relleu 4x400. El juliol de 2011, a Lignano (Itàlia) va fer la seva millor marca personal en 400 metres (45,07 segons), una marca que li va permetre classificar-se i poder estar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2012, el primer atleta paralímpic en aconseguir-ho. També va competir als Jocs Paralímpics de Londres 2012 on va guanyar 2 medalles d'or i una de plata.
El febrer de 2013 matà a la seva companya Reeva Steenkamp d'un tret a casa seva, segons ell a causa d'un accident. Per aquest motiu va ser jutjat i condemnat a 15 anys de presó per assassinat. El novembre de 2021, les autoritats penitenciaries sud-africanes van iniciar els tràmits previs per considerar-ne la llibertat condicional, que podria arribar a partir de març de 2023.

## Referències

* ↑ Web oficial d'Oscar Pistorius
* ↑ «Pistorius, declarado culpable de "asesinato"» (en castellà). Marca, 03-12-2015.
* ↑ «Oscar Pistorius podría obtener libertad condicional». LA Times, 08-11-2021. [Consulta: 9 novembre 2021].
# Au fond des bois

Au fond des bois és una pel·lícula francesa de Benoît Jacquot, estrenada el 13 d'octubre de 2010.

## Argument

L'any 1865, un jove errant, brut i desvalgut, va arribar a un poble i va demanar hospitalitat al metge que vivia en una gran casa aïllada amb la seva filla Joséphine. Durant uns quants dies havia observat a la Joséphine mentre s'enfilava als arbres que envoltaven la casa. Acollit pel metge, comparteix els seus àpats i intriga el seu amfitrió: sembla sord i mut i té els dons de prestidigitador i magnetitzador. Exerceix tant fascinació com repulsió a Joséphine. L'endemà va marxar.
Però quan la Joséphine es troba sola a la casa, torna i entra, llavors sembla que l'home no és sord i mut i parla una llengua estranya. Exerceix passades hipnòtiques a la jove que la posen sota la seva influència. Finalment, la viola brutalment i fuig, però Joséphine el segueix tot i que no sembla obligada a fer-ho. La Joséphine, i l'home que diu que es diu Timothée, passegen pel bosc, semblant que no tenen cap propòsit i viuen de la caça i la recol·lecció, evitant el contacte amb la gent que es troben. Entre els dos protagonistes s'estableix una relació estranya i caòtica, feta de sexe i aventura.

## Repartiment

* Isild Le Besco : Joséphine
* Nahuel Pérez Biscayart : Timothée
* Jérôme Kircher : el capità Langlois
* Bernard Rouquette : el Dr Hughes
* Mathieu Simonet : Paul
* Jean-Pierre Gos : el Dr Corvot
* Luc Palun : Coudroyer
* Jean-Claude Bolle-Reddat: El fiscal
* Jean-Marc Stehlé: el ferrer
* Yvette Peyremorte: la dona Coudroyer
* Adrien Kauffmann: Cyprien
* Valérie Be: Marie - la veïna Coudroyer
* Tiphaine Benoit: Doris - filla de Marie
* Madeleine Celis: Françoise
* Philippe Dofny: El capellà

## Rodatge

Una escena de la pel·lícula va ser filmada a l'escala de l'església de Malarça a Ardecha

## Distincions

Bruno Coulais va rebre el premi France Musique-Sacem de la música del cinema 2011.

## Anàlisi

El guió s'inspira en fets reals recollits en un episodi de les cròniques que Marcela Iacub va escriure al diari Libération entre 2003 i 2005. En l'entrevista del director per a les bonificacions del DVD de la pel·lícula, aquest últim explica que aquest cas de mitjan segle XIX i el judici que va provocar és la primera menció legal a França del concepte de control moral que esdevingué posteriorment jurisprudència.

## Referències

* ↑ Au fond des bois, unifrance.org
* ↑ Trailer du film sur Youtube Minutage : 0:12.
* ↑ Page de la SACEM annonçant le lauréat du prix 2011
* ↑ "Au fond des bois" : Joséphine, victime ambiguë d'une énigme judiciaire, Le Monde, 12 d'octubre de 2010

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Silvestre Romeu i Voltà

Silvestre Romeu i Voltà (Sabadell, 16 de febrer de 1867 - Barcelona, 18 de desembre de 1936) fou un fabricant i alcalde de Sabadell.

## Biografia

El fabricant Silvestre Romeu i Voltà, àlies Pa i Ceba, era el propietari d'una part del terreny que ocupa avui el barri de Torre-romeu i amo de la primera edificació de l'indret, la torre Romeu. Va ser alcalde de Sabadell del 19 d'octubre de 1911 a l'11 de desembre de 1913. Durant el seu mandat es va constituir la Junta de Museus i Excavacions, de la qual Romeu fou president mentre estigué al front de l'alcaldia. Prèviament havia exercit de tinent d'alcalde. Fou condecorat amb la Creu del Mèrit Agrícola el 1913. El 1915 era vocal de la Junta d'Aranzels i Valoracions. Com a president de la Unió Industrial, durant un locaut de la majoria de fàbriques de la ciutat de l'any 1910, va pronunciar la frase «Els obrers aguantaran mentre tinguin pa i ceba». D'aquí ve el seu sobrenom.
El 3 d'octubre de 1902 va comprar a Rosa Carrera unes terres d'1,16 hectàrees a la partida del Romau (actual Torre-romeu). La parcel·la incloïa, aproximadament, els actuals carrers del Segre, l'Onyar, el Flamicell i el Francolí. Entre 1903 i 1905 hi va edificar una torre, coneguda de seguida per torre (del) Romeu o Vila Romeu i, més tard, per cal Pa i Ceba. Més tard, la finca degué passar a ser propietat d'uns Turull i cap als anys 50 l'adquirí Segismund Homs Pladevall, que va habitar l'antiga torre fins a enderrocar-la l'any 1970, per edificar-hi de nou.
Al final dels anys 40 a l'actual barri de Torre-romeu hi havia 4 cases: la torre Penedès, cal Segarra, cal Polit i la torre Romeu (anomenada també cal Pa i Ceba). Eren torres d'estiueig on vivia un masover que s'encarregava de les terres. El 1951, després de l'ensulsiada de les coves del Ripoll, l'alcalde Marcet va autoritzar de construir cases a Torre-romeu. És el naixement del barri.

## Referències

* 1 2 «Paratge de Silvestre Romeu». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 11 febrer 2015].
* 1 2 Fernàndez López, Lluís. Itineraris pel rodal de Sabadell. Sabadell: Unió Excursionista de Sabadell, 2004, p. 256-257. ISBN B-16466-2004.
# Giuseppe D'Angelo

Giuseppe D'Angelo (Calascibetta, 15 de novembre de 1913 – Palerm, desembre de 1991) fou un polític sicilià. Fou professor de filosofia pròxim a la jerarquia de l'església d'Enna, lluità com a oficial d'infanteria a la Segona Guerra Mundial i el 1944 fou un referent per als veterans de guerra de la regió. En acabar la guerra fou escollit alcalde de Calascibetta i diputat a l'Assemblea Regional Siciliana a les eleccions regionals de Sicília de 1947, 1951, 1955, 1959 i 1963 dins les llistes de la Democràcia Cristiana Italiana. Fou assessor regional d'alimentació (1947-1951), d'obres públiques i turisme (1951-1955) i d'administració pública (1955-1958), però després passà a l'oposició de la mà de Silvio Milazzo. El 9 de setembre de 1961 fou elegit president regional, càrrec que va ocupar fins al 4 d'agost de 1964.
Durant el seu mandat apostà per la moralització de la vida pública, contrari als cobradors de deutes privades, i per a la redempció de l'illa de la màfia. Va caure per les posicions poc clares van sorgir en la seva coalició, en particular del PSI. No fou escollit a les eleccions de 1967. Després fou president de l'Ens Minaire Sicilià i de Siciliana Gas.

## Enllaços externs

* Fitxa de l'Assemblea Regional
| Precedit per: Salvatore Corallo | Presidents de Sicília 1961 - 1964 | Succeït per: Francesco Coniglio |