OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ricsige de Northúmbria

Ricsige fou un rei de la Northúmbria vikinga, anomenada Jòrvik, que va governar després que Ecgberht I fos deposat pel poble l'any 873.
Com el seu predecessor, sembla que Ricsigue va ser un rei titella, tot i que aspirava a tenir plenes funcions. Segons la Crònica anglosaxona era d'origen anglosaxó i va ser nomenat pels membres del gran exèrcit pagà que va atacar York l'any 866. Mentre ell es quedava controlant el territori conquerit a Northúmbria, Jòrvik, Halfdan Ragnarsson va marxar a ampliar territori cap al sud. Després va col·locar Ecgberht II de Northúmbria a governar les terres de l'antiga Bernícia, entre el riu Tees i el riu Forth. Mentrestant, Halfdan va conquerir l'Ànglia de l'Est i Mèrcia, on s'hi va establir.
Roger de Wendover informa que Ricsige va morir de pena quan, per decisió de Halfdan Ragnarsson va haver de dividir el reialme entre ells dos: Ricsige al nord i Halfsan en els territoris conquerits, que arribaven fins a la ciutat de Londres.

## Referències

* ↑ Fisher, 2014, p. 148.
* ↑ Keys, 2012, p. 56.
* ↑ Woolf, 2007, p. 77.
* ↑ Hill, 2008, p. 56.

## Bibliografia

* Fisher, D J. The Anglo-Saxon Age C.400-1042. Routledge, 2014.
* Hill, Paul. The Viking Wars of Alfred the Great. Pen & Sword Military, 2008.
* Keys, Jim. Moments in Time. Lulu, 2012. ISBN 978-1-4477-6492-2.
* Woolf, Alex. From Pictland to Alba, 789–1070, The New Edinburgh History of Scotland. Edinburgh University Press, 2007. ISBN 978-0-7486-1234-5.
# Correspondència AdS/CFT

En física teòrica, la correspondència anti-de Sitter/teoria-de-camp-conforme (AdS/CFT), també anomenada dualitat gauge-gravetat (o dualitat de Maldacena), és un conjectura que relaciona dues classes de teories físiques. A un costat de la correspondència hi trobem les teories de camp conforme (CFT) que són teories quàntiques de camp, incloent-hi teories similars a la teoria de Yang-Mills que descriuen les partícules elementals i les seves interaccions. A l'altre costat de la dualitat hi tenim els espais d'anti-de Sitter (AdS) que són utilitzats en teories de gravetat quàntica, formulats en termes de teoria de cordes o teoria M.
La dualitat representa un avenç important en la nostra comprensió de la teoria de cordes i de la gravetat quàntica perquè proporciona una formulació no-pertorbativa de la teoria de cordes amb condicions de frontera segures, i perquè es tracta de la realització més exitosa del principi hologràfic proposat per Gerard 't Hooft i Leonard Susskind.
La correspondència AdS/CFT també proporciona una potent eina per a estudiar teories quàntiques de camp (TQC) fortament acoblades. Molta de la utilitat de la dualitat prové del fet que és una dualitat forta-feble: quan els camps de la TQCD són fortament interactuants, els de la teoria gravitacional interaccionen feblement i, per tant, són més tractables matemàticament. Aquest fet s'ha utilitzat per a estudiar molts aspectes en física de la matèria QCD i en física de la matèria condensada traduint problemes en aquests dos camps a problemes matemàticament més tractables dins la teoria de cordes.
La correspondència AdS/CFT fou proposada per primer cop per Juan Maldacena el 1997. Aspectes importants de la correspondència van ser elaborats per Steven Gubser, Igor Klebanov, i Alexander Markovich Polyakov i per Edward Witten. El 2010, l'article original de Maldacena va rebre més de 7000 citacions, tot esdevenint l'article més citat en la història de la física d'altes energies.

## Referències

* ↑ Mendoza, Dr Jesus Francisco Carpio. «La conjetura AdS/CFT de Maldacena. | Tecnopia» (en espanyol de Mèxic), 31-08-2023. [Consulta: 27 desembre 2023].
* ↑ de Haro et al. 2013, p. 2
* ↑ Klebanov and Maldacena 2009
* ↑ «Top Cited Articles during 2010 in hep-th». [Consulta: 25 juliol 2013].

## Vegeu també

* Principi hologràfic
# La Malva-rosa

La Malva-rosa és un barri marítim de la ciutat de València, que es denomina així per la planta d'igual nom que antigament poblava aquesta zona. D'igual manera es denomina la seua platja, encara que de vegades per error o desinformació el nom s'estén també a la demarcació corresponent a les platges del Cabanyal i les Arenes.
Limita al nord amb la Séquia de Vera que la separa del municipi d'Alboraia i al sud amb el barri del Cabanyal a través de l'avinguda dels Tarongers per on circula una línia del tramvia.
EL barri dista uns set quilòmetres del centre de la ciutat i està comunicat per diverses línies d'autobusos urbans (que a l'estiu amplien la seua freqüència), tramvia o per mitjà del carril bici que prové de l'avinguda de Tarongers o la de Blasco Ibánez. A més, és pròxim a l'autopista del Mediterrani.
Encara que en origen va ser un barri mariner no queda absolutament res d'això i encara que més tard, segons diuen algunes enciclopèdies, se'l va considerar un barri treballador, la transformació actual dista bastant d'aqueixa etiqueta, especialment pel que fa a la seua façana marítima.

## Façana marítima

Disposa d'un passeig marítim molt utilitzat per a patinar i córrer, al llarg del qual hom també troba un bon nombre de restaurants. Ací se situa l'Hospital de la Malva-rosa, d'estil modernista i eclèctic, el Poliesportiu de la Malva-rosa i diversos palauets modernistes o eclecticistes de principis del segle xx. Entre ells, destaca la que fora casa de l'escriptor i polític Vicente Blasco Ibáñez, un edifici neoclàssic i restaurat que en l'actualitat es troba obert al públic com a casa museu.
La platja de la Malva-rosa és una de les més famoses del litoral valencià, que apareix en diverses pintures de Joaquim Sorolla.
# La Raiosa

La Raiosa és un barri de la ciutat de València, situat al sud, al districte de Jesús. Forma un triangle irregular entre els barris de Patraix, Arrancapins, la Creu Coberta i Safranar. Limita al nord amb l'avinguda de César Giorgeta, a l'oest amb les línies de tren, recorre el carrer del Pianista Iturbi i el carrer de Veneçuela al sud, i les avingudes de Jesús i de Gaspar Aguilar a l'oest. La seua població el 2009 era de 16.067 habitants.
Entre els serveis que disposa el barri hi ha la clínica de la Virgen del Consuelo, el mercat de Jesús a la plaça homònima i la seu de la Prefectura Provincial de Trànsit.

## Transport

El barri se situa al fons del carrer més llarg de la ciutat, el de Sant Vicent Màrtir, que comunica amb el centre. També voreja la ronda de trànsits, que el connecta amb la resta de la ciutat.
Les línies 9, 10, 20, 27, 89, 90, i els nitbús N6 i N10 de l'EMT de València serveixen el barri. A més a més, té dues estació de metro a l'extrem occidental del barri, l'estació de Jesús i l'estació de Patraix.

## Referències

* ↑ Oficina d'estadística València
* ↑ «Districte 09. Jesús Barri 1. La Raiosa» (en v). Oficina d'Estadística. Ajuntament de València, 2009. [Consulta: 17 octubre 2010].

## Enllaços externs

* Plànol de La Raïosa al web de l'Ajuntament de València.
# Carnin

Carnin és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 1.033 habitants. Limita amb nord-est amb Gondecourt i Chemy, a l'est amb Camphin-en-Carembault, al sud amb Carvin i a l'oest amb Annœullin.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 595 | 598 | 639 | 833 | 955 | 970 | 1.033 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2010- | Eliane Delbecq | |
# Arrigo Padovan

Arrigo Padovan (Castelbaldo, 16 de juny de 1927 - 4 de gener de 2025) va ser un ciclista italià anomenat La freccia dei Pirenei, que fou professional entre 1950 i 1962. En el seu palmarès destaquen tres victòries d'etapa del Giro d'Itàlia, el 1956, 1959 i 1960; i dues del Tour de França, el 1956 i 1958.

## Palmarès

* 1950
** 1r a la Coppa Caivano
* 1951
** 1r al Gran Premi de la Indústria i el Comerç de Prato
** Vencedor d'una etapa del Giro de les Dolomites
* 1952
** 1r del Gran Premi de la Indústria de Belmonte-Piceno
** 1r de la Bolzano-Trento
** Vencedor d'una etapa del Gran Premi del Mediterraneo
* 1955
** 1r del Giro de Toscana
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Suïssa
* 1956
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1958
** Vencedor d'una etapa al Tour de França
* 1959
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1960
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia

### Resultats al Tour de França

* 1956. 26è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1957. 20è de la classificació general
* 1958. 45è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1959. 52è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1951. 8è de la classificació general
* 1952. 16è de la classificació general
* 1953. 17è de la classificació general
* 1956. 12è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1957. 41è de la classificació general
* 1957. 65è de la classificació general
* 1959. 84è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1960. 83è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1961. Abandona

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1956. 19è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Morto Arrigo Padovan, aveva 97 anni: il ciclista più longevo tra i vincitori di tappa al Giro» (en italià), 08-01-2025. [Consulta: 13 gener 2025].
* 1 2 ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Arrigo PADOVAN» (en italià). [Consulta: 8 novembre 2022].
* ↑ «PADOVAN Arrigo». [Consulta: 8 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a siteducyclisme.net
# Saugerties

Saugerties és un poble o village al municipi del mateix nom al Comtat d'Ulster (Nova York), als Estats Units d'Amèrica.

## Demografia

Segons el cens dels Estats Units del 2000 Saugerties tenia 4.955 habitants., 1.663 habitatges, i 967 famílies. La densitat de població era de 1.039,7 habitants per km².
Dels 1.663 habitatges en un 30,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 37,9% hi vivien parelles casades, en un 16,1% dones solteres, i en un 41,8% no eren unitats familiars. En el 34,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 15,2% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,01.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 19,9% tenia menys de 18 anys, un 11,1% entre 18 i 24, un 37,7% entre 25 i 44, un 19,1% de 45 a 60 i un 12,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 148,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.525 $ i la renda mediana per família de 49.063 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.204 $ mentre que les dones 23.333 $. La renda per capita de la població era de 17.900 $. Entorn del 8,8% de les famílies i el 12,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Saugerties». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Saugerties». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Daian-ji

Daian-ji (大安寺) és un dels Set Grans Temples budistes de la ciutat de Nara al Japó, que va ser fundat durant el període Asuka. Ha sofert una evolució des del període Nara fins al segle xix, quan va ser totalment restaurat i la formació del qual és la que avui dia es pot observar.

## Història

El Nihon Shoki registra la fundació del Kudara Dai-ji Kudara Dai-ji (百済大寺, Kudara Dai-ji (百済大寺)), predecessor del Daian-ji, el 639 durant el regnat de l'emperador Jomei. Una pagoda de nou pisos va ser agregada poc després. Mogut durant el regnat de l'emperador Temmu, les excavacions han descobert els fonaments del lloc del Daikandai-ji (Daikandai-ji (大官大寺, Daikandai-ji (大官大寺)), com llavors es coneixia, a set-cents metres al sud de la Muntanya Kagu. Com Yakushi-ji, i Gangō-ji, el temple es va traslladar a la nova capital de Heijō-kyō el 716/7, i va ser reconstruït com el Daian-ji el 729. La seva importància va disminuir quan la capital es va traslladar una altra vegada a Kyoto al final del període de Nara. Una successió d'incendis, un tifó el 1459 i terratrèmols el 1585 i el 1596 van destruir la major part del temple. Les bases de pedra de les antigues pagodes bessones van ser remogudes per ser reutilitzades a Kashihara Jingū el 1889, mentre que les ruïnes dels altres edificis es troben en propietats adjacents.

## Tresors

El temple alberga nou estàtues en un estil conegut com a Daianji-yoshiki, però l'aclamada estàtua de Siddharta Gautama, suposadament pertanyent al segle xii, considerada la major obra d'art en tota la regió de Nara, ara es troba perduda. Les següents estàtues del període Nara han estat designades com a propietats culturals importants: un Jūichimen Kannon, un Senjū Kannon, un Fukūkensaku Kannon, un Iōryū Kannon, Shō Kannon -tots Guan Yin- i un conjunt de Quatre Reis Celestials. Els registres del temple daten de l'era Tenpyō (747) també s'han designat com una característica cultural important i ara es guarden en la prefectura de Chiba.

## Referències

* ↑ McCallum, Donald F. The Four Great Temples. Universidad de Hawaii, 2009. ISBN 978-0-8248-3114-1.
* ↑ «Templo» (en japonès). Daian-ji. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 22 novembre 2016].
* 1 2 3 Ooka, Minoru. Temples of Nara and their Art. Shambhala Publications, 1973. ISBN 0-8348-1010-7.
* ↑ «Historia» (en japonès). Daian-ji. Arxivat de l'original el 2017-12-07. [Consulta: 22 novembre 2016].
* ↑ «くらし・環境の新着情報» (en japonès). [Consulta: 22 novembre 2016].
* ↑ Kidder, J. Edward. Early Buddhist Japan. Thames & Hudson, 1972, p. 114. ISBN 0-500-02078-7.
# Riu Thame

El Tame (pronunciat /teɪm/) és un afluent del riu Tàmesi que neix a la Vall d'Aylesbury i s'uneix al riu principal al seu pas per Dorchester. El seu cabal és irregular, pot passar dels 53 m³/s, enregistrats el 4 de febrer del 1990, a portar només 0,60 m³/s enregistrats el 14 de setembre del mateix any. El Thame inicia el seu recorregut al comtat de Buckinghamshire i desemboca al sud-est d'Oxfordshire. Només és navegable amb canoes al nord de Dorchester-on-Thames.

## Nom

El seu nom podria ser d'origen celta i voldria dir «obscur», ja que s'assembla a la paraula irlandesa medieval "teimen" («gris fosc») i podria compartir una mateixa arrel etimològica amb altres rius com ara el Teifi, el Teme a Gal·les, o el Teviot a Escòcia.
Alguns etimologistes creuen que aquesta paraula conté un sufix d'origen germànic -me que vol dir «fangós» i que podria ser l'origen del riu Tàmesi, que abans de la confluència amb aquest riu s'anomena Isis.

## Recorregut

El naixement del Thame està format per tres deus que brollen a la Vall d'Aylesbury al nord dels Chilterns, a prop de Stewkley. L'aigua d'aquestes deus convergeix al nord-est d'Aylesbury, la capital del comtat de Buckinghamshire. En passar per una urbanització d'aquesta ciutat anomenada Watermead el riu fa un meandre a prop d'un antic refugi subterrani. Aquí es va crear un llac artificial per controlar els nivells de l'aigua en èpoques d'escassetat. El Thame segueix després per camps de conreu i granges dels municipis de Nether Winchendon i Chearsley. Tot seguit passa pel municipi de Thame, que té el mateix nom per haver-se constituït a la seva vora. A Holton el riu gira cap al sud-oest i, després de passar per Great Milton i Stadhampton, la vall s'eixampla. Finalment el Thame arriba a Dorchester, al comtat d'Oxfordshire on desemboca en el Tàmesi.

## Esdeveniments històrics

El Thame es va fer servir com a línia de contenció entre ambdós bàndols durant la guerra civil anglesa. Els ponts de Wheatley, Cuddesdon Mill i Chiselhampton van ser clau per aturar les forces reialistes provinents d'Oxford. John Hampden va conduir les forces del parlament en defensa de la ciutat d'Aylesbury, en el que es va anomenar batalla del pont Holman, el 1642.

## Referències

* ↑ Coates i Breeze, 2000, p. 357.
* ↑ Comrie, 2009, p. 63.
* ↑ Salter, 1884, p. 30.
* ↑ Knight, 1855, p. 819.
* ↑ Buckinhamshire County Council, The Round Aylesbury Walk
* ↑ Copley, 1954, p. 213.
* ↑ Smurthwaite, 1984, p. 145.

## Bibliografia

* Coates, Richard; Breeze, Andrew. Celtic voices, English places: studies of the Celtic impact on place-names in England. Shaun Tyas, 2000.
* Comrie, Bernard. The World's Major Languages. Routledge, 2009.
* Copley, Gordon J. The conquest of Wessex in the sixth century. Phoenix House, 1954.
* Knight, Carles. The English Cyclopedia: Geography. Bradbury et Evans, 1855.
* Salter, John Henry. The river Thames, 1884.
* Smurthwaite, David. Battlefields of Britain: the complete illustrated guide. Congdon & Weed, 1984.
# Qianlong

L'emperador Qianlong (en xinès tradicional i simplificat: 乾隆; en pinyin: Qiánlóng); nascut el 25 de setembre de 1711 a Pequín i mort el 7 de febrer de 1799. Va ser el cinquè emperador de la dinastia Qing. Fill de l'Emperador Yongzheng. El seu cognom era Aisin Gioro, d'origen manxú, i el seu nom, Hongli i anomenat Qianlong quan va pujar al tron. El seu successor va ser l'emperador Jiaqing.
El seu regnat va ser un dels més llargs de la història. Va assegurar les conquestes del seu avi i del seu pare (anys coneguts com l'Edat Pròspera). Va incrementar el territori a occident al Xinjiang, va assegurar la presència xinesa al Tibet i una de les lleis que va emetre el 1792 va obligar a canviar la manera d'elegir el Dalai Lama, ja que els successors no eren políticament ben vistos per l'emperador. I va estendre la seva influència a Birmània. En el seu regnat es va produir el primer contacte oficial amb occidentals. Finalment, va arribar el moment en què es van fer evidents les debilitats del seu govern i el 1796 va abdicar.
Galdan Tseren, el kan de Jungària va morir el 1745, provocant una rebel·lió generalitzada a la conca de Tarim i començant una disputa successòria entre els seus fills., i a la primavera de 1755, Qianlong va enviar un exèrcit de 50.000 homes contra Dawachi, el darrer kan, trobant poca resistència i van destruir el Kanat de Jungària en un lapse de 100 dies.
El regnat de l'emperador es pot dividir en tres etapes o fases diferenciades, marcades pels diferents ministres que Qianlong va escollir per dirigir el país:
* 1736-1750: Amb dos ministres procedents del govern anterior, el manxú Ortai i el xinès Zhang Tingyu. Va ser un temps de pau i d'aprofondiment de les reformes centralistes iniciades pel seu pare.
* 1750-1780, l'emperador es recolza en el seu germanastre Fuheng i en Yu Minzhong. Època de poder quasi absolut i de grans obres.
* 1780-1795, període del ministre Heshen.
Va fomentar l'agricultura i treballs d'irrigació i l'economia i la població van créixer. Amant de la cultura clàssica xinesa fou un poeta que compongué molts poemes, i va ser un gran protector de les arts i les lletres, amb la incorporació a la Cort de savis i artistes occidentals, com és el cas dels jesuïtes pintors com Jean-Denis Arttiret i Giuseppe Castiglione. Però malgrat aquest interès per la cultura, durant el regnat de Qianlong es va produir una important inquisició literària (1744-1789) amb la destrucció de 2.300 llibres i la inclusió en un índex de més de 10.000 títols, obres considerades contràries als principis de la dinastia.
S'ha considerat que la famosa Òpera de Pequín va néixer arran del 80è aniversari de Qianlong. Va incrementar els jardins de l'Antic Palau d'Estiu situat als voltants de Pequín que representen l'obra més important de la jardineria xinesa.

## Referències

* ↑ Adle, 2003, p. 150.
* 1 2 3 Chaussende, Damien. La Chine au XVIIIe Siècle (en francès). París: Les Belles Lettres, 2013. ISBN 978-2-251-41051-7.
# Maria Espinalt i Font

Maria Rosa Espinalt i Font (Barcelona, 29 de juliol de 1910 - Barcelona, 25 de juny de 1981) fou una soprano catalana considerada una primera figura de l'escena estatal.

## Biografia

Fou filla de Teodor Espinalt i Prat i de Mercè Font i Dantí. Amb dos anys, amb la seva família va anar a viure al barri del Poblenou on Maria estudià amb les franciscanes de la Rambla i cant amb el professor Mariano Beut Martínez. Es formà amb els professors Pepita Gibert i Ramon Gorgé.
Debutà el 1927 al Teatre Victòria (Barcelona) amb Cançó d'amor i de guerra. L'any 1931 va actuar al Gran Teatre del Liceu interpretant Rigoletto acompanyada d'Hipòlit Lázaro. Durant més de deu temporades actuaria al teatre barceloní. L'any 1932 actuaria a Madrid, amb Marina i El barber de Sevilla, i també a diferents capitals de la resta d'Espanya. Va crear la seva pròpia companyia durant la postguerra. El 1947 actuà a Itàlia i a moltes ciutats d'Europa. Conreà el lied i enregistrà discs de cançons catalanes i de sarsuela.
El 1935 es va casar amb Josep Maria Coll i Rovira –que va morir afusellat el 10 de desembre de 1938–, amb qui va tenir el seu únic fill, Josep Maria. El 1943 es va casar amb Constantí Carrerra i Miragaya.
Es va retirar el 1956 i les seves últimes actuacions, benèfiques, van ser al Centre Moral i Cultural del Poblenou, cap al 1958. El govern de la República la va guardonar amb el Lazo de la Orden de Isabel la Católica. Maria Espinalt va tenir una llarga relació amb Santpedor on tenia una casa residencial i lligams familiars i afectius, i on es retirà quan va deixar de cantar, per la qual cosa fou considerada una santpedorenca adoptiva.

## Llegat i memòria

El Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques conserva part de la indumentària de la soprano catalana.
Al barri del Poblenou de Barcelona, on visqué i estudià de petita, hi ha un institut d'ensenyament secundari que porta el seu nom. Com també una plaça d'aquest districte i un carrer de Santpedor.

## Referències

* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1910, número de registre 7787. En la inscripció el nom es Rosa, no pas Maria.
* 1 2 «Necrológicas». La Vanguardia, 26-06-1981, pàg. 32.
* ↑ Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 154. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ «Espinalt Font, Maria». Arxiu Històric del Poblenou. [Consulta: 4 maig 2020].
* 1 2 Hernández Girbal, F. «María Espinalt». Ritmo, Núm. 594, 01-12-1988, pàg. 143.
* ↑ «Maria Espinalt i Font | enciclopèdia.cat». [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ «Esquela de defunció de Teodor Espinalt i Prat». La Vanguardia, 13-01-1944, pàg. 9.
* ↑ DDAA. Enciclopèdia, El Poblenou en 135 veus. Arxiu Històric del Poblenou, 2005, p. 54
* ↑ «Maria Espinalt i Font». Ajuntament de Santpedor. [Consulta: 4 maig 2020].
* ↑ Escena Digital - María Espinalt i Font
* ↑ «Inici». Institut Maria Espinalt. [Consulta: 4 maig 2020].
# Església de Sant Pere i Sant Pau

«Església de Sant Pere i Sant Pau» té aquests significats:
* Catalunya:
** Sant Pere i Sant Pau d'Arres, una església catòlica d'Arres
** Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar, una església catòlica de Canet de Mar
** Sant Pau i Sant Pere d'Esterri de Cardós, una catòlica d'Esterri de Cardós
** Sant Pere i Sant Pau del Castell de Jóc, una capella a Jóc
** Sant Pere i Sant Pau de Perpinyà, una església ortodoxa de Perpinyà
* Mallorca:
** Sant Pere i Sant Pau de Castellitx, una església catòlica de Castellitx, a Algaida
* País Valencià:
** Església arxiprestal de Sant Pere i Sant Pau d'Ademús, una església catòlica d'Ademús
* Egipte:
** Església de Sant Pere i Sant Pau (el Caire), una església copta al Caire
* Luxemburg:
** Església de Sant Pere i Sant Pau (Luxemburg), una església ortodoxa de Luxemburg
* Polònia:
** Església de Sant Pere i Sant Pau (Cracòvia), església a Cracòvia.

## Vegeu també

* Catedral de Sant Pere i Sant Pau (desambiguació)
* Església de Sant Pere
* Església de Sant Pau
* Solemnitat de Sant Pere i Sant Pau