OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El motí del Caine

El motí del Caine (títol original en anglès The Caine Mutiny) és una pel·lícula bèl·lica del 1954, protagonitzada per Humphrey Bogart i dirigida per Edward Dmytryk. Es basa en la novel·la homònima de Herman Wouk, que va obtenir el premi Pulitzer del 1952. El guió va ser de Stanley Roberts i Michael Blankfort.
Va obtenir 7 nominacions als Oscars: millor pel·lícula, actor (Humphrey Bogart), actor secundari (Tom Tully), guió original, banda sonora, muntatge i so. La pel·lícula va tenir una bona acollida per la crítica i va ser la segona pel·lícula més taquillera als Estats Units el 1954.
El paper del capità Queeg atorgà a Bogart la seva tercera nominació per a l'Oscar. La seva actuació, que va coincidir amb la fase terminal del seu càncer de gola, és considerada una de les millors de la seva carrera, encara que no va ser tan popular com les aparicions que va fer en pel·lícules anteriors com Casablanca o The Big Sleep.
Va ser doblada i emesa en català el 1992.

## Argument

La pel·lícula descriu un motí fictici en un destructor pescamines nord-americà, el Caine, durant la Segona Guerra Mundial. L'estricte capità Queeg (Bogart), considerant que la tripulació manca de disciplina, introdueix canvis i restriccions a bord en contra de les opinions de la resta dels oficials. Les mesures del capità arriben a tal extrem que la tripulació l'arriba a veure com un neuròtic perillós. Durant una tempesta, Queeg perd el control de la nau, i el segon oficial el relleva del comandament. Queeg l'acusarà més tard de ser l'instigador del motí.

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1955: Oscar a la millor pel·lícula
* 1955: Oscar al millor actor per Humphrey Bogart
* 1955: Oscar al millor actor secundari per Tom Tully
* 1955: Oscar al millor guió adaptat per Stanley Roberts
* 1955: Oscar al millor so per John P. Livadary
* 1955: Oscar al millor muntatge per William A. Lyon i Henry Batista
* 1955: Oscar a la millor banda sonora per Max Steiner
* 1955: BAFTA a la millor pel·lícula
* 1955: BAFTA al millor actor estranger per José Ferrer

## Referències

* ↑ «THE CAINE MUTINY». AFI|Catalog. [Consulta: 30 juliol 2022].
* ↑ Learning, Gale, Cengage. A Study Guide for Herman Wouk's "The Caine Mutiny" (en anglès). Gale Cengage Learning, 2016-07-12. ISBN 978-1-4103-4229-4.
* ↑ Dmytryk, Edward. On Film Editing: An Introduction to the Art of Film Construction (en anglès). Routledge, 2018-09-26, p. 43. ISBN 978-0-429-00077-5.
* ↑ Crowther, Bosley «The Caine Mutiny (1954) The Screen: 'Caine Mutiny' Arrives; Vibrant Depiction of Novel Is at Capitol".» (en anglès). The New York Times, 29-07-2022. ISSN: 0362-4331.
* ↑ «El motí del Caine». ésAdir > Filmoteca: pel·lícules. [Consulta: 30 juliol 2022].
# Apagada analògica

L'apagada analògica és el moment en què tots els operadors de televisió i ràdio de la Unió Europea hauran de deixar d'emetre el seu senyal analògic i quedar-se només amb les seves emissions en digital. El maig de 2005, la Comissió Europea va proposar com a data límit l'any 2012 per a tots els països.
A Espanya, aquesta apagada estava prevista per a aquell any; tanmateix, al Reial Decret del 29 de juliol de 2005, el govern espanyol la va avançar al 3 d'abril de 2010. Fins llavors, conviuran les emissions analògiques i les digitals. A Suècia, estava previst per al febrer de 2008 i va constar de cinc etapes que s'iniciaren a la fi de l'estiu de 2005.
A Dinamarca, on al principi no hi havia una data concreta, una ampla majoria parlamentària va demanar que s'efectués al més aviat possible, i es va preveure realitzar-la l'any 2009. Tant Itàlia com Finlàndia tenien com a objectiu que es produís entre 2006 i 2008. Àustria, Alemanya i Malta es van marcar l'any 2010 com a objectiu. Bèlgica, Eslovènia, Eslovàquia, Grècia, Hongria i el Regne Unit tenien previst realitzar-la en la data límit: 2012.
L'acord "RRC-06" a Ginebra impulsat per la Unió Internacional de Telecomunicacions fou signat per delegats de molts països, inclosos la majoria d'Europa, Àfrica i Àsia, i establia el 17 de juny de 2015 com la data després de la qual els països poden utilitzar les freqüències assignades actualment per a la transmissió de televisió analògica per a serveis digitals (específicament DVB-T), sense que calgui la protecció dels serveis analògics dels països veïns contra les interferències. Aquesta data es considerava generalment com una data d'apagada analògica amb mandat internacional, almenys al llarg de les fronteres nacionals, excepte per a aquelles que operen a la banda VHF que estarien permeses fins al 17 de juny de 2020. Aquestes dates límit establertes per l'acord han estat difícils d'assolir en determinades regions, com a l'Àfrica, on la majoria dels països van faltar al termini de 2015, així com al sud-est asiàtic. Els costos elevats d'actualització solen ser un dels motius que es citen a la lenta transició en aquestes regions.

## Referències

* ↑ «Terrestrial Frequently Asked Questions (FAQ): Browse by categories» (en anglès). ITU. [Consulta: 1r setembre 2020].
* ↑ Itagaki, Takebumi; Owens, Thomas; Orero, Pilar «Digital TV accessibility — Analogue switch off in Europe and Africa». 2016 IST-Africa Week Conference, 5-2016, pàg. 1–8. DOI: 10.1109/ISTAFRICA.2016.7530658.
* ↑ «DSO slows down in ASEAN» (en anglès americà), 12-03-2018. [Consulta: 1r setembre 2020].

## Enllaços externs

* Pàgina sobre la TDT a Catalunya de la Generalitat Arxivat 2007-10-10 a Wayback Machine.
# Al-Afxín Khaydhar

Al-Afxín Khaydhar o, en les fonts àrabs, Haydar fou un príncep d'Ushrusana, territori muntanyós entre Samarcanda i Khudjanda, a la Transoxiana (Mawara al-Nahr), que va succeir el seu pare Kawus, el primer príncep musulmà d'aquesta família, després del 822.
General al servei d'Al-Mamun, i després del califa Al-Mútamid, va ser designat pel germà d'aquest darrer, que era governador d'Egipte, governador de Barka (Cirenaica) des d'on va reprimir la revolta dels coptes i àrabs del delta el 831.
Va crear el regiment maghàriba, per al qual reclutava àrabs del delta i del desert occidental.
Del 835 al 837 va dirigir la campanya contra Babak a l'Azerbaidjan. En recompensa el califa li va donar una corona, dues espases amb pedres precioses i els governs de Sind i d'Armènia i l'Azerbaijan. També va participar en l'expedició a Amòrion dirigida personalment pel Califa Al-Mutasim el 838. Va planejar la mort del governador de Damasc Abu Dulaf al-Kasim ibn Isa, però es va lliurar de represàlies.
Després es va enemistar amb l'emir tahírida Abd-Al·lah ibn Tàhir, que exercia la sobirania sobre el seu principat i va instigar la revolta del ispahbadh de Tabaristan, el karínida Muhammad ben Karin conegut com a Maziyar o Mazyar (839). Quan aquest fou derrotat Afshin fou arrossegat a la seva caiguda. El 5 de setembre al-Afshin Haydar fou detingut acusat de participar en la revolta de Madkdjur a l'Azerbaidjan (i no pas de participar en la de Mazyar). Al judici que va seguir el karínida Mazyar va acusar al-Afshin de ser l'instigador de la revolta però les seves afirmacions foren inconsistents i després se'n va retractar. L'acusació d'apostasia és ambigua; fou finalment tancat a una presó a Samarra on se'l va deixar morir de fam (maig-juny del 841).
# Planxista

Es coneix com a planxista als professionals mecànics que s'ocupen de treballar bàsicament amb planxes metàl·liques per realitzar els treballs que requereixen per donar-los determinades formes o alterar la seva disposició o estat. Un dels principals treballs dels planxistes és la reparació de la carrosseria dels automòbils que han patit accidents o impactes i han quedat deteriorada estètica o estructuralment. També solden planxes allí on calgui, com per exemple la teulada d'una nau industrial.

## Ocupacions del planxista

Les principals especialitats i treballs dels planxistes en el món de l'automoció són:
* Reparació de bonys en general.
* Coneixement i ús de la bancada.
* Pressupostos per peritatges.
* Soldadura amb tota mena de màquines, per a multitud d'objectes i materials.
* Desmuntatges i muntatges.
* Reparació de plàstics (para-xocs, faldons, etc.).
* Enteniment i reparacions de fibra de vidre.
* Substitució i enganxat de vidres.
* Reparació de panys i derivats.
* Reparació de seients.
* I en molts casos, desmuntatge de taulers de control, elements mecànics, et

## Vegeu també

* Xapa (metall)
* Tap corona
* Xapa diamantada
* Fleix (metall)

## Enllaços externs

* Dades generals de l'ocupació i perfil professional del planxista (Junta d'Andalusia Espanya)
* Informació a nivell professional per planxistes
* Cesvimap
# Macropygia

Macropygia és un gènere d'ocells de la família dels colúmbids (Columbidae ). El seus membres es coneixen com tórtora cucut.

## Descripció i distribució

Són de cua llarga, oscil·len entre 27 i 45 cm de longitud i tenen el plomatge marró. El gènere ara va des de l'Índia i la Xina a través d'Indonèsia i Filipines fins a Vanuatu i Austràlia, encara que es van originar a Amèrica del Nord i del Sud.

## Taxonomia

El gènere Macropygia va ser introduït el 1837 pel naturalista anglès William Swainson. El nom combina el grec antic «makros» que significa “llarg” o “profund” i «-pugios» que significa “carpó”. L'espècie tipus és la tórtora cucut bruna (Macropygia phasianella).
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 15 espècies:
* tórtora cucut becfina (Macropygia amboinensis).
* tórtora cucut rogenca (Macropygia emiliana).
* tórtora cucut de Mackinlay (Macropygia mackinlayi).
* tórtora cucut grossa (Macropygia magna).
* tórtora cucut becnegra (Macropygia nigrirostris).
* tórtora cucut bruna (Macropygia phasianella).
* tórtora cucut menuda (Macropygia ruficeps).
* tórtora cucut de les Andaman (Macropygia rufipennis).
* tórtora cucut de les Filipines (Macropygia tenuirostris).
* tórtora cucut barrada (Macropygia unchall).
* tórtora cucut sultà (Macropygia doreya).
* tórtora cucut de Enggano (Macropygia cinnamomea).
* tórtora cucut de Barusan (Macropygia modiglianii).
* tórtora cucut de Tanimbar (Macropygia timorlaoensis).
* tórtora cucut de Flores (Macropygia macassariensis).

## Referències

* ↑ «Macropygia». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 5 gener 2025].(català)
* ↑ Boyd, Bret M.; Nguyen, Nam-Phuong; Allen, Julie M.; Waterhouse, Robert M.; Vo, Kyle B. «Long-distance dispersal of pigeons and doves generated new ecological opportunities for host-switching and adaptive radiation by their parasites» (en anglès). Proceedings of the Royal Society B: Biological Sciences, 289, 1970, 09-03-2022. DOI: 10.1098/rspb.2022.0042. ISSN: 0962-8452. PMC: PMC8905168. PMID: 35259992.
* ↑ Swainson, William; Swainson, William. On the natural history and classification of birds. v.2:c.2 (1836). Londres: John Taylor, 1836, p. 348–349.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 236. ISBN 978-1-4081-2501-4 [Consulta: 5 gener 2025].
* ↑ Schodde, Richard; Mason, Ian J. Aves: Columbidae to Coraciidae. Collingwood: CSIRO, 1997, p. 23. ISBN 978-0-643-06037-1.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Pigeons – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 5 gener 2025].
# Primolius

Primolius és un gènere d'ocells de la família dels psitàcids (Psittacidae) que són originàris d'Amèrica del Sud. Les tres espècies són monotípiques.

## Descripció

Fan menys de 50 cm de llarg, molt més petits que els guacamais del gènere Ara. Són principalment lloros verds amb coloració complexa que inclou blaus, vermells i grocs. Tenen cues llargues, un gran bec corbat i la pell nua de la cara típica dels guacamayos en general. Els guacamais de menys d'uns 50 cm de llarg, inclòs el gènere Primolius, de vegades s'anomenen "mini-guacamais".

## Llistat d'espècies

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per tres espècies:
* guacamai capblau (Primolius couloni).
* guacamai colldaurat (Primolius auricollis).
* guacamai alablau (Primolius maracana).

## Referències

* ↑ «2024 Citation & Downloadable Checklists». Clements Checklist. [Consulta: 21 gener 2025].
* ↑ «Primolius - Data Zone». BirdLife International. [Consulta: 21 gener 2025].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Parrots, cockatoos – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 21 gener 2025].
# Calvisi (client de Júnia Silana)

Calvisi (en llatí Calvisius) era un romà amb una relació clientelar amb Júnia Silana. Aquesta havia estat greument injuriada per Agripina i va decidir venjar-se. Va utilitzar a Calvisi i a un altre client, Ituri, per acusar Agripina de conspirar per col·locar al tron a Rubel·li Plaute al lloc de Neró, però sense presentar acusació formal, només deixant que l'acusació arribés a orelles de l'emperador. Neró va decidir matar Agripina però aquest fet monstruós es va ajornar durant uns quants anys. Mentrestant, va enviar als denunciants i a la seva patrona a l'exili. Quan Agripina va ser assassinada pel seu fill Neró, els tres van poder tornar.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0001.001/601?rgn=full+text;view=image;q1=CalvisiusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+I.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 586. ]
# Cèfal d'Atenes

Cèfal d'Atenes (en llatí Cephalus, en grec antic Κέφαλος "Képhalos") fou un eminent orador atenenc i demagog, nascut al demos de Còlit, que va florir al temps i després de l'època dels Trenta Tirans, en l'enderrocament dels quals sembla que va tenir una part important.
Per tant, devia viure a finals del segle v aC i al segle iv aC. Èsquines relata que, en una ocasió, quan Cèfal va acusar Aristòfon d'Azènia, aquest va presumir que havia estat absolt setanta-cinc vegades d'acusacions públiques. Cèfal li va respondre que, durant la seva llarga vida pública, mai no havia estat acusat. Va deixar una filla anomenada Oea que es va casar amb Quèrops, segons Suides i Joan Tzetzes.
Segons Suides va ser el primer que va escriure προοίμια (pròlegs) i ἐπιλόγοι (epílegs) als seus discursos. L'Etymologicum Magnum en conserva un fragment. Ateneu de Naucratis diu que va escriure un ἐγκώμιον (Encomi) sobre la cèlebre hetera Lagis o Lais, l'amant de Lísies, encara que alguns autors no ho veuen possible, perquè un encomi d'aquesta mena no és digne d'un orador distingit.

## Referències

* ↑ 2.Cephalus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 668
# Al-Wàthiq II (abbàssida del Caire)

Abu-Hafs Úmar al-Wàthiq bi-L·lah —àrab: أبو حفص عمر الواثق بالله, Abū Ḥafs ʿUmar al-Wāṯiq bi-Llāh—, més conegut pel seu làqab com a al-Wàthiq II (?-1386), fou califa abbàssida del Caire (1383-1386), sota la tutela dels mamelucs d'Egipte.
# Drefféac

Drefféac (en bretó Devrieg) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.503 habitants. Limita amb Missillac, Sainte-Anne-sur-Brivet i Pontchâteau.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 851 | 859 | 803 | 1.145 | 1.296 | 1.322 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Claude Gabillard | PS |
# Mercedes de Jesús Egido

Mercedes de Jesús Egido (Salamanca, 29 de març de 1935 - Alcázar de San Juan, 3 d'agost de 2004) va ser una religiosa castellana, monja de l'Orde de la Immaculada Concepció i principal impulsora del retorn del seu orde al carisma original de la fundació, vinculat a la regla cistercenca i no a la família franciscana, dintre la qual s'havia integrat al segle xv. Proclamada serventa de Déu, s'ha obert el seu procés de beatificació.

## Vida

Havia nascut a Salamanca el 1935. Va ingressar en l'Orde Concepcionista el 25 d'octubre de 1953, a La Puebla de Montalbán (Toledo), prenent l'hàbit de novícia el 27 d'abril de 1954 i fent les professions temporal el 12 de maig de 1955 i la solemne el 16 de maig de 1958. El 20 de gener de 1964 va ser traslladada al monestir de l'orde a Alcázar de San Juan, esdevenint-ne abadessa el 1970.
El Concili Vaticà II, amb el decret Perfectae charitatis, estimulava la renovació dels ordes religiosos i el deure dels seus membres de seguir el carisma fundacional de cada orde. Egido va voler, en aquesta línia, recuperar l'esperit fundacional de l'orde, que Beatriu de Silva havia fundat en el si de l'Orde del Cister i per al culte, amor i servei a la Immaculada Concepció de la Mare de Déu. Amb el temps, i des del segle 1494, l'orde s'havia adscrit a la família franciscana, deixant la regla original i adoptant la de les clarisses. El moviment de retorn a les fonts va ser encapçalat per Mercedes de Jesús Egido i va ser, inicialment, ben acollit per l'orde. No va trigar, però, a sorgir una forta oposició per part de l'Orde de Frares Menors per tal que l'orde no deixés la família franciscana.
Després d'anys de treball, el 8 de setembre de 1996 el monestir d'Alcázar va rebre el decret d'aprovació de les esmenes a les constitucions generals de l'orde, mantenint-se igualment com a part de l'Orde de la Immaculada Concepció, però aplicant la regla i el carisma original de la seva fundació. De fet, des del 1981, la vida al monestir es basava en la regla original de l'orde, que a tall experimental s'hi havia aplicat amb el permís del bisbe i la Santa Seu. Amb el temps, la Santa Seu va establir l'opció que cada monestir de l'orde triés la regla de vida que volia seguir, la cistercenca original o la franciscana, sense que això signifiqués la divisió de l'orde.
Va morir el 3 d'agost de 2004 al monestir d'Alcázar de San Juan, en llaor de santedat. La missa exequial va ser presidida pel bisbe emèrit Rafael Torija, amb dinou sacerdots concelebrants i la participació de nombrosos fidels.

## Obres

Entre les obres escrites per la mare Mercedes, es poden destacar:
* Hacia el amor perfecto: desde el monte santo de la Concepción
* Ejercicios espirituales según la espiritualidad concepcionista
* Santa Beatriz de Silva
* Lo que puede el amor
Així com moltes exhortacions, exercicis pietosos, articles i ponències en alguns congressos.

## Vegeu també

* Orde de la Immaculada Concepció
# Llinda

Una llinda és un element estructural horitzontal que descansa sobre dos muntants o rebranques. És l'element superior que permet obrir forats en els murs per conformar portes i finestres. Per extensió, l'arquitectura o construcció, que fa servir llindes per cobrir els espais en els edificis s'anomena arquitectura arquitravada o construcció arquitravada. La que utilitza arcs o voltes s'anomena arquitectura voltada.
Al centre del ventall és on se sofreixen els majors esforços, que són de compressió en la cara superior i de tracció en la inferior. Habitualment els més difícils de suportar són els esforços de tracció, i per això la patologia més habitual en les llindes són les fissures o forats que pugen des de la cara inferior. Els millors exponents d'arquitectura arquitravada són els edificis monumentals clàssics grecs i de l'antic Egipte.

## Resistència

Per a una llinda de tipus arquitrau (com la de la imatge de la dreta), és a dir, aquella en què els seus extrems es recolzen sobre dos elements verticals (deixant el típic espai lliure enmig), les majors tensions s'acumulen sobre la secció transversal central. En aquest cas, la tensió sobre la llinda, si el gruix és petit en relació a la longitud, es pot calcular a partir de la teoria de bigues d'Euler-Bernouilli per a la flexió mecànica de bigues. Si el gruix és d'una mida apreciable en relació a la longitud cal emprar la teoria de Timoixenko, que considera igualment l'efecte de l'esforç tallant. En aquest segon cas, la flexió fa que la part superior de la llinda estigui comprimida, i la part inferior estigui traccionada.
Els materials rígids com les roques (el formigó i altres materials de tipus ceràmic) suporten pitjor els esforços de tracció que els de compressió, de manera que la patologia més habitual en les llindes pètries són les fissures que sorgeixen des de la part inferior de la cara inferior i progressen fins a la part superior.

## Art i arquitectura

Són moltes les llindes amb inscripcions que coronen les portes de cases de Catalunya, en alguns casos contenen els noms de qui va fer construir la casa, unes ens donen informació de l'ofici del propietari i d'altres desitjos que mostren l'esperit de qui la va construir, d'aquestes últimes ressalta la llinda de “Can Bellestoles”, a Santa Pau (La Garrotxa) de l'any 1761 que resa: “GVARDARTE VOLDRIA PERQUE AB TREBALL TE HE FETA” (Guardar-te voldria perquè amb treball t'he feta”), origen de la frase que es va convertir en popular a l'època i que simbolitzava el caràcter català.

## Galeria d'imatges

* Llinda de pedra a Stonehenge
* Llinda de pedra a Machu Picchu
* Llinda de Can Ballestoles, Santa Pau, La Garrotxa
* Exemples de llindes.

## Referències

* ↑ Kaki Hunter; Kiffmeyer, Donald. Earthbag building: the tools, tricks and techniques. New Society Publishers, 19 novembre 2004, p. 103–. ISBN 978-0-86571-507-3 [Consulta: 15 octubre 2011].

## Vegeu també

* Llindar
* Entaulament
* Opus caementicium
# La Unió Santcugatenca

La Societat Coral Unió Santcugatenca és una entitat cultural fundada el 1900 a Sant Cugat del Vallès per un grup de pagesos seguidors de Josep Anselm Clavé. Inicialment, va promoure la música i la cultura en un entorn agrícola, convertint-se en un referent cultural amb un teatre propi de format italià inaugurat el 1923. Malgrat períodes difícils durant la Guerra Civil i la postguerra, l’entitat es va recuperar als anys cinquanta i va viure el seu apogeu als vuitanta.
El 2015, amb 539 socis, l’entitat va tancar per reformes estructurals, culminades el 2024 amb la rehabilitació del teatre, que compta amb tecnologia d’avantguarda i capacitat per a 400 espectadors. Aquest equipament es un espai polivalent per a les arts escèniques i la cultura local, gràcies a una inversió de 2,66 milions d’euros i un consorci públic-privat amb l’Ajuntament.

## Referències

* ↑ Pérez, Sandra «La Unió escriu el seu futur a Sant Cugat». El Punt Avui +, 15-02-2015 [Consulta: 24 gener 2025].
* ↑ Alemany, Jordi «Recta final en les obres del Teatre de la Unió de Sant Cugat». El Punt Avui +, 28-01-2024.

## Bibliografia

* Ribera i Villanua, Climent; Auladell i Serrabogunyà, Joan. 100 anys d'història, 1900 - 2000: Societat Coral La Unió Santcugatenca, 2001.