OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joaquim Sagnier i Villavecchia

Joaquim Sagnier i Villavecchia (Barcelona, 3 de setembre de 1864 - Barcelona, 26 de març de 1939), fou un jurista, militar i polític català, germà de l'arquitecte Enric Sagnier i Villavecchia. Fou alcalde de Barcelona i diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Fill del jurista i literat Lluís Sagnier i Nadal i pare de Josep Maria Sagnier i Sanjuanena. Doctorat en dret el 1893, ingressà al cos jurídic militar el 1895, arribant al grau d'auditor general el 1923, càrrec que exercí a Valladolid, Burgos i Barcelona. Fou soci de l'Ateneu Barcelonès i de la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País.
Diputat a Corts pel Partit Conservador pel districte d'Arenys de Mar a les eleccions generals espanyoles de 1903, 1905, 1910, 1914 i 1916. Fou alcalde de Barcelona el 1913-1914, directiu d'Aigües de Barcelona i director general de Presons. Durant la guerra civil espanyola va estar un temps empresonat, i va morir com a resultat de les penúries que va patir.

## Enllaços externs

* Arbre genealògic família Sagnier Arxivat 2012-03-04 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats
* «Joaquim Sagnier i Villavecchia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Joaquim Togores Fàbregues

Joaquim Togores Fàbregues (Palma, 24 de setembre de 1835 - San Antonio Abad (Cartagena), 12 de desembre de 1904) fou un militar i polític mallorquí, diputat a les Corts espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

En 1855 va ingressar com a alumne a l'Escola Naval Militar i formà part del cos d'enginyers de l'Armada Espanyola. En 1858 fou ascendit a alferes de navili i en 1861 a tinent de navili, any en què fou destinat com a comandant de la posta de les Filipines. El 1866 fou ascendit a capità de fragata i va tornar a Espanya. En 1870 va ascendir a Enginyer Inspector de Segona Classe i va acompanyar l'expedició espanyola que va anar a oferir-li la corona a Amadeu I d'Espanya. En 1873 va ser nomenat representant d'Espanya en la Conferència Internacional de Constantinoble.
Fou agregat naval a França (1874), va intervenir en l'Exposició Universal de Viena de 1873 i fou jurat d'Espanya en l'Exposició Universal de París de 1878. Fou elegit diputat per Palma pel Partit Conservador a les eleccions generals espanyoles de 1879.
L'abril del 1884 fou ascendit a Enginyer Inspector de Primera Classe i fou elegit diputat per Cartagena a les eleccions generals espanyoles de 1884. En 1886 fou nomenat Comandant d'Enginyers al Departament Marítim de Cartagena. De 1886 a 1889 fou president de la Cambra de Comerç de Cartagena.
Va morir el 12 de desembre de 1904 a San Antonio Abad (Cartagena), on s'hi havia establit.

## Referències

* ↑ APUNTES PARA LA BIOGRAFIA DEL INSPECTOR GENERAL DE LA ARMADA EXCMO. SR. DON JOAQUIN TOGORES Y FÁBREGUES. HIJO ILUSTRE DE MALLORCA (1835-1904) Arxivat 2016-01-05 a Wayback Machine. a vidamaritima.com
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Història de la Cambra de Comerç de Cartagena
* ↑ Un mallorquín en la glorieta a laverdad.es, 5 de març de 2013
# Joaquín Blake y Tovar

Joaquín Blake y Tovar (Madrid, 23 d'abril de 1799 - 15 de novembre de 1866) fou un militar espanyol, acadèmic fundador de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Fill del militar Joaquín Blake y Joyes i de Dorotea de Tovar y Pierce. En 1811 va ingressar al Col·legi d'Artilleria i lluità a la guerra del francès com a oficial del Regiment de Granaders de la Guàrdia Reial, assolint el grau de capità en 1815. Alhora, entre 1818 i 1821 es graduà en física i química. En 1820 fou nomenat capità de les Milícies Provincials i l'arribada dels Cent Mil Fills de Sant Lluís el va sorprendre a Pamplona (abril-setembre de 1823), on fou fet presoner dels francesos després de la capitulació de la ciutat. En 1825 fou llicenciat per les seves idees liberals, però en 1829 fou readmès i nomenat tinent coronel de Milícies Provincials i en 1830 novament capità de la Guàrdia Reial. En 1835 fou nomenat comandant del Regiment de Caçadors de la Guàrdia Reial Provincial, amb el que lluitar durant la primera guerra carlina en el setge de Guevara. El 1838 ascendí a tinent coronel i el 1841 a coronel alhora que Baldomero Espartero el nomenava cap d'Estat Major de la Primera Divisió de l'Exèrcit del Nord. El 1843 fou nomenat professor de l'Escola d'Estat Major, en 1847 la reina Isabel II d'Espanya fou nomenat acadèmic fundador de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. i en 1848 fou nomenat Gentilhome de Cambra de la Reina. En 1850 fou nomenat cap d'estat major de la Capitania General de Castella la Vella i en 1852 fou ascendit a brigadier. Després de la vicalvarada de 1854 fou condecorat amb la Gran Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica i en 1855 fou nomenat vocal de la Junta de Defensa del Regne. En 1857 fou nomenat governador militar interí de la província de Madrid i en 1858 va rebre la Gran Creu de l'Orde de Sant Hermenegild. En 1860 fou nomenat Segon Cap d'Estat Major de l'Exèrcit d'Àfrica.
En 1863 fou nomenat director d'Operacions Geodèsiques de la Junta General d'Estadistica, i en 1865 va publicar un estudi sobre la velocitat inicial de la gravetat.

## Referències

* ↑ Joaquín Blake y Tovar a geneall.net
* ↑ Biografia al web de la RAC
* ↑ Documentació personal de D. Joaquín Blake y Tovar p. 195-225
# Joaquín Ignacio Mencos y Manso de Zúñiga

Joaquín Ignacio Mencos y Manso de Zuñiga (Pamplona, 6 d'agost de 1799 -Madrid, 20 de gener de 1882) va ser un polític navarrès, diputat a Corts i ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Fill del setè comte de Guenduláin, marquès de Vessolla, Gran d'Espanya, va ser regidor a l'ajuntament de Pamplona en 1833 i va donar suport a la nova reina Isabel II d'Espanya durant la primera guerra carlina. Fou elegit diputat a Corts en 1839, 1840, 1844 i 1846. Partidari del general Leopoldo O'Donnell, es va exiliar a França però va tornar en 1844. Fou nomenat senador vitalici en 1849 i tres anys més tard va succeir al seu pare en tots els seus títols nobiliaris. Va ser Ministre de Foment des del 15 de gener al 30 de juny de 1858 en el gabinet de Francisco Javier de Istúriz. Després de "La Gloriosa" es va retirar de la vida política, excepte el seu càrrec en el Senat d'Espanya. Va ser també escriptor i poeta aficionat, i en 1841 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola.
Va casar amb María del Pilar Ezpeleta Aguirre-Zuazo, VII Comtessa del Gual. És rebesavi matern de Mercedes i Lorenzo Milá.

## Obres

* El Príncipe de Viana
* Poema a la muerte del Conde de Campo-Alange
* Reseña histórica del estamento de próceres
* El cerco de Zamora por el rey Sancho II de Castilla (1882)

## Referències

* ↑ Joaquín Ignacio Mencos Manso de Zúñiga a geneanet.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ José Ignacio Mencos Gran Enciclopedia de Navarra
* ↑ Joaquín Ignacio Mencos y Manso de Zúñiga al web de la RAH
* ↑ Joaquín Ignacio Mencos a l'Enciclopèdia Vasca Auñamendi
# Joaquín José Casaus

Joaquín José Casaus (Llíria, 14 d'octubre de 1793- 1885) va ser un polític valencià, ministre del govern durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Llicenciat en dret, fou fiscal de l'Audiència Provincial de Barcelona en 1834. En 1843 fou enviat a l'Audiència de Granada i el 1844 a la de València. Militant del Partit Moderat, en 1844 fou escollit senador per València. En 1851 fou nomenat magistrat del Tribunal Suprem d'Espanya i nomenat senador vitalici. Entre octubre de 1857 i gener de 1858 va ser ministre de Gracia i Justícia interí en el govern de Francisco Armero Peñaranda. En 1857 també fou nomenat vicepresident del Senat. Amb la restauració borbònica fou nomenat president del Tribunal de Comptes fins a la seva defunció.

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.137. ISBN 9788495484802.
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Joaquín José Casaus a xtec.es
# Sant Ponç de Clariana de Cardener

Sant Ponç de Clariana de Cardener és una església romànica de Clariana de Cardener (Solsonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És una església d'una nau amb dos absis semicirculars contraposats i coberta de volta de canó reforçada per arcs torals. Al mur de migdia s'obre la porta d'entrada, d'arc de mig punt adovellat. L'aparell de l'església era fet amb blocs de pedra ben picats i col·locats a contrapunt. Estava adossada al mas anomenat "Cal Sant Ponç". Actualment aquesta església es troba sota les aigües de l'embassament de Sant Ponç. Està a molt poc de desapàreixer i només es pot veure en èpoques de molta sequera, quan el pantà esta quasi buit.

## Referències

* ↑ «Sant Ponç de Clariana de Cardener». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 agost 2021].
# Josep M. Borràs Sardà

Josep M. Borràs Sardà (Reus, 14 de juny de 1842 - 27 de març de 1904) va ser un polític català.

## Biografia

De família benestant, va ser alcalde de Reus i diverses vegades diputat provincial. Quan va morir, era president d'El Círcol, vicepresident de la Comissió d'Embassaments, que propicià la construcció del pantà de Riudecanyes, administrador del Santuari de Misericòrdia i president del Partit Liberal Fusionista a la comarca. Tenia la Gran Creu i era Comanador de l'Orde de Carles III.
La seva família tenia terrenys a Reus i a la Canonja, i un germà seu, Joaquim, va ser un dels impulsors de la Companyia del Ferrocarril de Lleida a Reus i Tarragona.

## Referències

* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 136.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Eusebi Folguera Rocamora | Alcalde de Reus 1889 | Succeït per: Eusebi Folguera Rocamora |
# Anthoceros caucasicus

Anthoceros caucasicus és una espècie de planta no vascular antocerota de la família Anthocerotaceae. Són plantes monoiques que formen rosetes irregulars de mida variable. El tal·lus és de color verd fosc i presenta lòbuls lacelats freqüentment ondulats. Els anteridis medeixen de 120-180 µm. La càpsula és cilindrica de fin a 4 centímetres de llarg. Produeix espores translúcides de color grisós o negre de 40-60 µm.
És una espècie pionera, habita talussos humits o en surgències, sovint sobre substrat àcid de l'estatge basal i montà. Distribuït arreu de la Macaronèsia, l'Àfrica occidental així com a certs punts d'Europa (Península Ibèrica, Caucas, Països Baixos…). Es creu que a Europa és un relicte tropical del terciari.

## Referències

* ↑ «Anthoceros caucasicus Stephani». The Plant List. [Consulta: 14 abril 2019].
* ↑ Copper-cobalt flora of Upper Katanga and Copperbelt. Field guide. Over 400 plants, 1,000 photographs and 500 drawings, 2016. ISBN 978-2-87016-080-0.
* ↑ VVAA. Handbook of liverworts and hornworts of the Iberian Peninsula and the Balearic Islands illustrated keys to genera and species. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 2009. ISBN 9788492583553.
* ↑ H. J. During; A. T. W. Eysink; C. Sérgio «Anthoceros caucasicus Steph. Found in the Netherlands». Lindbergia, 21, 3, 1996, pàg. 97-100.
# José Baldomero Fernández Calviño

José Baldomero Fernández Calviño (Narón, província de la Corunya, 27 de setembre de 1936) fou un sociòleg i polític gallec, senador en la legislatura constituent i conseller de la Xunta de Galícia

## Biografia

Va estudiar batxillerat a l'Institut d'Ensenyament Mitjà de la Corunya. Es va diplomar a Madrid en l'escola de Sociologia i va obtenir el títol de Graduat Social en l'Escola de la Universitat de Santiago. Ha estat funcionari de l'Administració Local, director d'empresa, president de la Federació de Cofradies de Pescadors d'Espanya i de la Confederació Nacional de la Pesca de Producció. Articles i conferències de premsa. Pertany al Real Club Deportivo de La Coruña i al Club Noia.
Procedent del Frente de Juventudes, va militar en el Movimiento Nacional, va ser Delegat de Joventuts i Secretari Local del Movimiento i procurador en Corts de 1971 a 1977 per les Confraries de Pescadors. Després es va apuntar al Partit Gallec Independent. A les eleccions generals espanyoles de 1977 i 1979 fou escollit senador per la província de la Corunya per la UCD. També fou conseller de pesca en la Xunta de Galícia provisional. L'agost de 1982 va anunciar el seu ingrés al Centre Democràtic i Social d'Adolfo Suárez.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Sánchez Terán visita hoy las zonas afectadas por el temporal, ABC, 17 de desembre de 1978
* ↑ Seis nuevos parlamentarios se pasan al partido de Suárez ABC, 4 d'agost de 1982
# José Elguero Bertolini

José Elguero Bertolini (Madrid, 25 de desembre de 1934) és un químic espanyol que va ser president del Consell Superior d'Investigacions Científiques entre 1983 i 1984. Des de 2000 és acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Llicenciat i doctor en Ciències Químiques per les Universitats de Montpeller i Madrid, està especialitzat en química heterocíclica, espectroscòpia, química teòrica, i química orgànica física. Ha publicat més de mil tres-cents articles i és membre del consell assessor de dotze publicacions científiques. Va ser president del Consell Superior d'Investigacions Científiques de 1983 a 1984. De 1986 a 1990 fou president del Consell Social de la Universitat Autònoma de Madrid i de 1990 a 1995 president del Consell Científic Assessor de la Comunitat de Madrid.
Des de 2000 és membre de la de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, en la que va ingressar en 2004 amb el discurs "Metodología de la investigación: los ejemplos de Freud y de Cajal" i membre honorari de la Reial Acadèmia Nacional de Farmàcia. Des del 20 d'abril de 2006 és acadèmic corresponent de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona
. Ha estat guardonat amb nombrosos premis nacionals i internacionals per la seva activitat científica.
Està en possessió de la Comana de l'Orde d'Alfons X el Savi i és doctor «Honoris causa» per la Universitat Autònoma de Madrid, Universitat de Castella-la Manxa, Universitat d'Alcalá de Henares, Universitat de Saragossa, Universitat d'Oviedo, Universitat Politècnica de Sant Petersburg i la Universitat de Marsella. El 1984 va rebre la medalla de la Reial Societat Espanyola de Química i el 1989 el Premi Nacional d'Investigació Santiago Ramón y Cajal. L'any 2005, li va ser concedit el Premi d'Investigació "Miguel Catalán" com a reconeixement a la seva activitat investigadora per la Comunitat de Madrid.
En 2015 fou nomenat president de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals en substitució d'Alberto Galindo Tixaire

## Obres

* España y los elementos de la tabla periódica

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2016-03-16 a Wayback Machine. al web del CSIC
* ↑ Biografia Arxivat 2017-03-23 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ «José Elguero, Académico de Honor de la Real Academia Nacional de Farmacia». Arxivat de l'original el 2016-08-08. [Consulta: 14 maig 2016].
* ↑ Doctors honoris causa< de la Universitat de Saragossa
* ↑ Los profesores Ulrich Hauptmanns y José Elguero Bertolini serán investidos Honoris Causa por la Universidad de Oviedo, Europa Press, 5 de febrer de 2009
* ↑ Aguirre entrega al químico Jose Elguero el I Premio de Investigación de la Comunidad "Miguel Catalán", web de la Presidència de la Comunitat de Madrid
* ↑ José Elguero nuevo Presidente de la Academia Arxivat 2015-09-06 a Wayback Machine. al web de la RAC

## Enllaços externs

* José Elguero: "Los años de esterilidad del CSIC han causado un daño irreversible a la ciencia en España", El País, 7 de maig de 1983
* “La actitud de los científicos ante los proyectos de investigación” por José Elguero Bertolini a Cuardernos de Cultura Científica
# José Ferraz y Cornel

José Ferraz y Cornel (Benasc, Osca, 3 d'abril de 1796 – València, 5 de juliol de 1854) va ser un militar i polític aragonès, ministre d'Hisenda durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Va néixer a Casa Faure de Benasc, en el si d'una família infantona documentada des del segle xii. Germà de Francisco Javier Ferraz y Cornel, tinent general i president del Tribunal Suprem de Guerra i Marina; i cosí germà de Valentín Ferraz y Barrau, president del Consell de Ministres.
Va obtenir plaça com a cadet en el Regiment de Dragons del Rei el 26 de maig de 1808, -amb una dispensa especial del general José de Palafox y Melci per la seva edat edat-, defensant Saragossa de les tropes franceses en els dos setges que va sofrir en 1808-1809. En capitular la ciutat, es va negar a servir en les files napoleòniques i va ser conduït presoner a França, encara que va aconseguir escapar-se abans de travessar la frontera i es va amagar en la serra d'Alcubierre fins que va poder reincorporar-se de nou a l'exèrcit espanyol del general Blake que operava a València, on va combatre la resta de la contesa assolint els graus d'alferes de cavalleria i el 1820 de capità.
Afí als postulats liberals, durant el Trienni Liberal va estar destinat com a oficial primer en la Secretaria de Despatx de la Guerra, rebent la llicència definitiva de l'Exèrcit en reposar-se en 1823 l'absolutisme fernandí.
L'11 de gener de 1839 (durant la regència de Maria Cristina) va ser nomenat Director General del Tresor (Ministeri de Pío Pita Pizarro), i posteriorment fou designat per ocupar com a interí la cartera d'Hisenda del l0 al 12 de maig de 1840, exercint-la com a titular del 20 de juliol al 19 d'agost del mateix any, en el Consell de Ministres presidit pel seu cosí germà Valentín Ferraz y Barrau.
Va ser diputat a Corts per València de 1837 a 1839 i senador per la província de Saragossa en la legislatura de 1843-1845. En 1851 va ser designat senador vitalici per la reina Isabel II.
Retirat de tota activitat política, va fixar el seu domicili a València, ciutat en la qual es va dedicar als negocis i on exerciria alguns rellevants càrrecs: Director de l'Hospital Provincial i de la Casa de Beneficència, i membre de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles i de la Reial Societat Econòmica d'Amics del País.
Entre altres distincions, va rebre la gran creu de les reals ordes de Carles III i Isabel la Catòlica.

## Referències

* ↑ «José Ferraz y Cornel». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ José Ferraz a xtec.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat

## Bibliografia

* Archivo General Militar de Segovia, Expediente F-1247.
* José FERRAZ TURMO y José FERRAZ PENELAS, Biografía del Excmo. Sr. D. José Ferraz y Cornel, Zaragoza, Tipografía La Editorial, 1915.
* Javier del Valle Melendo y José Espona Vila, Comarca de La Ribagorza, Depósito legal: Z-2.764-2006.
* Fernando García-Mercadal y Fernando Martínez de Baños, Valentín Ferraz (1792-1866), un altoaragonés en la corte isabelina, Caja de Ahorros de la Inmaculada, Zaragoza, 2010.
# José Luyando y Díez

Jose María Liborio Luyando y Díez Pueyo (Guadalajara, Nova Espanya, 22 de juny de 1773 - Roma, 5 de febrer de 1834) va ser un militar, diplomàtic i polític espanyol.

## Biografia

Oriünd del Virregnat de Nova Espanya, era fill de Ruperto Vicente de Luyando y Beltrán, oïdor de la Audiència de Guadalajara, i de María Díez Pueyo de Urriez. El 10 de desembre de 1788 va ingressar al cos de Guardiamarines, i ascendiria a tinent de navili el 1804. El mateix any fou destinat a Madrid, on el 1805 ingressà a la Direcció d'Hidrografia. En 1809 ascendiria a oficial de la Secretaria de Marina i el 1810 a capità de fragata. Aleshores fou enviat a Mèxic per tal de cercar recursos per lluitar en la guerra del francès. El desembre de 1813 fou nomenat Secretari d'Estat interí, càrrec que va ocupar fins a maig de 1814. En 1815 fou destinat com encarregat de negocis al Marroc, amb la missió de fer reconeixements científics de l'estret de Gibraltar.
Decidit liberal, en proclamar-se el trienni liberal fou nomenat membre del Consell d'Estat (1820) i novament ocuparia la secretaria d'estat de setembre a octubre de 1823, l'últim del govern liberal. Després es va dedicar a tasques científiques fins que en 1833 va demanar llicència per anar a Roma, on va morir d'una angina de pit un any després.

## Obres

* Tablas lineales para resolver los problemas de pilotaje astronómico con exactitud y facilidad (Madrid, 1803)
* Examen de las ventajas que producirá el desestanco del tabaco (Cadis, 1813)
* Razón de los gastos de la marina militar y reformas de que son susceptibles (Madrid, 1821)
* Carta esférica del estrecho de Gibraltar, construida por ... con el reconocimiento, situación y sonda de los Cabezo. que de Real Orden ha practicado en 1825, grabada por R. Esteve, Memoria en que se manifiestan las operaciones practicadas para levantar fundamentalmente la carta del estrecho de Gibraltar (Madrid, 1826)

## Referències

* ↑ José María Luyando Pueyo a gw.geneanet
* ↑ José de Luyando a mcnbiografias
# José María Fernández de la Hoz Gómez

José María Fernández de la Hoz Gómez (Madrid, 19 de març de 1812 - 27 de gener de 1887) fou un jurista i polític espanyol, ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Llicenciat en dret, fou fiscal en l'Audiència de Madrid i del Tribunal Suprem de Marina i Guerra. Fou diputat a Corts Espanyoles per primer cop el 1844 per Madrid, i ho fou el 1846, 1850 i 1857 per Ciudad Real, el 1863 per Pontevedra i el 1865 per Madrid. Va ocupar temporalment el ministeri de Gràcia i Justícia de gener a juny de 1858 sota la presidència de Francisco Javier de Istúriz.
A les eleccions generals espanyoles de 1871 fou elegit diputat per Torrelaguna (Madrid) i a les d'abril de 1872 ho fou per la Vila Joiosa. Encara que en els primers anys de la restauració borbònica va donar suport Cánovas del Castillo, finalment ingressà al Partit Liberal Fusionista, amb el que fou escollit senador per la província de Lleida el 1876-1877 i senador vitalici des de 1877. Posteriorment fou president de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació.

## Enllaços externs

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.206. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Senat
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# José María González Ortea

José María González Ortea (Gijón, Astúries, 1946 - Palma, 18 de març de 2015) fou un polític balear d'origen asturià. Era casat amb Catalina Enseñat Enseñat.
En 1974 es llicencià com a enginyer de camins, canals i ports i es va instal·lar a Mallorca, on va treballar en nombrosos estudis i projectes. Alhora milità en el Partit Liberal, amb el qual es va integrar a Alianza Popular i després al Partit Popular de les Illes Balears, amb el que fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1987, 1991, 1995 i 1999.
Fou conseller de turisme del primer govern de Jaume Matas (1996-1999) i també conseller del Consell de Mallorca.
També fou president de la Confederació Hidrogràfica del Xúquer entre novembre de 2002 i maig de 2004, i el de gerent del Fogaiba entre juny de 2005 i juliol de 2007.

## Referències

* ↑ «Mor José María González Ortea, exconseller de Turisme amb Matas». ARA Balears, 18-03-2015 [Consulta: 8 maig 2016].
* ↑ «Fallece en Palma el exconseller de Turismo e ingeniero José María González Ortea». Diario de Mallorca, 19-03-2015 [Consulta: 8 maig 2016].
* ↑ «Fallece González Ortea». Última Hora, 18-03-2015 [Consulta: 8 maig 2016].