OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pal·ladi del Gavaldà

Pal·ladi (Palladius) fou comte del Gavaldà coincidint en el temps amb el bisbe Parteni del Gavaldà (vers 561-584). Era cunyat d'un comte de nom Firmí.
Era originari d'Alvèrnia i fill del comte Britià (Britianus) o Brità (Britannus) i de Cesària. Fou nomenat comte del Gavaldà per Sigebert I, rei d'Austràsia (561-575) i tenia residència ordinària a la vila de Javoux, aleshores la capital del Gavaldà i seu també del seu bisbe. Pal·ladi era un home volent i abusava de la seva autoritat vexant als pobles sota el seu govern, i usurpant impunement béns de l'església del Gavaldà i dels vassalls de la zona. Aquesta conducta violenta va animar el zel del bisbe Parteni que va decidir sostenir els drets de la seva església contra el comte i les seves injustícies. El comte pel seu costat no estava disposat a tolerar les queixes del prelat al que va acusar de diversos crims i el poble es va dividir entre el partit del comte i el del bisbe.
Sigebert, rei d'Austràsia, el sobirà del comte i el bisbe, fou informat de la situació i els va cridar a la cort per donar compte de la seva conducte, però ni davant del rei es va poder posar fi a la querella; la situació va arribar a un punt extrem quan Pal·ladi va acusar Parteni directament davant el rei i tota la seva cort, de diversos crims dels més infames; no se sap quin judici va establir el rei en aquest afer però sembla que ambdós van retornar al Gavaldà, si bé Pal·ladi no va gaudir gaire temps del càrrec, ja que Romà, un natiu d'Alvèrnia que volia el càrrec de comte del Gavaldà, va intrigar i va aconseguir la deposició de Pal·ladi l'any següent, si bé no consta pas que aquest Romà ocupés el seu lloc i realment sembla que no fou nomenat.
Uns mesos després Pal·ladi i Romà es van trobar a Clarmont d'Alvèrnia i es van enfrontar sobre el comtat o el govern del Gavaldà, i Romà, per amoïnar a Pal·ladi, va fer córrer el rumor que el rei Sigebert el volia fer matar. Pal·ladi va donar crèdit al rumor i per avançar-se a la seva mort va decidir suïcidar-se. La seva mare i el comte Firmí, el seu cunyat es van assabentar d'aquesta decisió i el van vigilar i seguir per evitar el seu destí però Pal·ladi va eludir la seva vigilància i es va retirar a una cambra separada on es va matar clavant-se per dues vegades l'espasa al pit. Gregori de Tours atribueix la seva mort a un càstig diví per la seva injuriosa acusació al bisbe Parteni. Declarat indigne de sepultura catòlica, se'l va enterrar sense cerimònia prop del monestir de Cournon a Alvèrnia.

## Referències

Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Publi Plauci Hipseu

Publi Plauci Hipseu (en llatí Publius Plautius Hypsaeus) va ser un magistrat romà del segle i aC.
Va ser tribú de la plebs l'any 54 aC. Era partidari de Gneu Pompeu (del que havia estat qüestor) al que va afavorir en l'exercici del càrrec i va fer aprovar l'encàrrec al seu patró de restaurar a Ptolemeu XII Auletes (80 aC-58 aC) al tron egipci, que va ocupar l'any 55 aC.
Era candidat al consolat enfront de Tit Anni Papià Miló, i va tenir el suport de Publi Clodi Pulcre i les seves milícies. Junt amb el candidat Quint Cecili Metel Escipió va participar en els fets violents del moment. Després de la mort de Clodi, Hipseu i Escipió van assetjar a l'interrex Marc Emili Lèpid a la seva pròpia casa durant cinc dies, perquè volia impedir la celebració il·legal dels comicis. Va acusar Miló del crim de Clodi i la defensa d'aquest va demanar que els esclaus d'Hipseu que l'acusaven fossin sotmesos a tortura per veure si deien la veritat, però aviat els seus mateixos amics va aconseguir la seva sortida cap a un desterrament voluntari per suborns en el seu intent de ser cònsol. Pompeu el va abandonar.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/551?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=HypsaeusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 541. ]
# Publi Valeri Triari

Publi Valeri Triari (en llatí Publius Valerius Triarius) va ser un cavaller romà del segle i aC. Era fill de Lucius Valerius Triarius. Formava part de la gens Valèria, una de les més antigues gens romanes.
Va acusar Marc Emili Escaure l'any 54 aC de repetundae i després d'ambitus. Escaure va ser defensat de les dues acusacions per Ciceró i absolt.

## Referències

* ↑ Squires, Simon. Asconius Commentaries on Five Speeches of Cicero (en anglès). Bolchazy-Carducci Publishers, 1990, p. 31. ISBN 0865162204.
* ↑ Ascon. in Scaur. p. 19; Cic. pro Scaur. 1. 2, ad Att. 4.16.8, 4.17.2, ad Q. Fr. 3.2.3
# Tractat de Turkmantxai

El tractat de Turkmantxai (rus: Туркманчайский договор; persa: عهدنامه ترکمنچای) fou un acord de pau negociat a Turkmantxai, al Caucas, al final de la guerra russopersa del 1826-1828 (amb derrota persa), pel qual els qajars (la dinastia persa) reconeixien la sobirania russa sobre els kanats de Nakhitxevan, Erevan i Talish amb les regions d'Ordubad i Mughan, establint el riu Aras (Araxes) com a frontera entre l'Imperi Rus i Pèrsia confirmant les disposicions del tractat de Gulistan.
Es va signar el 21 de febrer de 1828 entre el príncep hereu Abbas Mirza i Allah-Yar Khan Asaf al-Dawla, camarlenc del xa Fath Ali Shah, per part de Pèrsia, i el general Ivan Paskievich per Rússia. Els russos amenaçaven en conquerir Teheran en cinc dies si Pèrsia no acceptava les condicions. A més de les principals esmentades, es va pactar una indemnització a pagar pels perses, la pèrdua del dret de navegació exclusiu per la mar Càspia, que ara seria també per Rússia, les capitulacions comercials, el dret d'establir consolats i enviats a tot l'Iran, l'intercanvi de presoners, diversos tractats comercials que Rússia determinaria, la declaració persa de lamentar el trencament de la pau de Gulistan i la prohibició de perseguir o acusar cap habitant de l'Azerbaidjan persa per activitats durant la guerra i el control rus d'aquests territoris i el dret a emigrar a Rússia si ho desitjaven. Com a afegit, s'establien provisions per al reassentament dels armenis de Pèrsia al Caucas i l'alliberament de captius armenis.

## Referències

* ↑ Pir Nia, H.; Ashtiani, Abbas Eghbal; Agheli, B. History of Persia (en anglès), 2002, p. 673-686. ISBN 964-6895-16-6.

## Vegeu també

* Tractat de Gulistan

## Enllaços externs

* Text del tractat (rus)
# Chris Paul

Christopher Emmanuel Paul, conegut com a Chris Paul (Lewisville, Carolina del Nord, 6 de maig de 1985) és un jugador de bàsquet estatunidenc que juga a la posició de base als Golden State Warriors de l'NBA.

## Referències

* ↑ «Chris Paul | Golden State Warriors» (en anglès). [Consulta: 17 novembre 2023].
* ↑ Associated Press «Clippers' Chris Paul named MVP as West topples East in ASG». ESPN.com. Associated Press, 17-02-2013.

## Enllaços externs

* Chris Paul - Lloc web oficial
# Estació de Fontana

Fontana és una estació de la L3 del Metro de Barcelona situada al carrer Gran de Gràcia, 168-170 de Barcelona. La parada deu el seu nom a una finca senyorial del segle xviii, coneguda com La Fontana i que es trobava on actualment hi ha les Cases Feliu Iglésies, a la cantonada amb la Rambla de Prat.
Mapa Metro Línia 3 :

## Història

El març de 1921 es constituïa la companyia Gran Metropolità de Barcelona, encarregada de construir el primer ferrocarril soterrat de Barcelona amb un recorregut comú entre la plaça de Lesseps i el passeig de Gràcia i dues branques, una per la Rambla, i l'altra per la Via Laietana.
Els treballs del Gran Metro de Barcelona s'iniciaren a les acaballes del mateix any, quedant el tram tram Catalunya-Lesseps enllestit el 30 de desembre de 1924. A causa d'un retard de les obres, l'estació de Fontana corresponent a aquest tram va entrar en servei el dia 1 de maig de 1925.
L'estació es va construir a 20 metres de profunditat amb un accés d'un edifici d'una planta a la superfície. Inicialment, però, s'havia projectat un edifici de 5 pisos per encabir-hi la seu corporativa del Gran Metropolità de Barcelona. Les parets de l'estació es van revestir amb rajoles de ceràmica esmaltada de forma quadrangular.
Durant la Guerra Civil va servir de refugi dels bombardejos aeris que va partir la ciutat. El 1982, amb la reorganització dels números de línies i canvis de nom d'estacions va passar a ser una estació de la L3.

## Serveis ferroviaris

Metro de Barcelona :
| Procedència/Destinació | < | Línia | > | Procedència/Destinació |
| Zona Universitària | Diagonal | | Lesseps | Trinitat Nova |

## Referències

* ↑ «Fontana metro L3». TMB. [Consulta: 27 març 2024].
* ↑ Pacheco, Lluís. «90è aniversari de l'estació de Fontana». El Periodico, 27-10-2015.
* ↑ «90 anys del metro de barcelona». TMB. [Consulta: 27 març 2024].
* ↑ «Fontana és l’unica estació que conserva mosaics des de la inauguració». Betevé. [Consulta: 27 març 2024].
* ↑ «Estació de metro de Fonatana». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 27 març 2024].

## Vegeu també

* Estació de Gràcia
* Llista d'estacions del metro de Barcelona
* Xarxa ferroviària de Catalunya
# Francisco Narváez Borghese

Francisco de Narváez Borghese (Loja, 30 de març de 1793 - Madrid, 1 de setembre de 1865) fou un militar i polític espanyol, germà de Ramón María Narváez y Campos, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.
Ingressà a l'exèrcit, arribant a cadet en 1805 i a subtinent en 1808. Durant la guerra del francès participà en la batalla de Rioseco i en la batalla de Medina del Campo. Ascendí a capità en 1816 i en 1818 fou destinat a Amèrica a combatre els independentistes. Va combatre a Lima i Talcahuano, Valdivia i Chiloé i en 1820 ascendí a comandant. Després és destinat a Callao, participant en la batalla d'Ica. En 1823 fou ascendit a coronel i en 1825 a brigadier. En 1826 és destinat a Cuba i en 1829 torna a la Península. És nomenat aleshores governador militar de Matanzas, càrrec que va ocupar fins que en 1834 és cridat per dirigir l'Exèrcit del Centre en la Primera Guerra Carlina. Ascendí a mariscal de camp i derrotà les tropes carlines d'Aragó i València. En 1838 fou nomenat Capità General de Castella la Nova.
Va ser ministre interí de la Guerra i de Marina d'octubre de 1839 a abril de 1840 durant el gabinet d'Evaristo Pérez de Castro, després del Conveni de Vergara i la fi de la Primera Guerra Carlina. El 1840 va rebre el comtat de Yumuri i el 1847 el vescomtat de Matanzas de la reina Isabel II d'Espanya. De 1839 a 1843 fou senador per Àvila i des de 1847 fou senador vitalici.

## Referències

* ↑ Los tres laureados lojeños serán los protagonistas del Día de la Constitución
* ↑ La Sociedad en Chile Austral antes de la colonización alemana (1645-1845). Gabriel Guarda. Editorial Andrés Bello, 1979, p.438.
* ↑ Francisco Narváez a xtec.es
* ↑ Relacíon de títulos nobiliarios vacantes, Instituto Salazar Castro p. 126
* ↑ Fitxa del Senat
# Coprates

Coprates és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -14.83 ° latitud N i 295 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Coprates, antic nom de l'actual riu Ab-I-Diz, Iran.

## Referències

* ↑ "Coprates". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# C-terminal

L'extrem C-terminal o carboxil terminal es refereix a l'extrem d'una proteïna o un pèptid que té un grup carboxil lliure. Per convenció, s'associa aquest extrem al final de la seqüència de la proteïna. Quan la proteïna es tradueix per l'ARN missatger, és creada del N-terminal al C-terminal. La convenció per escriure seqüències de pèptids és posar el C-terminal ea la dreta i escriure la seqüència des del N- al C-terminal.

## Química

Cada aminoàcid té un grup carboxil un grup amino, i aminoàcids units uns amb els altres per formar unca cadena per una reacció de deshidratació unint el grup amino d'un aminoàcid al grup carboxil del següent. Per tant, les cadenes de polipèptids tenen un final amb un grup carboxil sense enllaçar, el C-terminal, i un final amb un grup amino, el N-terminal. Les proteïnes se sintetitzen naturalment començant pel N-terminal i acabant al C-terminal.

## Vegeu també

* N-terminal
# Cases Jacint Torner

Les cases Jacint Torner són un conjunt d'edificis situats al passeig de Colom de Barcelona, que actualment acullen un hotel. La façana del núm. 16 del carrer de la Mercè (antigament la principal) té una porxada d'arcs de mig punt amb medallons de bustos en relleu als carcanyols.

## Història

El 1846, Maria Josepa Traval i Glòria, casada amb Joan Soler de la Torre i Ubach i neta d'Onofre Glòria, va establir un antic casal en emfiteusi al paleta Jacint Torner i Batllori, amb l'obligació d'invertir-hi 14.000 lliures en els dos anys següents a la desocupació pels llogaters. Aquell mateix any, Torner va presentar el projecte d'un edifici de planta baixa i quatre pisos (Mercè, 18 i Passeig de Colom, 13), signat pel mestre d'obres Jaume Feliu i Castelló, germà de la seva esposa Antònia. El 1849, Torner va presentar el projecte d'un segon edifici de planta baixa, entresol i quatre pisos (Mercè, 16 i Passeig de Colom, 12), aquest cop sota la direcció de l'arquitecte Josep Buxareu.
Un cop enderrocada la Muralla de Mar, les façanes que donaven al nou passeig de Colom van guanyar protagonisme en detriment de les del carrer de la Mercè. Així, el 1897, el propietari Josep Claramunt va demanar permís per a convertir els balcons del primer pis de l'edifici del núm. 13 en una balconada, segons el projecte de l'arquitecte Joaquim Bassegoda. Recentment, ha estat rehabilitat per a ampliar-hi l'hotel del núm. 12, incloent-hi una piscina al terrat.

## Vegeu també

* Casa-fàbrica Torner

## Referències

* ↑ «Hotel Duquesa de Cardona». GCT Proyectos Edificación.
* ↑ AHPB, notari Magí Soler i Gelada, manual 1.287/7, f. 118-124, 08-05-1846.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 182 C, 15-07-1846.
* ↑ Toscas i Santamans, 1995, p. 256.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 410 bis C, 20-03-1849.
* ↑ José Claramunt. «Mercè 16, Simó Oller 5 i Passeig de Colom 13. Practicar obres de reforma a la casa». Q127 Foment 1227 Y. AMCB, 08-05-1897.
* ↑ «AMPLIACIÓN HOTEL DUQUESA DE CARDONA». GCT Proyectos Edificación. Arxivat de l'original el 2023-01-14. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ «FACHADA HOTEL DUQUESA DE CARDONA». GCT Proyectos Edificación. Arxivat de l'original el 2023-01-14. [Consulta: 14 gener 2023].

## Bibliografia

* Toscas i Santamans, Eliseu «Els lligams polítics entre Barcelona i Sarrià al segle XIX. La connexió Vives». Estudis històrics i documents dels arxius de protocols, 13, 1995, pàg. 253-278. ISSN: 0211-5425.

## Enllaços externs

* «HOTEL DUQUESA DE CARDONA». GCT Proyectos Edificación. Arxivat de l'original el 2023-01-14. [Consulta: 14 gener 2023].
# Bernardo Rossellino

Bernardo di Matteo Gamberelli, més conegut com a Bernardo Rossellino (Settignano, 1409 – Florència, 1464), va ser un escultor i arquitecte italià, germà major de l'escultor Antonio Rossellino.
Rossellino va nàixer a Settignano, prop de Florència.
De jove va ser deixeble i col·laborador de Leone Battista Alberti, a partir dels esbossos i plànols del qual va construir el Palazzo Rucellai de Florència, un dels primers palaus pròpiament renaixentistes. Té tres ordres de pilars inscrits en una superfície de delicada i variada rusticitat, sota una cornisa amb mènsules i sense fris. A Arezzo va emprar la façana all'antica per a l'estructura tardo-gòtica de la confraternitat caritativa dita Fraternità della Misericordia.
Va treballar a la Toscana i a Roma, en aquesta darrera ciutat fent molts encàrrecs del papa Nicolau V, ampliant el transsepte i absis de l'Antiga Basílica de sant Pere (1452–55) que seria enderrocada a la següent generació. Entre altres projectes que va desenvolupar a Roma per a Nicolau V cal esmentar la restauració de Santo Stefano Rotondo, c. 1450, on encara es pot veure l'altar de la seua mà.
Va esdevenir cèlebre sobretot pel seu idealitzat replanejament de Pienza, a l'antic districte de Corsignano, on el papa Pius II va voler fer un monument del lloc on havia nascut, dissenyant-lo segons els principis de l'urbanisme i l'arquitectura renaixentistes. Va fer-ne el centre amb la plaça i els edificis més importants, la catedral, el Palazzo Pubblico, el palau del bisbe (Palazzo Vescovile) i el Palazzo Piccolomini, que havien de ser envoltats per la resta de la petita ciutat. Al Palazzo Piccolomini va emprar la mateixa organització de la façana que al Palazzo Rucellai. Per al papa Pius també va fer el palau senès de Nerucci.
En arquitectura va innovar amb el monument funerari mural, amb la tomba mural de Leonardo Bruni de la Basílica de la Santa Creu de Florència, (1444 – 1447). Hi va representar el darrer canceller florentí jeient en repòs en un sarcòfag, fet en baix relleu i situat sota un entaulament suportat per pilastres que recorda la secció central d'un arc de triomf, amb un relleu de la Mare de Déu al timpà. Aquest tipus de tomba va ser replicat per altres artistes, en primera instància pel conciutadà de Rossellino Desiderio da Settignano, i de seguida va esdevenir un model repetit al llarg de tot el Renaixement.
Entre altres comandes escultòriques en format arquitectònic, Bernardo va dissenyar la tomba de La Beata Villana a l'església de Santa Maria Novella de Florència i la del jurista Filippo Lazzari a l'església de San Domenico, a Pistoia. Va fer una porta de marbre ricament ornamentada per al Palazzo Pubblico de Siena i un panell de terracotta representant l'Anunciació que es conserva a la Catedral d'Arezzo.

## Notes

* ↑ Imatge de la plaça
* ↑ Imatge de la tomba

## Referències

* Giorgio Vasari, Vides dels més excel·lents pintors, escultors i arquitectes, diverses edicions i traduccions.
* Santo Stefano Rotondo al Celio
* Tomba mural de Leonardo Bruni
* Tabernacle de l'Eucaristia, Catedral, Pienza, c. 1460
# Jacob, pare de Josep

En l'evangeli segons sant Mateu Jacob és el fill de Matan i el pare de Sant Josep. Per tant, era l'avi de Crist.
| Matan | Matan | Matan | Matan | Matan | Matan | | | | | | |
| Jacob | Jacob | Jacob | Jacob | Jacob | Jacob | Joaquim | Joaquim | Joaquim | Joaquim | Joaquim | Joaquim | | | | | | |
| Josep | Josep | Josep | Josep | Josep | Josep | Maria | Maria | Maria | Maria | Maria | Maria | | | | | | |
| | | | | | | | | | | | | Jesús | Jesús | Jesús | Jesús | Jesús | Jesús |

## Referències

* ↑ «Evangeli segons Mateu 1 | Bible.is». [Consulta: 24 juliol 2023].
# Justícia ambiental

La justícia ambiental aplica les teories de la justícia a l'àmbit del medi ambient i l'ecologia. Està lligada a la sostenibilitat. Considera la natura, el medi ambient i els seus serveis com a elements del bé comú, implicant drets, deures i obligacions legals per a tothom. Aquests deures i obligacions sovint s'agrupen en la noció de "responsabilitat social i ambiental", és a dir que la llibertat per a explotar un recurs del medi ambient acaba on amenaça a la resta (és obligatori no sobreexplotar un recurs) i on el medi ambient (biodiversitat, hàbitats naturals, diversitat genètica) estigués amenaçat per l'activitat humana. Per tant, inclou mesures de reducció, reparació i compensació quan un dany ecològic no pot evitar-se, cosa que pot requerir o justificar una certa "interferència ecològica".
La justícia climàtica és la justícia ambiental referent als efectes del canvi climàtic, incloent l'escalfament climàtic i qualsevol altre dels seus efectes: sequeres, inundacions, incendis, etc.
Exemples d'injustícia ambiental (i social) són el deute ecològic i el racisme ambiental.

## Referències

* ↑ Rawls, John (1971), A theory of justice, Cambridge, Mass., Harvard University Press.
* ↑ Larrère, C. «La justice environnementale». Multitudes, 1, 2009, pàg. 156-162.
* ↑ Blanchon, D., Moreau, S., y Veyret, Y. «Comprendre et construire la justice environnementale». Annales de géographie, 1, 2009, pàg. 35-60.
* ↑ Flipo, Fabrice. «L'espace écologique - Sur les relations de l'écopolitique internationale à la philosophie politique classique» (en francès), 2002.
* ↑ Rossi G. (2003), L'ingérence écologique, París, CNRS Éditions, 248 p.
* ↑ M. Munasinghe & R. Swart (Eds.) (2000) Climate Change and Its Linkages with Development, Equity, and Sustainability.
* ↑ Pettit, J. (2004). Climate justice : a new social movements for atmospheric rights, IDS Bulletin, julio de 2004, vol. 35, no. 3, pp. 120-106.

## Bibliografia

* McDonald D. (ed.) (2002) Environmental Justice In South Africa, Ohio University Press, 352 p.
* Zuindeau B. (2005), Analyse économique des disparités écologiques spatiales : une étude à partir des départements français, Revue d’Économie Régionale et Urbaine, n◦ 3, pp. 331-354.
* Fortín, Marie-José (2005) Paysage industriel, lieu de médiation sociale et enjeu de développement durable et de justice environnementale: les cas des complexes d'Alcan (Alma, Quebec) et de Péchiney (Dunkerque, France) (Tesis doctoral, París 1).
# La Brive

La Brive o la Brivaz és un riu francès al departament de l'Ain de la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, a l'antiga regió de Roine-Alps i afluent dret del Roine. Ja sigui pel que fa als cantons, la Brive travessa un sol cantó, neix i conflueix al mateix cantó de Lagnieu, al districte de Belley. La Brive travessa una única zona hidrogràfica Le Rhône du ruisseau des Moulins inclus au Fouron (V162) amb una superfície de 8.326 km².
Amb 12,7 quilòmetres de llarg, la Brive té el seu naixement al municipi de Marchamp a 611 metres d'altitud, al sud-oest de Tête Dure (681 m). Flueix en termes generals d'est a oest.
Desemboca al Roine a la població de Montagnieu a 204 metres sobre el nivell del mar.
Els rius veïns són, en sentit horari, la Perna al nord-oest i al nord, el Furans al nord-est, el Gland a l'est i sud-est, el Roine al sud, sud-oest i oest.
Només al departament d'Ain (01), la Brive travessa aquests cinc municipis, en sentit aigües avall, des de Marchamp (font), Lompnas, Seillonnaz, Briord, Montagnieu (confluència).
La Brive té sis trams tributaris referenciats:
* la riera (ruisseau) de Gros Pertuis (rd) 1 km, només a la població de Marchamp, amb un afluent:
* la rau de Negrin (rg), a 1 km, només al poble de Marchamp.
* la riera de Grès (rd), 1,7 km als dos municipis de Seillonnaz (confluència) i Lompnas (font).
* la riera de Greletan (rd), 1,6 km només al terme municipal de Seillonnaz.
* la riera Haute-Roche (rg), 1,1 km sobre els tres municipis de Briord (confluència), Lhuis (font), Marchamp.
* le Vernay (rg), 3,1 km sobre els tres municipis de Briord, Seillonnaz (confluència), Lhuis (font)
* la riera de Baïse (rd), 2,3 km només al terme municipal de Seillonnaz.
Per tant, el nombre de Strahler és tres.
La Brive està coberta per l'Association agréée de pêche et de protection des milieux aquatiques (Associació homologada per a la pesca i la protecció de medis aquàtics) la Truite du Bas-Bugey amb seu a Belley. És un curs d'aigua de primera categoria.

## Notes

* 1 2 3 4 «geoportail.gouv.fr» (en francès). [Consulta: 3 maig 2022].
* ↑ «geoportail.gouv.fr» (en francès). Géoportail - IGN. [Consulta: 3 maig 2022].
* ↑ Géoportail - IGN. Géoportail. Géoportail - IGN.
* ↑ Géoportail - IGN. Géoportail (confluència). Géoportail - IGN.
* ↑ «Pêche dans le Bugey Sud». [Consulta: 3 maig 2022].