OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Benacantil

El Benacantil és una muntanya que destaca en la façana urbana d'Alacant.
El topònim és d'origen àrab Banu-lQatil, nom atorgat pel geògraf musulmà al-Idrisi al segle xii. En la forma nativa seria Bena'Laqantil, que deriva de les paraules bena, forma mossàrab de pinna, 'penya' en llatí, i de laqanti, adjectiu que prové de Laqant, el nom àrab de la ciutat, del qual també prové el nom d'Alacant en valencià. Hi hauria una evolució fonètica que el·lideix la ela intervocàlica per a passar a dir-se Bena-qantil.
Fet de material rocós, hi conté vegetació de pins i altres arbustos en la cara nord, mentre que al sud, la que dona a la Mediterrània, tan sols hi ha roca. En les zones de transició hi ha matolls i herbes pròpies de la vegetació del clima mediterrani sec.
Sobre la muntanya s'assenta la fortalesa medieval d'Alacant, el castell de Santa Bàrbara, i a la falda es troba el parc de l'Ereta, els barris de la Santa Creu, Sant Roc, Sant Antoni i el Raval Roig, i un antic aparcament que s'ha convertit en els últims anys en punt habitual de la botellona. La imatge de la muntanya que es té des de la platja és la d'una mola rocosa que s'assembla a una cara mirant cap a l'esquerra, per això la tradició popular alacantina li atorgà el nom de la cara del moro, i sovint és utilitzada com a símbol d'Alacant.
L'avinguda de Jaume II, coneguda també com a Prolongació d'Alfons el Savi, travessa la muntanya i soterrat davall seu també es troba el túnel del metro d'Alacant. La conservació i rehabilitació del Benacantil com a zona verda de la ciutat són motiu de múltiples controvèrsies en la política local. Així, el tret de la palmera que es realitza cada any des del seu cim i consta d'un castell de foc que dona pas a la cremà de les Fogueres de Sant Joan i, sobretot, el projecte de construcció del Palau de Congressos, han estat objecte de polèmiques i ample debat.

## Referències

* ↑ «el Benacantil». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ Gambín, Begoña. Desde el baluarte (en castellà). Penguin Random House Grupo Editorial España, 2018-03-12. ISBN 978-84-9069-962-1.
* ↑ Company Martínez, Tere. «Rutas urbanas de Alicante: El parque de la Ereta, una ruta por el origen de la ciudad» (en castellà). Todo Alicante, 17-01-2023. [Consulta: 10 setembre 2023].

## Vegeu també

* Alacant
* Llista de muntanyes del País Valencià
# Mínimes i màximes absolutes

Mínimes i màximes absolutes referit a les temperatures d'un lloc determinat mesurades dins un abric meteorològic estàndard són els valors més baixos i més alts enregistrats en un període.
Els valors extrems de temperatura, encara que no s'assoleixen més que excepcionalment, condicionen la biologia de moltes espècies en el medi ambients o en agricultura.

## Exemples de mínimes absolutes limitants

* Eucalyptus globulus mort per sota de -5 °C
* Taronger: congelació del fruit per sota de - 2 °C i mort de l'arbre per sota del -7 °C
* Olivera: mort de la vegetació per sota dels -10 °C/-15ªC(Algunes varietats són més resistents que altres i algunes poden rebrotar des de terra s'hi ha mort la part vegetativa)
* Figuera: mort de l'arbre per sota de -14 °C, normalment tornen a rebrotar de les arrels.
* Romaní: mort de la planta per sota de -15 °C
* Pi pinyoner i alzina: mort per sota dels -20 °C
A la Plana de Vic l'existència, encara que esporàdica, de temperatures per sota dels -20 °C a causa dels fenòmens d'inversió tèrmica explica l'absència d'alzinars, que sí que es troben a les serres del voltant o en algun indret resguardat de la plana. Les glaçades de l'any 2001 que van arribar a -17 °C a la Plana de Vic i també a la vall de l'Ebre van afectar oliveres i alzines i no es va recuperar la producció d'olives en 3 o 4 anys.
Als Estats Units les mínimes absolutes resulten molt més baixes que a Europa i Àfrica a la mateixa latitud i en estats amb mitjanes de temperatura subtropicals com Florida (a la latitud de les illes Canàries) o Geòrgia no estan lliures totalment de glaçades.

## Exemples de màximes absolutes limitants

* Temperatures per sobre de 40 °C són limitants per a molts conreus especialment en floració (vinya) creixement o maduració. A Andalusia on hi ha màximes de més de 40 °C de juny a setembre no es fan varietats tardanes de préssecs perquè quedarien afectats.
* Els cereals si quan s'està formant el gra hi ha un cop de calor (alta temperatura amb baixa humitat) el gra no es formarà bé. Per aquest motiu no es conreen blat, ordi i segol en climes molt càlids.
En els oasis del deserts càlids les plantacions (d'espècies ja resistents a la calor) es fan a l'ombra de les palmeres o altres plantes.
# Cuca Canals

María Fernanda Canals de Campos, més coneguda com a Cuca Canals (Barcelona, 1962) és una escriptora, pintora i guionista catalana.

## Biografia

Es va llicenciar en Ciències de la Informació a la Universitat Autònoma de Barcelona. Com a guionista de cinema, ha treballat amb Bigas Luna. Com a pintora, ha exposat a la seva ciutat natal i a Madrid.

## Obres

Novel·les
* Berta, la larga (1996), traduïda a l'alemany, anglès, portuguès i neerlandès
* La hescritora (1998)
* Llora, Alegría (1999)
* La profesora que hacía faltas de Hortografía (2014)
Guions de pel·lícules
* Jamón, jamón
* Huevos de oro (1992)
* La teta i la lluna
* Volavérunt (1999)
* La camarera del Titanic (1997)
El Museu del Disseny de Barcelona conserva una mostra de la seva obra.

## Premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics

| Año | Categoría | Película | Resultado |
| 1997 | Millor guió adaptat | La camarera del Titanic | Guanyadora |

### Premis Goya

| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1992 | Millor guió original | Jamón, jamón | Candidata |
| 1997 | Millor guió adaptatl | La camarera del Titanic | Guanyadora |

## Referències

* ↑ Cuca Canals y José Castro ofrecen "En pocas palabras" una divertida visión de las artes, Público, 1 de gener de 2009
* ↑ Cuca Canals juega con la imperfección, literaria en 'La hescritora', El País, 31 de març de 1998
* ↑ «Resultat de la cerca | Museu del Disseny de Barcelona». [Consulta: 4 juliol 2022].
* ↑ «Medallas del CEC a la producción española de 1997». CEC. Arxivat de l'original el 2021-03-06. [Consulta: 24 juny 2018].

## Enllaços externs

* Cuca Canals, a Escritoras.com
* Cuca Canals a edebe.com
* Cuca Canals a dadosnegros.com
# Alpha (pel·lícula)

Alpha, al principi anomenada The Solutrean (el solutrià), és una pel·lícula històrica dramàtica dirigida pel nord-americà Albert Hughes i amb data d'estrena anunciada per principis de l'any 2018. Els personatges de la pel·lícula parlen un idioma que anomenen "solutrià", pel període cultural del paleolític superior en què s'ambienta la pel·lícula, que recrea una escena de caçadors de bisons, entre altres coses. S'ha subtitulat al català.
La pel·lícula va tenir escenes filmades al Canadà (Colúmbia Britànica, Alberta…) i també a paratges naturals d'Islàndia.

## Argument

La pel·lícula narra una història èpica ambientada fa més de 20.000 anys, el que seria el paleolític superior, on una tribu de nòmades viu el dia a dia de l'època fins que, durant una cacera de bisons, un dels seus integrants, cau per un espadat, fent creure a la tribu que ha mort. No obstant això, el noi sobreviu i intenta fer un llarg viatge de tornada a la seva tribu, intentant rodejar l'immens congost, un camí ple de depredadors i on únicament comptarà amb l'amistat que acaba fent amb un llop salvatge.

## Repartiment

* Kodi Smit-McPhee, com a principal protagonista
* Leonor Varela, com a xaman de la tribu
* Natassia Malthe, com a Rho
* Jóhannes Haukur Jóhannesson, com a Tau
* Jens Hultén, com a Xi
* Mercedes de la Zerda, com a Nu

## Polèmiques

Mitjans canadencs van denunciar que durant la gravació, van matar de forma intencionada, cinc exemplars de bisons salvatges. Fet que ha dut a Humane Society of the United States a investigar el cas. Les carcasses de bisons usats en la pel·lícula provenien d'una granja especialitzada on aquests animals són sacrificats per la seva carn. En aquest cas, és probable que hi hagués un error de comunicació on sembla que el granger va sacrificar els bisons per la pel·lícula sense utilitzar-ne la carn, tot i que els directors i productors només volien el producte secundari de la matança regular de la granja; les carcasses.

## Referències

* ↑ Fleming, Mike Jr. «Jeff Robinov's First Studio 8-Hatched Film: Albert Hughes-Directed Ice Age Survival Tale 'Solutrean'». Deadline Hollywood. Penske Business Media, 15-09-2015. [Consulta: 15 maig 2016].
* ↑ «Alpha» (en castellà). Sensacine. [Consulta: 24 setembre 2017].
* ↑ «Alpha». Goita què fan, ara!. [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ Kolafa, Pat «Ice age epic filmed near Hoodoos | DrumhellerMail» (en anglès). Drumheller Mail, 30-04-2016.
* 1 2 «The Solutrean Starts Filming in Vancouver This Week» (en anglès). What's Filming?, 22-02-2016.
* ↑ Rieger, Sarah «'The Solutrean' Under Investigation After 5 Alberta Bison Were Allegedly Killed» (en anglès). HuffPost Canada, 27-06-2016.
* ↑ «Jeff Robinov Movie Under Investigation After 5 Dead Bison Used During Filming» (en anglès). The Hollywood Reporter.
* ↑ "7 Burning Questions about Alpha", Movie Paws, 17-08-2018, (anglès). [Consulta: 16-08-2020].
* ↑ "Is Alpha Responsible for Cold-Blooded Bison Murder?", Anne Victoria Clarke, Vulture, 15-08-2018, (anglès). [Consulta: 16-08-2020].

## Enllaços externs

* Alpha a YouTube (anglès)
# Alba Posse

Alba Posse és una localitat i municipi de l'Argentina, capçalera del departament de 25 de Mayo, a la província de Misiones.
La ciutat es localitza a la vora del Riu Uruguai, enfront de la localitat brasilera de Porto Mauá, a la qual es pot arribar a través de serveis de llanxes. Actualment hi ha un projecte que planeja construir un pont per facilitar la comunicació entre els dos països.
S'hi accedeix a través de la Ruta Provincial 103, la qual al seu torn es comunica amb la Ruta Nacional 14 (Argentina).
S'hi conrea mandioca, tabac, cítrics, tè, plantes aromàtiques, a més d'explotació forestal, i cria d'animals bovins i porcins.
El nom és degut al seu fundador, l'enginyer agrònom Rodolfo Alba Posse.

## Enllaços externs

* Twitter Pasos Internacionales: Secretaría de Fronteras, Ministerio de Seguridad de la República Argentina
# Alfredo Suárez Canal

Alfredo Suárez Canal (Allariz, província d'Ourense, 5 de juliol de 1951) és un matemàtic i polític gallec. Llicenciat en Matemàtiques, quan era estudiant participà en la fundació del sindicat estudiantil ERGA i en formà part de la direcció el 1973-1975. Durant la transició milità primer en UPG i després en l'AN-PG. Amb el BN-PG fou escollit el 1979 regidor d'Allariz i diputat provincial. Alhora fou atleta amb el Celta de Vigo, igual que els seus germans José Luis i Francisco.
El 1982 participà en la fundació del Bloc Nacionalista Gallec amb el qual fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de Galícia de 1993, 1997 i 2001, i ha estat coordinador del Grup Parlamentari del BNG al Parlament de Galícia. Alhora, formà part de la direcció del sindicat de mestres UTEG i participà en la fundació de la Intersindical Nacional dos Traballadores Galegos. En 2005 renuncià a presentar-se a les eleccions i decidí tornar a l'ensenyament, però el cap del seu partit Anxo Quintana el va proposar per al nou govern gallec i va ser nomenat Conseller de Medi Rural, càrrec que va ocupar fins 2009.

## Referències

* ↑ Alfredo Suárez Canal, Diario de Córdoba
* ↑ Alfredo Suárez Canal a galegos.info
* ↑ LA SAGA DE LOS SUAREZ CANAL : “NADA SE CONSIGUE SIN ESFUERZO”,DICE ALFREDO, CONSELLEIRO DE MEDIO RURAL a celteaatletismo.es
* ↑ «Composició del Parlament de Galícia, IV Legislatura». Arxivat de l'original el 2012-06-29. [Consulta: 29 maig 2018].
* ↑ «Composició del Parlament de Galícia, V Legislatura». Arxivat de l'original el 2012-06-29. [Consulta: 29 maig 2018].
* ↑ «Composició del Parlament de Galícia, VI Legislatura». Arxivat de l'original el 2012-06-29. [Consulta: 29 maig 2018].
* ↑ "Hay una intensa actividad delictiva de los pirómanos", El País, 22 d'abril de 2005

## Enllaços externs

* Notícies sobre Alfredo Suárez Canal a El País
# Antoni Pascual i Carretero

Antoni Pascual i Carretero (Terrassa, 1863 - Sant Boi de Llobregat, 7 d'octubre de 1929) va ser un arquitecte català.
És considerat com el primer arquitecte municipal de Sant Boi de Llobregat. L'any 1905, quan la ciutat va tindre un considerable augment demogràfic, va dur a terme la redacció del projecte i dels plànols d'una primera fase de regulació urbanística de la ciutat, el denominat Pla Pascual, vigent durant cinc dècades. Posteriorment fou també l'arquitecte municipal de la veïna ciutat del Prat de Llobregat, on hi dissenya el Centre Artesà en 1919.
Els seus treballs també es van desplegar a la ciutat natal, amb edificis com la casa Salvador Carreras, el remat de la Casa de la Vila (projecte de Lluís Muncunill) o el Mercat de la Independència. Aquest darrer, que no va arribar a culminar, va ser un dels seus grans treballs: d'estil modernista, l'immoble conserva l'estructura metàl·lica més gran de Terrassa, composta per cinquanta columnes de ferro forjat.
Antoni Pascual era també violinista, tot aplegant a ser un integrant de l'orquestra del Gran Teatre del Liceu de Barcelona.

## Obres destacades

* Mercat de la Independència, Terrassa (1903-1908)
* Casa Salvador Carreras, Terrassa (1904)
* Casa Vicenç Carner, Terrassa (1904)
* Casa Lluís Salvans i Armengol, Terrassa (1904)
* Cambra Agrària, Sant Boi de Llobregat (1911)
* Centre Artesà, el Prat de Llobregat (1919)
* Edifici carrer Casanova 167, xamfrà amb carrer París, Barcelona (1929)
* Chile Cinema, Passeig de Sant Joan, cantonada Rosselló, Barcelona (1929)

## Referències

* ↑ "Vides Santboianes" de Carles Serret i Maria-Lledó Barreda, citat a Museu Sant Boi
* ↑ Valverde, Gerard; Berga, Sergi. «Salvem l'Artesà del Prat». Ens de l'Associacionisme Cultural Català, 31-10-2012. Arxivat de l'original el 2 d'abril 2015. [Consulta: 2 febrer 2015].
* ↑ «"Terrassa, Ruta Industrial i Modernista", Ajuntament de Terrassa». Arxivat de l'original el 2017-02-20. [Consulta: 22 gener 2022].
# Antoni Weyler i Santacana

Antoni Weyler i Santacana (Palma, 4 d'abril de 1885 - ?) fou un advocat i polític mallorquí, fill del militar Valerià Weyler i Nicolau i de la barcelonina Teresa Santacana i Bargalló. Es llicencià en dret i milità al Partit Liberal, amb el que fou elegit diputat per la circumscripció de Palma a les eleccions generals espanyoles de 1910. En 1919 fou nomenat comanador de l'Orde del Mèrit Agrari. De 1922 a 1925 fou Director General de Belles Arts.

## Referències

* ↑ ABC, 21 de desembre de 1919, p. 19
* ↑ «Directors Generals de Belles Arts 1915-2015». Arxivat de l'original el 2015-12-22. [Consulta: 12 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Antoni Weyler a geneall.net
# Antonio Barroso y Castillo

Antonio Barroso y Castillo (Còrdova, 25 d'octubre de 1854 - Sant Sebastià, 7 d'octubre de 1916) va ser un advocat i polític espanyol, ministre d'Instrucció Pública i Belles arts, Gràcia i Justícia i de la Governació durant el regnat d'Alfons XIII.

## Biografia

Membre del Partit Liberal va iniciar la seva carrera política com a diputat per Còrdova en les eleccions de 1886. Va repetir l'escó fins a la de 1916. El seu cunyat José Sánchez Guerra y Martínez també copava les eleccions a la província.
Ministre de Gracia i Justícia entre el 30 de novembre de 1906 i el 25 de gener de 1907, va tornar a ocupar aquesta mateixa cartera ministerial entre el 3 d'abril i el 29 de juny de 1911, entre el 31 de desembre de 1912 i el 24 de maig de 1913 i entre el 9 de desembre de 1915 i el 8 d'octubre de 1916.
Va ser també ministre d'Instrucció Pública i Belles arts entre el 21 d'octubre de 1909 i el 9 de febrer de 1910 i ministre de la Governació entre el 29 de juny de 1911 i el 31 de desembre de 1912.
Va morir sobtadament l'octubre de 1916. El seu funeral es va celebrar a Còrdova i fou conegut per la seva fastuositat.

## Referències

* ↑ Primo Jurado, Juan José. «Antonio Barroso y su monumento» p. 46, 30-10-2011.
* ↑ Antonio Barroso y Castillo a xtec.es
* ↑ El fastuoso funeral de Barroso y Castillo, ABC, 14 d'abril de 2013
# Antonio Manuel Campoy Alías

Antonio Manuel Campoy Alías (Cuevas del Almanzora, Almería, 16 de novembre de 1924 - Madrid, 10 de gener de 1993) va ser un crític d'art i col·leccionista espanyol.

## Vida i obra

Es va llicenciar en filosofia i lletres i va ser tècnic en radiodifusió. Interessat pels moviments artístics contemporanis, va publicar articles periodístics en diverses revistes espanyoles i crítiques d'art a ABC.
És autor de diverses publicacions relacionades amb l'art, com l'obra 'El museo del Prado, els estudis Vida y obra de Velázquez i Vida y obra de Murillo o un Diccionario crítico del arte español contemporáneo. Són altres obres seves Cien maestros de la pintura española contemporánea, María Blanchard, Mirando alrededor, Noticias de siempre, Viaje por España, Norteamérica a vista de pájaro, Pío Baroja o Balzac.
En l'àmbit de la comunicació, va ser redactor cap de Radiotelevisió Espanyola.
Va pertànyer a diverses institucions artístiques i culturals, com la Reial Acadèmia de Belles Arts de Santa Isabel d'Hongria, l'Associació Internacional de Crítics d'Art o l'Orde d'Alfons X el Savi, amb que va ser condecorada. D'altra banda, la seva labor s'ha vist reconeguda amb diversos guardons, entre ells, la Medalla d'Or al Mèrit en les Belles Arts, el Premi Nacional de Crítica d'Art, la Medaglia Culturale d'Argento (lliurada per l'Estat italià), el Premi Nacional de Radiodifusió i Televisió (actual Quixot d'Or) i un dels Premis Ondas 1958. Va fundar l'Acadèmia Lliure d'Arts i Lletres de San Antón.
És a més, fill predilecte del seu poble natal, Cuevas de Almanzora, en que el seu castell del Marquès dels Vélez es troba el Museu d'Art Contemporani Antonio Manuel Campoy, amb llenços d'artistes com Picasso, Tàpies o Barceló.

## Referències

* ↑ Antonio Manuel Campoy Alías, Real Academia de la Historia
* ↑ Biografia al web de la Diputació d'Almeria
* ↑ Biografia al web d'Arráez Editores
* ↑ «Museu Manuel Campoy». Arxivat de l'original el 2019-05-08. [Consulta: 18 maig 2019].
# Antonio María Fabié Gutiérrez de la Rasilla

Antonio María Fabié Gutiérrez de la Rasilla (Sevilla, 1872 - ?) Fou un polític i advocat espanyol, fill del ministre Antonio María Fabié Escudero.

## Biografia

Es llicencià en filosofia i lletres i en dret. Milità en el sector partidari de Francisco Silvela del Partit Conservador, i en fou elegit diputat pel districte de Nules a les eleccions generals espanyoles de 1899 i les de 1914. A les eleccions de 1910 es presentà pel districte de Vinaròs, però fou derrotat.
El 1914 fou nomenat Inspector General d'Instrucció Pública i el 1916 es va adscriure al sector d'Eduardo Dato e Iradier, de manera que fou nomenat senador per Castelló de 1918 a 1922. De 1919 a 1922 també fou Inspector General d'Ensenyament Primari i Cap del Cos Facultatiu d'Arxivers, Bibliotecaris i Arqueòlegs. El 1923, un cop proclamada la dictadura de Primo de Rivera, es va adscriure al grup de José Sánchez Guerra y Martínez.

## Referències

* ↑ Nomenament al BOE

## Bibliografia

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.199. ISBN 9788495484802.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Antonio Toscano

Antonio Gerlando Toscano (Agrigento, 19 d juliol de 1887 – Cap Bon, 13 de desembre de 1941) va ser un almirall de divisió i professor italià, Medalla d'or al Valor Militar a títol pòstum.

## Biografia

El 1905 ingressà a l'Acadèmia Naval de Livorno, i el febrer de 1909 va ser nomenat guardiamarina. A partir del 1911 serví a bord de la torpedinera Astore amb el rang de sotstinent de navili, participant a la guerra italo-turca. Després dels combats del juliol de 1912 als estrets dels Dardanels, va ser promogut a tinent de navili. El gener de 1915, posat al comandament del destructor 69 PN, participà als combats de la Primera Guerra Mundial, participant a l'ocupació italiana d'Albània el 1919.
Finalitzat el conflicte, el 1922 va ser promogut a capità de corbeta, i el 1926 va fer de professor d'història i art naval a l'Acadèmia Aeronàutica de Caserta, on va ser promogut al rang de capità de fragata; posteriorment va ser coadjutor de l'Institut de Guerra Marítima de Livorno. Nomenat contraalmirall, el 1939 va ser nomenat director general de personal i va esdevenir membre del Consell superior de la Marina. Amb l'esclat de la Segona Guerra Mundial, assumí el comandament de la 4a divisió de creuers, com a almirall de divisió. Es trobava a bord del creuer Alberico de Barbiano, que el 12 de desembre de 1941, durant la navegació entre Palerm i Líbia, amb una càrrega de munició i carburant, va ser enfonsat pels destructors anglesos i neerlandesos durant la batalla del Cap Bon.

## Condecoracions

    Medalla d'or al Valor Militar - 30 de desembre de 1942
    Medalla de Plata al Valor Militar – juliol de 1912
    Medalla commemorativa de la Guerra Italo-Turca (1911-1912)
    Medalla commemorativa de la guerra 1915-1918
    Medalla commemorativa italiana de la Victòria de 1918
    Medalla commemorativa de la Unitat d'Itàlia

## Notes

* ↑ «Sito web del Quirinale: dettaglio decorato».

## Fonts

* «Profilo di Antonino Toscano sul sito ufficiale della Marina Militare».
* «Carriera navale dell'ammiraglio Antonino Toscano». Arxivat de l'original el 2013-05-18. [Consulta: 15 desembre 2022].

## Bibliografia

* B.P. Boschesi, Il chi è della Seconda Guerra Mondiale - Vol. II, Mondadori Editore, 1975 – pag. 218
# Casa Clapés (Granollers)

Casa Clapés és una obra del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres reformat el 1904, té una planta baixa i tres pisos, amb façana composta simètricament i capcer curvilini. Aquest darrer inclou una grandiosa i exagerada composició ornamental amb cintes, florons, rajoles i botons en relleu amb reflexos metàl·lics d'una gran qualitat. Els forjats tipus "cop de fuet", molt característic de la primera etapa de Raspall, plena d'imaginació i exuberància.
Forma part de la Ruta Modernista de Granollers.

## Història

Situada a la plaça Porxada, està a un espai públic principal de Granollers, escenari del tradicional mercat dels dijous. Al seu entorn hi ha edificis renaixentistes, per la qual cosa representa una variant visual junt amb l'Ajuntament, també molt important a la plaça.
Pertany a la xarxa de construccions de finals del segle xix i començaments del XX, època d'una gran activitat constructiva a Granollers i al Vallès Oriental, on la burgesia es decantà pel decorativisme i la imaginació que presentava el modernisme.

## Referències

* 1 2 Consell Comarcal del Vallès Oriental «Guia del Modernisme d'estiueig al Vallès Orienta». Guia del Modernisme d'estiueig al Vallès Oriental, 4-2014. Arxivat de l'original el 2017-08-05 [Consulta: 9 setembre 2019]. Arxivat 2017-08-05 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 «Casa Clapés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].