OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El mecànic (pel·lícula de 2011)

El mecànic (títol original en anglès, The Mechanic) és una pel·lícula dirigida per Simon West i protagonitzada per Jason Statham, prevista per estrenar-se el 2011. És un remake de la pel·lícula del mateix nom de 1972, de Charles Bronson.

## Argument

Quan una agència del Govern dels Estats Units contracta al «mecànic» Arthur Bishop (Jason Statham), perquè elimini a algun narcotraficant, espia o a un empresari corrupte, poden dormir tranquils perquè la mort semblarà un tràgic accident o per causes naturals. No obstant això Bishop creu que ha arribat un punt en la seva carrera en el qual no vol seguir, vol retirar-se i viure dels fons que acumula en el seu compte del banc. Rebrà un encàrrec en el qual haurà d'assassinar al seu amic i mentor Harry McKenna (Donald Sutherland) que suposadament es «va vendre», assassinant-lo en l'aparcament i simulant que és per intentar robar-li el cotxe.
Més tard el fill de Harry, Steve McKenna (Ben Foster), intenta venjar-se buscant assassinar al primer lladre de cotxes que troba, Arthur li ho impedeix i a partir d'aquí comencen una relació d'amistat i cooperació, prenent Arthur com a deixeble a Steve. Tots dos acaben treballant junts. Però Bishop s'adona que ha estat objecte d'un engany per part del seu cap, Dean Sanderson (Tony Goldwyn), en matar a Harry pel que l'única solució és assassinar-lo, una tasca gens fàcil tenint en compte que Sanderson té molta seguretat al seu voltant. Al costat de Steve que l'ajuda per última vegada ho duen a terme, però Bishop desconeix que el seu company ha esbrinat tota la veritat sobre la mort del seu pare.

## Repartiment

* Jason Statham: Arthur Bishop
* Ben Foster: Steve McKenna
* Donald Sutherland: Harry McKenna
* Tony Goldwyn: Dean Sanderson
* Christa Campbell: Kelly
* Nick Jones: Viatger d'Aeroport
* Amber Fleck Gaiennie: Treballador d'Oficina
* Jeff Chase: Burke
* Liam Ferguson: Familiar

## Rebuda

* "Un frenètic remake de l'original de Charles Bronson només per a fans de l'acció i del dur Statham"
* Segons la pàgina d'Internet Rotten Tomatoes va obtenir un 52% de comentaris positius, arribant a la següent conclusió: «Jason Statham i Ben Foster realitzen bones interpretacions, però la cinta els traeix amb acció que ennuvola la ment i amb tots els clixés de les pel·lícules d'acció».
* Peter Travers va escriure per a la revista Rolling Stone que «El resultat és prou bo com per aprovar una pel·lícula d'acció si la veus amb la mirada condescendent que ve després de moltes cerveses i poques hores de dormir».
* Jackie K. Cooper va escriure que «ningú fa millor els thrillers d'acció que Jason Statham».

## Referències

* ↑ Títol català
* ↑ «The Mechanic». The New York Times.
* ↑ McCarthy, Todd Variety.
* ↑ «"The Mechanic" at Rotten Tomatoes».
* ↑ Travers, Peter (28 de gener de 2011).
* ↑ K. Cooper, Jackie (1 de febrer de 2011).

## Enllaços externs

* El mecànic - Lloc web oficial
* El mecànic a Goita què fan, ara!
# Elicio Ámez Martínez

Elicio Ámez Martínez (Lleó, 1947) fou cap superior de la Policia Nacional de Balears fins 2007. Ha estat l'únic funcionari del Cos Nacional de Policia a les Illes Balears que té dues medalles al Mèrit Policial amb distintiu vermell, la màxima condecoració d'un policia.
Ha desenvolupat el gruix de la seva carrera a les Illes, al llarg de més de tres dècades residint a Mallorca. Durant una llarga etapa va ser comissari en cap de la Brigada de Policia Judicial a Balears; després va passar a ser comissari d'inspecció de servei a la Prefectura Superior de Policia de Balears. En el seu currículum també hi consta una temporada adscrit a l'ONU de Ginebra. El 2007 va rebre el Premi Ramon Llull i en 2010 va rebre l'orde de Sant Ramon de Penyafort.

## Referències

* ↑ Homenaje a Tomeu Campaner, Última Hora, 15 d'abril de 2016
* ↑ Bartolomé Campaner será el nuevo Jefe Superior de Policía de Baleares a propuesta de Mesquida, Europa Press, 16 de febrer de 2007
* ↑ Orden por la que se concede la Cruz al Mérito Policial con distintivo blanco al Inspector de primera clase del Cuerpo General de Policía don Elicio Amez Martínez.
* ↑ Decret 11/2007, de 23 de febrer, de concessió dels premis Ramon Llull de la comunitat autònoma de les Illes Balears de l'any 2007
* ↑ La Fiscalía condecora a Elicio Àmez, ex jefe del Cuerpo Nacional de Policía, Última Hora, 28 d'octubre de 2010

## Enllaços externs

* Premis Ramon Llull 2007
# Encarnación Pastor Sánchez

Encarnación Pastor Sánchez (Orellana la Vieja, Badajoz, 23 de juny de 1946) és una política establerta a Mallorca del Partit Popular de Balears, diputada al Parlament de les Illes Balears en la VII legislatura i consellera del Govern de les Illes Balears.
Després de viure un temps a Madrid el 1979 es va establir a Felanitx, on ha treballat al sector de l'hoteleria. De 1996 a 2003 fou presidenta de la Casa d'Extremadura a Mallorca i des del 2001 és presidenta de la Federació de Cases i Centres Regionals de les Illes Balears. Des de 1989 regenta un restaurant a Portocolom.
Des de 2005 fins al 2007 fou consellera d'Immigració i Cooperació del Govern de les Illes Balears. Fou escollida diputada a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2007.

## Referències

* ↑ De doncella de los marqueses de Linares a consellera del Govern, extret d'El Mundo, 2006
* ↑ Sebastià Serra Busquets i Jordi Pons Bosch. Història de la immigració de l'estat espanyol a les Illes Balears. Universitat de les Illes Balears, 2005, p.90.
* ↑ Nova Conselleria d'Immigració i Cooperació a Mallorcaweb, octubre de 2005

## Enllaços externs

* Entrevista a Baleares Sin Fronteras
# Enrique Gil de la Vega

Enrique Gil de la Vega, més conegut com a Gilera (Madrid, 1911 - Marbella, 19 d'abril de 1997) fou un periodista espanyol. Net del sainetista Ricardo de la Vega.
Llicenciat en dret, va començar a fer pràctiques a la ràdio mentre estudiava oposicions a notari. Durant la guerra civil espanyola va col·laborar amb el bàndol franquista, de manera que entre 1937 i 1939 fou redactor en cap de Radio A.Z, alhora que feia cròniques polítiques per a Radio Requeté. El 1939 va començar a treballar com a redactor de les notícies esportives a El Alcázar i el 1941 va ingressar en l'Acadèmia de Premsa. El 1942 va començar a col·laborar al diari Marca, del que en fou nomenat subdirector el 1946. També va dirigir la revista taurina El Ruedo.
De 1953 a 1956 fou redactor al Diario de Las Palmas, i de 1956 a 1960 fou redactor i comentarista esportiu al diari Pueblo. Fou guardonat amb un dels Premis Ondas 1955. El 1960 va ingressar al diari Informaciones, però ho deixà poc després quan fou nomenat cap de premsa de la Delegación Nacional de Deportes. El 1962 ingressà definitivament al diari ABC, del que el 1967 en fou nomenat cap de la secció d'esports, càrrec que ocuparia fins a la seva jubilació. El 1963 li fou atorgada la Medalla de Plata al Mèrit Esportiu. El 1988 fou guardonat amb el Premi a la Llegenda Esportiva per l'Associació Espanyola de la Premsa Esportiva. Establert a Marbella, va morir a conseqüència d'una caiguda mentre passejava pel carrer el 19 d'abril de 1997.

## Referències

* ↑ Muere en Marbella el periodista Gilera, El País, 20 d'abril de 1997
* ↑ Ha muerto "Gilera", una "leyenda deportiva", ABC, 20 d'abril de 1997
* ↑ Enrique Gil de la Vega, 'Gilera', periodista, necrològica a El País
# Eulogi Despujol i Dusay

Eulogi Despujol i Dusay (Barcelona, 11 de març de 1834 - Riba-roja de Túria, 18 d'octubre de 1907), I comte de Casp, fou un militar, polític i governador colonial català.

## Biografia

Era fill del militar i polític carlí Josep Maria Despujol i Ferrer de Sant Jordi, comte de Fonollar, Marquès de la Palmerola i Baró de Montclar. El 1852 ingressà a l'estat major de l'Exèrcit espanyol. El 1860 participà en la guerra d'Àfrica sota el comandament de Joan Prim i Prats i el 1861 a la guerra de la restauració a Santo Domingo, on assolí el grau de tinent coronel.
Després va tornar a la Península, on es va posar de part de la restauració borbònica i va lluitar, per una banda, contra els insurrectes republicans de Saragossa (1874), i per altra en la Tercera Guerra Carlina, derrotant Marco de Bello al Maestrat i a Casp. Alfons XII el va nomenar comte de Casp en 1878 per la victòria obtinguda en Casp sobre les forces carlines. Va ser successivament capità general de Castella la Nova i de València (1876-1878), governador de Puerto Rico (1878-1881, de les Filipines (1891-1893) i capità general de Catalunya (1896-1899). Durant el seu mandat a Catalunya fou conegut per declarar l'estat de guerra quan es va produir el moviment del Tancament de Caixes. També fou diputat del congrés per la província de Puerto Rico a les eleccions generals espanyoles de 1884, districte d'Aguadilla, Congrés dels Diputats: senador vitalici des de 1896 i per dret propi en 1903. Fou condecorat amb la Creu Llorejada de Sant Ferran i la gran creu de l'orde americà d'Isabel la Catòlica
El 7 de juliol de 1892 va ser el responsable de l'arrest de José Rizal i la seva posterior deportació a l'illa de Mindanao.

## Referències

* 1 2 «Eulogi Despujol i Dusay». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Revista hidalguía.
* ↑ Congrés dels Diputats: Arxiu històric de diputats.
* ↑ Senat d'Espanya: Expedient personal del Senador Comte de Casp, D. Eulogio Despujol y Dusay, vitalici i per dret propi.
* ↑ Rodrigo y Alharilla, 1998, p. 365.

## Bibliografia

* Garrabou, Joan. Presència catalana a les Filipines. L'Abadia de Montserrat, 1998. ISBN 8484150240.
* Rodrigo y Alharilla, Martín «La cuestión Rizal, memoria del gobernador general Despujol (1892)». Revista de Indias, 58, 213, 1998, pàg. 365-383. Arxivat de l'original el 2012-07-01. ISSN: 0034-8341 [Consulta: 23 gener 2015].
* Walls y Merino, Manuel. El general Despujol en Filipinas. Madrid: Librería de Fernando Fe, 1892, p. 31.
# Eusebio Escolano Gonzalvo

Eusebio Escolano Gonzalvo (1886 - Caravaca de la Cruz, 22 de setembre de 1971) fou un metge i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la Segona República.

## Biografia

Estudià medicina a la Universitat de València i des del 1910 va exercir a Oriola. Fou membre del consell directiu de la Federació de Sindicats Agrícoles d'Oriola, fundat per ell el 1919 i de la Caixa d'Estalvis de Nuestra Señora de Monserrate, El 1924 fou nomenat vocal de la Unión Patriótica a Oriola i el 1925 diputat de la Diputació d'Alacant. L'abril del 1930 va fundar a Oriola la Unión Monárquica Nacional, partit amb el qual es va presentar a les eleccions municipals de 1931.
El 1935 ingressà a la Derecha Regional Agraria i a les eleccions generals espanyoles de 1936 fou elegit diputat per la província d'Alacant per la CEDA. També fou membre de la Confederación Nacional Católico Agraria. Durant la guerra civil espanyola va donar suport als sublevats, i el 1945 fou nomenat president de la Caixa Rural d'Oriola. També va rebre l'Orde de Sant Silvestre.

## Referències

* ↑ Eusebio Escolano a myheritage.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.189. ISBN 9788495484802.
* ↑ Esquela mortuòria al diari ABC, 6 d'octubre de 1971
# Eusebio de Bardaxí y de Azara

Eusebio de Bardaxí y de Azara (Graus, 19 de desembre de 1776 - Huete, 7 de març de 1842) fou un advocat, diplomàtic i polític aragonès.

## Biografia

Va cursar estudis de Dret a Saragossa i al Col·legi Espanyol de "San Clemente" de Bolonya. En acabar els estudis va estar destinat com a diplomàtic an la mateixa Bolonya, i després a París amb el seu oncle l'ambaixador Azara, on va recolzar activament al papa Pius VII, captiu de Napoleó a Fontainebleau. Va comptar amb el suport del Cardenal Lorenzana en aquesta tasca.
Fou nomenat secretari a l'ambaixada de Viena en 1800, on més tard va exercir el càrrec de ministre plenipotenciari de Carles IV. Quan va esclatar la Guerra del Francès va tornar a Espanya i va formar part de les Corts de Cadis com a primer Secretari. Va ocupar amb caràcter d'interinitat la Secretaria de la Guerra i d'Hisenda per a ser destinat posteriorment a Lisboa, i després a la cort de Sant Petersburg com a enviat extraordinari prop del Tsar, si bé no va arribar a exercir-ne el càrrec.
Amb Ferran VII al tron va tornar a la carrera diplomàtica, sent destinat a les ambaixades de Lucca, Londres i París.
Durant el trienni liberal va tornar a Espanya i es va fer càrrec de la Secretaria d'Estat al govern liberal (4 de març de 1821-8 de gener de 1822). En restaurar-se l'absolutisme va ser bandejat a Huete (Conca).
Després va passar a formar part de l'anomenat estamento de los próceres creat per l'Estatut de Martínez de la Rosa; desaparegut aquest estament, fou designat Senador per la província de Conca. Va ser President del Consell de Ministres del 18 d'agost al 18 d'octubre de 1837, quan el pretendent Carles Maria Isidre de Borbó arribà a les portes de Madrid. Quan deixà el càrrec es va retirar de la política.

## Enllaços externs

* «Eusebio de Bardaxí y de Azara». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Biografia a xtec.es
# Farmàcia Viscasillas

La Farmàcia Viscasillas és una obra amb elements eclèctics i noucentistes de Valls (Alt Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici que fa cantonada amb el carrer Forn Nou.
Hi ha quatre plantes. Des del punt de vista patrimonial interessa el local comercial de la planta baixa, que és una farmàcia.
En la farmàcia crida poderosament l'antenció tot el treball de fusteria existent. Hi ha frontis, llindes i cornises petites que estan resoltes amb fusta de l'època, que floreix per tots costats.
També fem menció a la peça de ferro que hi ha al mateix vèrtex, és a dir, a la part inferior. Es tracta d'una cantonera de protecció segurament.
Aquest element arquitectònic correspon a les acaballes del segle xix.
L'edifici podria conservar algun element medieval, tal com indica la presència d'un arc gòtic a la paret mitgera amb la següent casa del carrer de la Peixateria.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Farmàcia Viscasillas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 novembre 2017].
# Wolf Biermann

Karl Wolf Biermann (15 de novembre de 1936, Hamburg) és un dissident de l'Alemanya Oriental que actualment treballa com a cantautor alemany.

## Obres

* Wolf Biermann zu Gast bei Wolfgang Neuss (LP, 1965)
* Wolf Biermann: "Chauseestrasse 131" (LP, 1969): probablement un dels seus èxits més notables, enregistrat a casa seva al Berlín-est, publicat a l'oest. Amb l'equip d'enregistrament que tenia a casa, es poden sentir soroll del carrer. Els textos alemanys són molt sarcàstics, irònics, i una important incidència. El LP va ser enregistrat amb un equip passat a l'oest de contraban i el títol de l'àlbum és l'adreça d'on vivia en aquells moments, donant a conèixer a la policia on vivia exactament aleshores.
* Wolf Biermann: "aah-ja!" (LP, 1974)

## Enllaços externs

* Wolf Biermann - Lloc web oficial
* Entrevista a Biermann Arxivat 2007-06-10 a Wayback Machine.
* Biografia (en alemany)
* Wolf Biermann cantant Hasta Siempre
* The ghosts are leaving the shadows on "The Life of the others", a film about the Stasi, the East German Secret Police. Biermann comments on its closeness to reality.
# Lorenzo Veneziano

Lorenzo Veneziano (Venècia, probablement nascut a partir de 1336 i mort el 1379) va ser un pintor venecià, documentat a la seva ciutat natal entre els anys 1356 i 1372.

## Vida

El seu mestre va ser probablement Paolo Veneziano. En qualsevol cas, li va influir en els seus orígens, des de l'època en la qual era de moda l'estil romà d'Orient. Encara que es va centrar principalment a Venècia, també va treballar a Verona, Bolonya, Pàdua i Vicenza. Va anar evolucionant, alimentant-se de la curiositat naturalista que venia del gòtic del nord, especialment de Bohèmia, fins a convertir-se en un dels artistes més representatius del Gòtic Internacional i ser considerat com el més important pintor de l'Escola veneciana del trecento.

## Obra

La pintura documentada més antiga és de 1356, que procedia d'una col·lecció de Verona, però va desaparèixer. Ho primer que es conserva, destaca el Políptic Lion per a l'altar major de l'Església de Sant Antoni Abat, avui a la Galeria de l'Acadèmia de Venècia, finalitzat el 1359 i que representa L'Anunciació amb retrat del donant Domenico Lion, Crist beneint i diverses figures de Sants, va ser fet amb la col·laboració de Francesco Bissolo. L'Acadèmia també posseeix un retaule pintat el 1371 que conté cinc taules en què apareixien una Anunciació i sis figures de Sants, però que ara es troben com pintures individuals.
Altres obres de Lorenzo Veneziano:
* A la Basílica de San Zeno a Verona, es troba un Santcrist probablement de 1358.
* A la Pinacoteca de Brera a Milà, la part central d'una Coronació de la Mare de Déu i una Mare de Déu amb l'Infant i sants.
* A la Catedral de Vicenza, La mort de la Mare de Déu de 1366.
* Al Museu Thyssen-Bornemisza de Madrid, un tríptic portàtil amb la taula central representant una Crucifixió i a les laterals, l'Anunciació, arcàngel Gabriel i d'altres escenes (c. 1370-1375).
* Al Museu Correr de Venècia, El Salvador entronitzat amb sants i àngels de 1369.
* Al Museu de Young de San Francisco, Mare de Déu entronitzada amb l'Infant i dominicà agenollat.
* Al Museu del Louvre de París, Mare de Déu en el tron amb l'Infant de 1372, que és la taula central d'un políptic i que de vegades se'l denomina La Mare de Déu de la rosa.

## Referències

* ↑ Chastel, 1988, p. 171.
* 1 2 3 Chastel, 1988, p. 605.
* 1 2 Sennato, 1998, p. 279.
* ↑ Gianni, 1985, p. 401.

## Bibliografia

* Bryan, Michael. Dictionary of Painters and Engravers, Biographical and Critical (en anglès). Volum II (L-Z). Londres: George Bell and Sons, 1889, p. 652. Digitalitzat el 18 de maig de 2007 [Consulta: 26 octubre 2014].
* Chastel, André. El arte italiano. Volumen 12 (en castellà). Madrid: Akal, 1988. ISBN 978-84-7600-3015.
* Gianni, Letizia. Touring Editore. Venezia (en italià), 1985. ISBN 978-88-3650-0062.
* Sennato, Marina. Dizionario Larousse della pittura italiana. Dalle origini ai nostri giorni (en italià). Gremese, 1998. ISBN 978-88-7742-1852.
# Zhao Tao

Zhao Tao (xinès: 赵涛) (Taiyuan, 28 de gener de 1977) és una actriu xinesa. Ha treballat a la Xina i ocasionalment a Europa, i ha aparegut en més de deu pel·lícules i diversos curtmetratges des que va iniciar la seva carrera el 1999. És coneguda per les seves col·laboracions amb el seu marit, el director Jia Zhangke, com ara Platform (2000), Still Life (2006) i A touch of sin (2013). Amb La petita Venècia (2011) es va convertir en la primera actriu asiàtica a guanyar un premi David di Donatello. Va rebre dues nominacions als premis de Cinema Cavall d'Or per Mountains May Depart (2015) i Jiang hu er nü (2018). L'any 2020, The New York Times la va classificar com a número 8 a la seva llista dels 25 millors actors del segle XXI.

## Trajectòria

Zhao va néixer el 28 de gener de 1977 a Taiyuan, que també és la ciutat natal de l'heroïna de Still Life. De petita, va estudiar dansa clàssica xinesa. El 1996 es va matricular al departament de dansa de l'Acadèmia de Dansa de Beijing. Després de graduar-se, es va convertir en professora de dansa al Taiyuan Normal College, on Jia la va conèixer durant el càsting per a Platform.
El 2011 va protagonitzar la pel·lícula italiana La petita Venècia d'Andrea Segre, que es va projectar a la 68a Mostra Internacional de Cinema de Venècia. Zhao va guanyar el premi David di Donatello a la millor actriu protagonista pel seu paper bilingüe.

## Referències

* ↑ Anderson, Erik. «AwardsWatch - 2024 TIFF: Jharrel Jerome and Zhao Tao to Receive Tribute Awards at Toronto International Film Festival» (en anglès americà), 20-08-2024. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ «Altres veus: “A touch of sin”, de Jia Zhangke - Club 7 Cinema», 26-07-2014. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ Bernades, Horacio. «Un melodrama por izquierda | Esa mujer, de Jia Zhangke, con Zhao Tao» (en castellà). Página/12, 10-07-2019. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ ; Scott, A.O. «The 25 greatest actors of the 21st century (so far)». The New York Times, 25-11-2020.
* ↑ «Constant Muse: Jia Zhangke's leading lady Zhao Tao». China Film Journal, 24-03-2008. [Consulta: 1r maig 2008].
* ↑ «5 September». La Biennale di venezia. [Consulta: 4 setembre 2011].
# Canà

Canà era una ciutat de Galilea citada algunes vegades per l'Evangeli segons Joan com l'indret on es va esdevenir el primer miracle de Jesús de Natzaret, la conversió de l'aigua en vi durant un casament, fet conegut com les noces de Canà.
L'Evangeli segons Joan cita també Canà perquè s'hi trobava Jesús quan li van demanar que guarís el fill del funcionari reial de Cafarnaüm (4, 46) i com a ciutat natal de Natanael, identificat amb l'apòstol Bartomeu.
No se'n coneix la localització topogràfica, ja que l'evangelista no la indica. Una tradició que es remunta al segle xiii la identifica amb el poble de Kafr Kanna, 7 km al nord-est de Natzaret; d'altres la situen a Kenet al-Jalil (literalment, en àrab, 'Canà de Galilea'), més al nord; a Aïn Kana, més propera que les altres dues localitats i més probable per l'etimologia del nom; o fins i tot a Qana, al sud del Líban.
De tota manera, no és clar que la ciutat hagi existit realment. Alguns historiadors i estudiosos de la Bíblia creuen que l'Evangeli segons Joan fou escrit per a un públic culte però no necessàriament coneixedor de la topografia de Palestina, els quals afirmen que Canà podria ser tan sols un nom amb una funció teològica i simbòlica, més que no pas històrica.
Algunes tradicions indiquen Canà com la ciutat de naixença de Simó el Zelota, un dels dotze apòstols de Jesucrist.

## Referències

* ↑ Towner, W. S. (1996), Wedding, in P. J. Achtermeier (Ed.), Harper Collins Bible dictionary (pp. 1205–1206). San Francisco: Harper
* ↑ «Cana» (en anglès). Easton's Bible Dictionary. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ Ewing, W. «Kanah». A: James Orr. International Standard Bible Encyclopedia, 1915.
* ↑ Masterman, 1910, p. 80-81: "This Khurbet Kana was reidentified by the late Dr. Robinson as Cana of Galilee, but he unfortunately reported that it was called by the natives Kana el Jalil = Cana of Galilee. Were this the universal custom it would no doubt be an important confirmation of this view, but this is far from being the case; indeed, such a name is unknown to the unsophisticated fellahin. On my recent visit there I had as guide a very intelligent native of Reineh who told me he had never heard any other name than Khurbet Kana, and whose answer to my question as to where was Kana el Jalil was "In the gospel." Far more important is the testimony of the late Rev. T. Zeller of the Church Missionary Society, who passed many years in Nazareth, that he never heard such a name. In any argument regarding this site it is better to neglect the name Kana el Jalil as of altogether doubtful authenticity. Unfortunately the discrediting of this name has been used as an argument against the site."
* ↑ Ewing, W. «Cana». A: International Standard Bible Encyclopedia, 1915.
* ↑ McCollough, 2015, p. 32.
# Muntanyes Blue Ridge

La serralada Blava o muntanyes Blue Ridge (Ridge en anglès vol dir 'cresta', 'elevació muntanyosa'), és una secció dels Apalatxes ubicada a l'est dels Estats Units. La serralada s'estén des de prop de Harpers Ferry, Virgínia occidental, cap al sud-oest a través de Virgínia i Carolina del Nord cap a l'interior de Geòrgia.
Els cims més alts són a les muntanyes Negres de Carolina del Nord, que tenen una mitjana d'elevació que oscil·la entre 600 i 1.200 metres. La panoràmica Arbreda Blue Ridge, establerta el 1936 i administrada pel Servei de Parcs Nacionals es desplega 756 quilòmetres al llarg del cim.