OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alfonso López Quintás

Alfonso López Quintás (Santiago de Franza, Mugardos, 21 d'abril de 1928) és un religiós i filòsof gallec, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

El 1943 va ingressar al monestir de Poio, que pertanyia a l'Orde de la Mercè, on estudià teologia amb Vicente Muñoz Delgado. En 1951 fou ordenat prevere, estudià filologia a la Universitat de Salamanca i en 1956 es va llicenciar en filosofia a la Universitat Complutense de Madrid. De 1957 a 1960 es traslladà a Múnic per estudiar amb Alois Dempf, Romano Guardini i Ernesto Grassi. El 1962 es va doctorar a la Universitat Complutense de Madrid amb la tesi El ente superobjetivo y la crítica del objetivismo, dirigida per Ángel González Álvarez.
En 1961 fou nomenat professor auxiliar de filosofia de la Universitat de Madrid i en 1967 d'estètica. En 1968 fou professor d'estètica a la Universitat Pontifícia de Comillas. En 1974 fou nomenat professor agregat de fonaments de filosofia de la Universitat de Barcelona, el 1976 va ocupar la mateixa plaça a la Universitat Complutense de Madrid, en la que en 1984 va obtenir la càtedra d'estètica.
El 1970 va col·laborar en la fundació del Seminari Xavier Zubiri i el 1982 en la constitució del Centre Espanyol de Fenomenologia. El 1983 va formar part del Comitè Executiu de la Federació Internacional de Societats de Filosofia. En 1986 ingressà com a acadèmic de número en la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.
És assessor de la Universitat Francisco de Vitoria, vinculada a la Legió de Crist. El 24 de març de 2003 la Universitat Anáhuac, vinculada a aquest orde, va inaugurar la «Cátedra Alfonso López Quintás».

## Obres

* Metodología de lo suprasensible (1963)
* Romano Guardini y la dialéctica de lo viviente (1966)
* Diagnosis del hombre actual (1966)
* Hacia un estilo integral del pensar (1967)
* Pensadores cristianos contemporáneos (1968)
* Filosofía española contemporánea (1969)
* Pilina Cimadevilla y López-Dóriga. Enferma y misionera (1963)
* El libro de los valores (1996) amb Gustavo Villapalos Salas

## Referències

* 1 2 Biografia a filosofia.org
* ↑ Biografia Arxivat 2016-12-26 a Wayback Machine. al web de la RACMYP

## Enllaços externs

* Articles d'Alfonso López Quintas a El País
* Web de la Fundació López Quintas
* Alfonso Lopez Quintás Arxivat 2016-01-28 a Wayback Machine. a personalismo.org
* Últimas Preguntas, entrevista a Alfonso López Quintás, a RTVE.es
# Can Ventureta (Figaró-Montmany)

Can Ventureta és una obra noucentista de Figaró-Montmany (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici fa angle entre dos carrers i comparteix una mitgera. Utilitza el desnivell del carrer i presenta diferents alçades a les dues façanes. La façana del Carrer Major consta de planta baixa i tres pisos, i l'altre té un pis menys. De l'angle sobresurt una torre mirador coberta a quatre vessants i coronada per una bola. El pis superior de la torre té finestres d'arc rebaixat. El pis noble té un gran balcó que també fa angle, és d'arc rebaixat. El pis té un gran balcó que també fa angle, és de ferro forjat i amb la coberta de sota de ceràmica. Les obertures tenen emmarcaments d'arc conopial.

## Història

El Figaró és una població amb tradició estiuejant des de la fi del segle xix. A partir d'aquest moment es construeixen moltes cases residencials dins un llenguatge noucentista.

## Referències

* 1 2 «Can Ventureta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 juliol 2018].
# Anavota Reddy

Anavota Reddy (1335-1364) fou el fill i successor de Prolaya Vema Reddy a la dinastia dels Reddys de Kondavidu.
Durant el seu regnat va estar sempre en guerra contra els Bahmànides, els nayaks Recherles Velames i els reis de Vijayanagar que rodejaven els seus territoris. Va canviar la seva capital des de Addanki a la més inexpugnable fortalesa de Kondavidu. Va portar les seves tropes a Kalinga juntament amb el seu aliat Choda Bhaktiraja. Va conquerir diversos petits regnes com Nirvadyapura (moderna Nidadavolu) governada pels Chalukya de Vengi, Vundi governada pels kshatriyes Suryavamsa, Korukonda governada pels Nayaks Kondayes i Pithapuram governada pels Koppularajus, el 1356. Va resistir amb èxit els atacs dels bahmànides i dels Recherles Velames. Bukkaraya I de Vijayanagar va aprofitar d'aquests conflictes i va ocupar Srisailam i Markapuram.
Tot i els constant desafiaments al seu regne per part d'aquests enemics, Anavota va promoure la prosperitat. Va recaptar taxes raonables dels mercaders i fou un governant capacitat i protector del dharma Hindu igual que el seu pare Prolaya Vema Reddy. El va succeir el seu germà petit Anavema Reddy.

## Referències

* ↑ by A.BALAMURALI .,B.E., M.C.A., M.B.A., M.Phil., (Ph.D). «A History of Reddiyars». WordPress.com. [Consulta: 1r gener 2017].
# Songtsen Gampo

Songtsen Gampo (Tibetà: སྲོང་བཙན་སྒམ་པོ, Wylie: srong btsan sgam po, 569–649?/605–649?) va ser el fundador i primer emperador de l'Imperi tibetà. La data del seu naixement no és exacta, se situa a 605 o 617.
Les cròniques xineses la refereixen un any abans de la fundació de la dinastia Tang el 618. Segons la tradició tibetana va succeir al rei de Lhasa, Namri Song Tsen el 629. També, és possible que Songtsen Gampo hagi succeït al seu pare després de morir l'any 618. Ja en el tron, va realitzar un viatge a la Xina i un altre a Benarés, per conèixer els sacerdots hinduistes. Va començar la conquesta dels principats tibetans, formant així l'Imperi tibetà.
Va traslladar la capital de Lhasa a Tengri (avui Thimphu, a Bhutan) i va dirigir una expedició a Chalukya, regne indi que dominava el golf de Bengala.
Va prendre aquest regne i el de Benarés i va signar un tractat de pau amb els nepalesos.
Es va casar amb la princesa nepalesa, Bhrikuti Devi, el 630. Un any després, es va casar amb la princesa xinesa Wencheng, filla de l'emperador xinès Li Shimin. Ambdues dones eren budistes. Les cròniques tibetanes indiquen que els costums tibetans incomodaven Wencheng. El llegat més important del seu regnat va ser el d'introduir el budisme al Tibet i el desenvolupament de l'alfabet tibetà amb ajuda de Padmasambhava.
Song Tsen Gam Po va morir l'any de 649 o 650. El seu net i successor, Mangsong Mangtsen, es trobava estudiant a la Xina quan l'emperador va morir.

## Referències

* ↑ Beckwith, Christopher I. The Tibetan Empire in Central Asia (en anglès). Princeton University Press, 1993, p. 19. ISBN 0691024693.
* ↑ «Three Dharma Kings of Tibet» (en anglès). Arxivat de l'original el 2009-07-13. [Consulta: 4 juliol 2009].
* ↑ «The Ten Pillars of Tibetan Buddhism» (en anglès). [Consulta: 4 juliol 2009].
* ↑ Beckwith p.26
# François Boucq

François Boucq (Lilla (Nord), 28 de novembre de 1955) és un artista de còmics francès, homenatjat com a artista de l'any en el Festival del Còmic d'Angulema el 1998, principalment reconegut per la seva creació Gerome Moucherot i per la sèrie de novel·les gràfiques de Bounce, escrites per Alejandro Jodorowsky.
És artista del grup editorial Humanoides Asociados, del qual formen part també Jean Giraud "Moebius" i Juan Giménez. Actualment viu a la seva ciutat natal, Lilla, al nord de França.

## Referències

* ↑ De Weyer, Geert (2008) (neerlandès). 100 stripklassiekers die niet in je boekenkast mogen ontbreken. Amsterdam / Antwerp: Atlas. p. 213. ISBN 9789045009964
* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.70. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 22 novembre 2014].
# Salvador Manzanares Fernández

Salvador Manzanares Fernández (Bretún, Villar del Río, Sòria, 18 de gener de 1788 - Estepona, 8 de març de 1831) va ser un polític i militar liberal espanyol.

## Biografia

Va ingressar en l'exèrcit en 1805 i va ser fet presoner en la batalla de Tudela durant la Guerra del francès i enviat a presó a França, on va conèixer Pedro Gómez Labrador. Va aconseguir escapar i va tornar a Espanya, i fou nomenat tinent coronel, capità de sapadors i professor de l'Acadèmia d'Alcalà de Henares. Finalitzada la guerra, va ser jutjat pel Tribunal de la inquisició per maçó, per la qual cosa es va veure obligat a exiliar-se a Lilla. Va tornar el febrer de 1820 amb Francisco Espoz e Ilundain quan es va proclamar el Trienni liberal.
Va formar part com a Ministre de la Governació dels darrers governs liberals, i fou tinent general de l'Exèrcit a Catalunya (1822-1823). Amb la tornada a l'absolutisme després de la intervenció dels Cent Mil Fills de Sant Lluís en 1823, es va exiliar a Gibraltar. Va decidir donar suport al pronunciament de José María de Torrijos y Uriarte. Després de diversos intents fracassats contra La Línea de la Concepción i Algesires, va prendre Los Barrios el 21 de febrer de 1831 amb l'ajut de Tomás Benítez i Carles Vincent d'Agramunt. A la fi del mateix mes va desembarcar a Getares i va assetjar Algesires. Després va posar rumb a Estepona, on va ser traït, capturat i executat.

## Referències

* ↑ Salvador Manzanares a Auñamendi Eusko Entziklopedia
* ↑ Salvador Manzanares Fernández a mcnbiografias
* ↑ Los Barrios vivirá la Recreación Histórica del pronunciamiento del Coronel Salvador Manzanares Arxivat 2017-06-10 a Wayback Machine., teleprensa.com, 16 de febrer de 2016
* ↑ Salvador Manzanares, esteponaensuhistoria.com

## Bibliografia

* Francisco Javier Albertos Carrasco: Salvador Manzanares (Bretún, 1788 - Estepona, 1831). Jábega, ISSN 0210-8496, Nº. 90, 2002, pags. 91-103
# Mathieu d'Escouchy

Mathieu d'Escouchy (Le Quesnoy, Nord, 1420 – 1482) va ser un cronista picard durant les últimes etapes de la Guerra dels Cent Anys.
La seva Crònica era una continuació de la crònica d'Enguerrand de Monstrelet, amb manuscrits dels quals apareix com a tercer volum; va ser editat per G. du Fresne de Beaucourt, (3 vols., París, Societé de l'Histoire de France, 1863–64). Matthieu cobreix els anys 1444-61, des d'un punt de vista favorable a Borgonya, però amb un intent d'imparcialitat, tot i que estava al servei de Lluís XI, amb qui va lluitar en la batalla de Montlhéry (16 de juliol de 1465).), després del qual va ser ennoblit. Com la majoria dels homes alfabetitzats de la seva època, el van fascinar les gestes d'armes, els valents tornejos i la talla social dels homes (i d'algunes dones) que figuren a la seva crònica. El seu relat del Banquet du Voeu du Faisan, descriu la cerimoniosa festa celebrada a Lilla l'any 1454 per Philippe el Bo, duc de Borgonya, la cort del qual va establir els estàndards de l'elegant extravagància al segle XV.
Va ser nomenat Echevin i Prévôt de Péronne. Va caure en contra de la justícia, fins i tot va ser arrestat i torturat, però finalment va ser posat en llibertat.
En el cognom Escouchy alguns editors hi legeixen una variant del familiar nom senyorial Coucy .
Va descriure l'arribada de Maria de Güelders, núvia de Jaume II a Escòcia el 18 de juny de 1449. Va navegar des de Sluis i va desembarcar primer a l'illa de maig al Forth, fent un pelegrinatge a la capella de Sant Adrià el 18 de juny de 1449.

## Referències

* ↑ Mathieu d'Escouchy, in: Encyclopedia of the Medieval Chronicle online.
* ↑ Christine McGladdery, James II (John Donald: Edinburgh, 1990), p. 45.
* ↑ G. Du Fresne de Beaucourt, Chronique de Mathieu d'Escouchy: 1444-1452, vol. 1 (Paris, 1863), pp. 177-8

## Bibliografia

* G. Du Fresne de Beaucourt, Chronique de Mathieu d'Escouchy: 1444-1452, vol. 1 (Paris, 1863)
* Pasco Bacro, "Matthie d'Escouchy"
* Chronique, 1445: A too-well-educated young man
# Hervé Falciani

Hervé Falciani (Montecarlo, Mònaco, 1972) és un enginyer de sistemes italofrancès que des de 2009 col·labora activament amb la justícia de diversos països aportant informació de suposats comptes de més de 130 000 evasors fiscals que podrien tenir diners en bancs suïssos, en concret amb informació que va sostreure quan treballava en la filial suïssa del banc HSBC. Aquesta informació es coneix com a llista Falciani; que ha provocat reaccions semblants al cas del periodista grec Kostas Vaxevanis. El febrer del 2017 el Tribunal Suprem Espanyol va validar la llista com a prova contra un conjunt de defraudadors.
Les autoritats suïsses demanaran a la Justícia espanyola l'extradició de Falciani, sent detingut el 4 d'abril de 2018 per la Policia Nacional espanyola. El jutge de l'Audiència Nacional, Diego de Egea, es negà a extradir-lo, deixant-lo en llibertat amb la condició de no eixir de la localitat de residència i comparèixer cada dilluns a la justícia espanyola. El seu advocat presentà un habeas corpus acusant a la justícia espanyola d'haver comès una presumpta detenció il·legal.

## Referències

* ↑ Hervé Falciani: “Estados Unidos me avisó: Ve a España, tu vida corre peligro” por Manuel Altozano i publicat per El País el 21 d'abril de 2013.
* ↑ Falciani colaboró con varias Justicias europeas con datos que llenarían "un tren de mercancías" publicat a 20 minutos el 15 de abril de 2013.
* ↑ BBC «El francés que tiene en jaque a miles de evasores». BBC Mundo. BBC, 2013 [Consulta: 11 febrer 2015].
* ↑ La ‘lista Falciani’ per José Manuel Romero i publicat per El País el 25 de març de 2013.
* ↑ El increíble robo de una lista de evasores que impactó en el mundo por Francisco De Zárate i publicat por Clarín el 2 de novembre de 2012.
* ↑ ALTOZANO, Manuel, El Suprem valida la llista Falciani com a prova contra els defraudadors, Ara, 25 de febrer del 2017, p.24
* ↑ «España detiene a Falciani por orden de Suiza en plena fuga de Rovira y Gabriel a ese país». El Confidencial, 04-04-2018 [Consulta: 27 abril 2018].
* ↑ «El juez deja libre a Falciani, pero le prohíbe salir de su localidad sin autorización». El Confidencial, 05-04-2018 [Consulta: 27 abril 2018].
* ↑ «Hervé Falciani: Baltasar Garzón presenta un habeas corpus por detención ilegal». Periodistas en Español, 05-04-2018 [Consulta: 31 maig 2018].
# Agnes Grey

Agnes Grey és una novel·la escrita i publicada el 1847 per l'autora anglesa Anne Brontë. La novel·la tracta sobre una institutriu del mateix nom, i està basada en les experiències de Brontë en aquest tema. Fou la primera novel·la de l'autora. De manera semblant a la novel·la de la seua germana, Jane Eyre, aquesta és una novel·la que assenyala la posició precària que afrontava una institutriu i com afecta a una dona jove.
El novel·lista irlandès George Moore elogià Agnes Grey com la "narrativa en prosa més perfecta de les obres literàries angleses".

## Argument

La novel·la narra la història d'Agnes Grey, filla d'un pastor la família del qual cau en la misèria. Desesperada per guanyar diners per al seu manteniment, agafa un dels pocs treballs disponibles per a les dones respectables de l'era victoriana —el d'institutriu dels fills de famílies de classe alta. En treballar amb dues famílies diferents (els Bloomfield i els Murray), s'adona dels problemes que enfronta una dona jove que ha de dur les regnes d'uns nens mimats i indisciplinats, només per viure del seu treball. També s'adona de la capacitat que té la riquesa i la classe social de destruir valors socials.

## Referències

* ↑ Las proeses literàries d'Anne Brontë (Derek Stanford) Arxivat 2018-08-14 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Text anglés a Wikisource
* Text anglés a Open Library
* Text anglés a Internet Archive
** Agnes Grey. Facsímil electrònic.
# Cahiers pour une morale

Cahiers pour une morale és un assaig filosòfic de Jean-Paul Sartre publicat a títol pòstum el 1983 dins la col·lecció Bibliothèque de philosophie per l'editorial Gallimard. El llibre reuneix en quaderns una sèrie de citacions i judicis que va escriure entre 1947 i 1948; el filosof planteja la qüestió de la «Gran Moral» i reuneix una juxtaposició de judicis sobre la història, el misticisme i la filosofia.
En els quaderns, tres en total i inacabats, Sartre reflecteix com s'estableix i desenvolupa una visió de la moral que troba respostes en la 'autenticitat', individual, més enllà de la simple sinceritat: «Être authentique, c’est accepter consciemment, prendre sur soi et supporter le paradoxe de l'existence humaine et de notre échec» —Ser autèntic, acceptar conscientment, prendre [consciencia] per si mateix i suportar la paradoxa de l'existència humana i del nostre fracàs—; defensa proposicions que semblem contradictòries, tractant l'humanisme universal o l'ètica kantiana, però també afirmant que l'imperatiu categòric és insuficient per prendre una decisió concreta. Escriu que la llibertat no és mai abstracte, és necessària una situació concreta per exercir-la i, d'aquí la tesi que l'imperatiu categòric no és suficient: la moral ha de ser «reinventada» i materialitzada en funció de cada situació particular. Per altra banda, també defineix la moral com «l'ensemble d'actes par lesquels l'homme décide pour soi et pour autrui dans et par l'Histoire de l'essence de l'homme» —el conjunt d'actes pels quals l'home decideix per si mateix i pels altres dins i per la Història de l'essència de l'home.

## Referències

* ↑ Gil, 1983, p. 881.
* 1 2 «Cahiers pour une morale (1983)». expositions.bnf.fr. Biblioteca nacional de França. [Consulta: 29 agost 2015].
* 1 2 3 Tursini, 2004, p. 1.
* 1 2 Seel, 2005.

## Bibliografia

* Gil, Delannoi «Sartre (Jean-Paul) - Cahiers pour une morale.». Revue française de science politique, 33, 5, 1983.
* Seel, Gerhard «La morale de Sartre. Une reconstruction». Le Portique, 16, 2005 [Consulta: 29 agost 2015].
* Tursini, Valentina «Los Cahiers pour une morale de J.-P. Sartre, desde la escritura hasta la publicación». Revista Electrónica de Estudios Filológicos, 7, 6-2004. ISSN: 1577-6921.
# Eduardo de Guzmán

Eduardo de Guzmán Espinosa (Villada, província de Palència, 1908 - Madrid, 1991) fou un periodista i escriptor anarcosindicalista espanyol.
Aviat va deixar clar que la seva vocació era el periodisme, encara que també es va guanyar la vida com a escriptor sense cap problema i amb molt prestigi, com així ho va demostrar en rebre el Premi Internacional de la Premsa, en 1975, pel seu llibre El año de la victoria.
Va ser redactor en cap del diari madrileny La Tierra, per al qual va realitzar el famós reportatge sobre els fets de Casas Viejas. En 1935 va passar a la redacció de La Libertad fins a començaments de la guerra i també de Front Llibertari. En 1937 va estar en la direcció de Castilla Libre. L'1 d'abril de 1939 va ser capturat a Alacant i va passar al camp de concentració d'aquesta mateixa ciutat i després a la presó de Yeserías. En 1940 el van condemnar a mort però va ser indultat en 1941, i recuperà la llibertat el 1948.
Va ser també membre del Comitè Nacional de la CNT, del qual també formaven part Manuel Amil Barciá, Gregorio Gallego García, Celedonio Pérez Bernardo, Francisco Bajo Bueno, Aquilino Padilla, Hilario Gil, Cecilio Rodríguez, José Expósito Leiva, Pedro Ameijeiras Blanco, Francisco Royano Fernández, Ildefonso Nieto Castañedo i Manuel Fernández. En 1951 va ser acusat d'espionatge i internat un any a Oviedo. En 1965 va ser vinculat a l'assumpte del cincpuntisme —acords entre antics militants de la CNT i el Sindicat Vertical franquista.
Durant vint anys va viure de traduccions, reportatges, contes, guions de cinema, novel·les policíaques i unes 400 westerns, que publicava amb els pseudònims Eddie Thorny i Edward Goodman, encara que això no el va lliurar de les ires repressives del govern. Des de 1969 va treballar a l'Agencia Mexicana de Noticias i va col·laborar en publicacions de gran prestigi com Índice, Tiempo de Historia i Triunfo.
Se'l va rehabilitar com a periodista en 1978. A partir d'aquest moment va incrementar l'activitat com a escriptor i conferenciant, i prosseguí en la militància llibertària.

## Obres més destacades

* La segunda república fue así
* España entre las dictaduras y la democracia
* Aurora de sangre: vida y muerte de Hildegart, duta al cinema per Fernando Fernán Gómez (1977), com a Mi hija Hildegart.
* El año de la victoria
* Nosotros los asesinos
* La muerte de la esperanza

## Premis

* Premi Internacional de Premsa per El año de la victoria, concedit a París al llibre polític més interessant publicat en 1974. Editat per El Garaje Ediciones Arxivat 2010-02-08 a Wayback Machine. en 2009
* Premi Libertad de Expresión, en 1982 a València.

## Enllaços externs

* Homenaje en Villada (Palencia) al periodista y escritor Eduardo de Guzmán Arxivat 2008-06-23 a Wayback Machine.
* Los libros de Eduardo de Guzmán. Trilogía de la Guerra Civil Arxivat 2010-02-08 a Wayback Machine.
* Los libros de Eduardo de Guzmán. La tragedia de Casa Viejas. Quince crónicas de guerra, 1936. Arxivat 2010-02-08 a Wayback Machine.
# Flysch

Un flysch és una formació estratigràfica formada per roques sedimentàries que es dipositen en fàcies compostes per una alternança de capes de roques dures —calcàries o pissarres, entre d'altres— intercalades amb més toves —com el gres argilós. Aquesta disposició en capes fines afavoreix l'erosió diferencial, les capes toves són desgastades amb major facilitat que les capes més dures, cosa que fa que les capes dures quedin sense suport, ressaltin en el terreny i s'erosionin més fàcilment però, alhora, les roques dures protegeix a les toves. L'edat d'aquestes formacions va del Cretaci inferior a l'Oligocè i són característiques d'una etapa anterior a l'orogènesi; quan l'orogènia evoluciona es torna més superficial i la molassa es va dipositant a la part més externa de la formació.

## Referències

* 1 2 «Flysch». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Flysch». Encyclopædia Britannica. [Consulta: 28 octubre 2015].
* ↑ Stanley, 1999, p. 243.

## Bibliografia

* Stanley, Steven M. Earth System History. Nova York: W.H. Freeman and Company, 1999. ISBN 0-7167-2882-6.
# Francisco Señer Martín

Francisco Señer Martín (1906-1973) va ser un sindicalista espanyol.

## Biografia

Membre de la Confederació Nacional del Treball (CNT), en la seva joventut va ser un actiu membre del sindicat del metall de la CNT a Barcelona. En 1932 va ser membre del Comitè Nacional de la CNT, el secretari general de la qual era Manuel Rivas Barros, i a l'a l'any següent va ser delegat del sector manufacturer en el ple regional català.
Després de l'esclat de la Guerra civil es va unir a les milícies anarcosindicalistes. Arribaria a formar part de comissari polític de l'Exèrcit Popular de la República, exercint com a comissari de la 153a Brigada Mixta així com de les divisions 32a i 24a, operant als fronts d'Aragó i Catalunya.
Al final de la contesa va marxar a l'exili a França. Durant els anys de la ocupació nazi va ser un dels delegats a Tolosa de Llenguadoc de la direcció clandestina de la CNT —establerta en Marsella al desembre de 1943. Al març de 1944, durant el ple de Muret, va ser designat membre de la Comitè Nacional de la CNT. En qualitat de tal, seria un dels signataris de l'acte constitutiu de la Junta Española de Liberación (JEL) a Tolosa de Llenguadoc, el 23 d'octubre de 1944.
Va morir a París el 16 d'agost de 1973.

## Referències

* ↑ Álvarez, 1989, p. 180, 181 i 188.
* ↑ Téllez, 1996, p. 65.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 181.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 180.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 188.
* ↑ Borrás, 1976, p. 35.
* ↑ Téllez, 1996, p. 76.

## Bibliografia

* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Borrás, José. Políticas de los exilados españoles 1944-1950. Ed. Ruedo Ibérico, 1976.
* Téllez, Antoni. La Red de Evasión del Grupo Ponzán. Anarquistas en la guerra secreta contra el franquismo y el nazismo (1936-1944). Barcelona: Editorial Virus, 1996.