OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Segment C

Classificació dels automòbils :
| subclasse de | automòbil |
| sèrie | Classificació dels automòbils |
El segment C és un segment d'automòbils mitjà, que s'ubica entre els segments B i D. Generalment tenen espai per a cinc adults, i per a dos nens més en el cas de monovolums de set places.

## Descripció

En els anys 1980, hom denominava de vegades aquest segment "quatre metres", ja que els models solien tenir aquesta longitud. Actualment, aquests vehicles mesuren aproximadament 4,30 m de llarg en carrosseria hatchback (5 portes) o monovolum de cinc places i 4,50 m en el cas de carrosseries sedan, familiar, tot terreny o monovolum de set places.
Avui en dia, els models estàndard solen tenir motors de quatre cilindres d'entre 1.4 i 2.0 litres de cilindrada i potències entre els 90 i els 140 CV de mitjana. Els més esportius poden assolir els 3.2 litres de cilindrada, en alguns casos tenen cinc cilindres en línia o sis cilindres en "V" i poden desenvolupar potències màximes fins a aproximadament 270 CV.
Dins del segment C, hi ha diversos subsegments que corresponen als diferents tipus de carrosseria. Un automòbil de turisme del segment C es denomina mitjà "compacte" o "compacte"; un monovolum és un "monovolum compacte" o "monovolum mitjà", i un tot terreny es diu "tot terreny compacte".
El 2011, el segment C tenia una quota de mercat europeu del 23%.
Entre els models d'aquest segment hi ha: Cupra Formentor, Cupra León, SEAT León, SEAT Ateca, Ford Focus, Ford Kuga, Ebro S700 i Chery Omoda 5 entre d'altres.
Vendes de 200,000 – 300,000 (Més venuts)
* Volkswagen Golf 8a generació (2019–present)
Vendes de 100,000 – 200,000
* Škoda Octavia 4a generació (2020–present)
* Ford Focus 4a generació (2018–present)
* Mercedes-Benz Classe A 4a generació (2018–present)
* Toyota Corolla 12a generació (2018–present)
* SEAT León 4a generació (2020–present)
* BMW 1 Series 3a generació (2019–present)
Vendes 50,000 – 100,000
* Audi A3 4a generació (2020–present)
* Peugeot 308 3a generació (2021–present)
* Renault Mégane 4a generació (2016–present)
* Kia Ceed 3a generació (2018–present)
* Opel/Vauxhall Astra 6a generació (2021–present)
* Mercedes-Benz CLA-Class 2a generació (2019–present)
* Volkswagen ID.3 1a generació (2019–present)

## Referències

* ↑ Sminia, Harry. The Strategic Manager (en anglès). Routledge, 2017-08-16. ISBN 978-1-317-67597-6.
* ↑ «No, Case. "REGULATION (EEC) No 4064/89 MERGER PROCEDURE." (2001).». Office for Official Publications of the European Communities, 1999.
* ↑ International Automotive Fuel Economy Research Conference. First. Proceedings (en anglès). U.S. Government Printing Office, 1981, p. 187.
* ↑ Tang, He. Manufacturing System and Process Development for Vehicle Assembly (en anglès). SAE International, 2017-12-20, p. 17. ISBN 978-0-7680-8347-7.
* ↑ Thiel, Christian; Schmidt, Johannes; Van Zyl, Arnold; Schmid, Erwin «Cost and well-to-wheel implications of the vehicle fleet CO2 emission regulation in the European Union». Transportation Research Part A: Policy and Practice, 63, 5-2014, pàg. 25–42. DOI: 10.1016/j.tra.2014.02.018. ISSN: 0965-8564.
# Casa del Pueblo

Casa del Pueblo (Casa del Poble) és el nom que rep la seu municipal del PSOE. És un lloc on històricament es donava informació a treballadors i obrers.

## Història

La primera casa del poble va ser fundada per Pablo Iglesias a Madrid el 1908. El PSOE i la UGT plantaven cara als grans capitals: la inauguració de la Casa del Poble de Madrid en un antic palau ducal al carrer del Piemont va ser un esdeveniment de gran importància.
S'hi van domiciliar un gran nombre de societats i organitzacions obreres. La Casa del Pueblo serà propietat conjunta dels obrers de Madrid. Contra els patrons, el socialisme explica ara amb una gran seu, que té al capdamunt una sola bandera, la roja.
A l'interior, despatxos i més despatxos, com descriu Arturo Barea, una sala de cinema i teatre que també val per a mítings, una biblioteca i la seu del primer segur metge gestionat pels obrers de Madrid, la coneguda Mutualitat, que protegeix al treballador i a la seva família en una època sense Seguretat Social i que tenia un dispensari que ofereix a l'afiliat medicines gratis.
L'exemple de la Casa del Poble de Madrid es va estendre arreu d'Espanya, que aviat es veu plena d'aquestes llocs de reunió, estudi i sociabilitat, sobretot en Astúries i País Basc. Els obrers tenen així alguna cosa que és d'ells mateixos, on a més se'ls ensenya a llegir i a escriure, però també se'ls dona als més avançats ensenyaments propis d'una universitat popular.
Actualment, el terme ha desaparegut en l'etimologia de la majoria de les seus del PSOE, exceptuant al País Basc on encara es conserva. El terme manté ressons romàntics en la història del moviment obrer.
També, van ser anomenades amb aquest nom algunes seus culturals dels anarquistes i del sindicat Confederació Nacional del Treball (CNT-AIT), encara que en aquests casos el terme general era Ateneu llibertari. A Alcoi la Casa del Poble és la seu cultural d'UCE (Unificació Comunista d'Espanya).

## Referències

* ↑ fotografia a El País
* ↑ La Casa del Pueblo de Madrid (1908-2008)
* ↑ Homenaje a la Casa del Pueblo madridiario.es, 8 de febrer de 2008
# Carterista

Un carterista o carteriste és un lladre especialitzat en una forma de furt que consisteix en el robatori de diners o altres valors sense que la víctima del robatori s'adoni en el moment. Cal considerable destresa i l'habilitat per despistar.
Carteristes i lladres, especialment els que treballen en equips, a vegades provoquen distracció, com fer una pregunta o xocar contra la víctima. Aquestes distraccions de vegades requereixen un joc de mans, velocitat, despiste i altres tipus d'habilitats.
Famosos lladres de ficció inclouen The Artful Dodger i Fagin, personatges de la novel·la Oliver Twist de Charles Dickens. Carteristes famosos de la vida real inclouen la prostituta irlandesa-americana Chicago May, que es perfila en els llibres Chicago May, Queen of the Blackmailers i Hell Hath No Fury: Famous Women in Crime.
Les tècniques de carteristes també són utilitzades pels il·lusionistes, ja sigui per agafar alguna cosa d'un espectador o per tornar-la sense el seu coneixement. James Freedman, àlies «The Man of Steal», va crear les seqüències de carteristes per a la pel·lícula Oliver Twist de 2005, dirigida per Roman Polanski. La revista Time Out va escriure que James Freedman és «possiblement el millor carterista del món». L'il·lusionista professional David Avadon va presentar un acte de carterista com la seva marca registrada durant més de 30 anys i promou a si mateix com «un carterista atrevit amb gallarda delicadesa» i «el primer carterista d'exposició del país, un dels pocs mestres al món d'aquest art clandestí».
Furt pot ser un ofici perillós, ja que les persones conscients de la presència de carteristes en una àrea poden encobrir objectes com trampes especialment dissenyades o utilitzar carteres buides. Ja que els carteristes normalment no tenen cap manera de determinar el contingut d'una cartera, excepte per l'estil de vestir de la víctima, s'han de prendre el que troben.
Suposadament, existeix una escola per entrenar carteristes, coneguda com l'«Escola de les set campanes». Es creu que és a prop de Bogotà, Colòmbia, en la Serralada dels Andes.

## Referències

* ↑ «"Carteriste", forma masculina opcional de "carterista" segons l'AVL». Acadèmia Valenciana de la Llengua. [Consulta: 22 març 2018].
* ↑ Patricia Plaza. «L'L3 és la línia de metro més freqüentada pels carteristes». La Vanguardia, 15-07-2011. [Consulta: 19 juliol 2011].
* ↑ Valerie J. Nelson. «David Avadon dies at 60; illusionist specialized in picking pockets» (en anglès). Los Angeles Times, 04-09-2009. [Consulta: 19 juliol 2011].
* ↑ «The Fastest Pickpocket in the West» (en anglès). David Avadon. Arxivat de l'original el 2009-09-03. [Consulta: 19 juliol 2011].
* ↑ Singleton, Don. «Colombia School For Thieves Rings A Bell At Interpol» (en anglès). Daily News, 29-07-2002. Arxivat de l'original el 2012-04-03. [Consulta: 19 juliol 2011].

## Enllaços externs

* L'amagatall dels carteristes
# Miquel Docià

Miquel Docià (grec: Μιχαήλ Δοκειανός, Mikhaïl Dokianós), esmentat erròniament com a Ducià per alguns autors moderns, fou un noble i cap militar de l'Imperi Romà d'Orient, membre de la família dels Comnens pel seu matrimoni amb una filla de Manuel Eròtic Comnè. Fou actiu a Sicília sota el comandament de Jordi Maniaces abans de ser destinat al Mezzogiorno com a catepà d'Itàlia el 1040-41. Fou destituït després de perdre dues batalles en la revolta llombarda-normanda del 1041, que marcà un punt d'inflexió en la conquesta normanda de la Itàlia meridional. El 1050, les fonts el situen combatent una incursió dels petxenegs a Tràcia. Fou capturat durant la batalla, però aconseguí ferir greument el líder dels petxenegs, que l'executaren i el mutilaren.

## Referències

* ↑ Chalandon, 1907, p. 96 i 98.
* ↑ Norwich, 1967, p. 58.

## Bibliografia

* Chalandon, F. Histoire de la domination normande en Italie et en Sicile (en francès), 1907.
* Kajdan, A. The Oxford Dictionary of Byzantium (en anglès). Oxford University Press, 1991. ISBN 0-19-504652-8.
* Norwich, J. J. The Other Conquest (en anglès). Nova York: Harper & Row, 1967.
# Heidi Biebl

Heidi Biebl (Oberstaufen, 17 de febrer de 1941 - Immenstadt, 20 de gener de 2022) fou una esquiadora alemanya, especialista en esquí alpí, que va competir durant la dècada de 1960. Orfe de pare, mort durant la Segona Guerra Mundial, va aprendre a esquiar amb la seva mare.
El 1960 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Squaw Valley, on va disputar tres proves del programa d'esquí alpí. Guanyà la medalla d'or en el descens, mentre en les altres dues proves quedà en posicions força endarrerides. Quatre anys més tard, als Jocs d'Innsbruck, tornà a disputar tres proves del programa d'esquí alpí. Fou quarta en el descens i l'eslàlom, mentre en l'eslàlom gegant fou desqualificada.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del Món d'esquí alpí de 1960, així com 30 curses de la Copa del Món i 15 campionats alemanys. El 1966 es va retirar i passà a dirigir una escola d'esquí.

## Referències

* ↑ «Trauer um Olympiasiegerin: Heidi Biebl ist tot» (en alemany), 24-01-2022. [Consulta: 10 març 2022].
* ↑ Zeitung, Süddeutsche. «Nachruf: Skirennfahrerin Heidi Biebl verstorben» (en alemany). [Consulta: 10 març 2022].
* ↑ Ahrens, Peter «Nachruf auf Ski-Olympiasiegerin Heidi Biebl: Die Königin aus dem Allgäu» (en alemany). Der Spiegel, 24-01-2022. ISSN: 2195-1349.
* 1 2 3 «Olympedia – Heidi Biebl». [Consulta: 10 març 2022].
* ↑ «BIEBL Heidi - Athlete Information». [Consulta: 10 març 2022].
# Joan Tafalla i Monferrer

Joan Tafalla (Barcelona, 1953) és un historiador, militant comunista i mestre d'escola jubilat. Va ingressar al Partit Socialista Unificat de Catalunya la primavera del 1971. El 1982 va participar en la fundació del Partit dels i les Comunistes de Catalunya. És doctor en Història Contemporània per la Universitat Autònoma de Barcelona amb una tesi sobre el capellà jacobí Jacques-Michel Coupé. Especialista en Antonio Gramsci, és també autor de nombrosos articles i ponències sobre democràcia, socialisme, Revolució Russa i pensament marxista. Va ser un dels fundadors de l'associació Espai Marx i en va ser membre actiu durant més de 15 anys.

## Obra publicada

* La izquierda como problema (amb Joaquín Miras, El Viejo Topo, 2013)
* Atlas histórico de la revolución francesa (amb Irene Castells, Síntesis, 2011)
* Miradas sobre la precariedad (El Viejo Topo, 2006)
* Socialización, democracia, autogestión (El Viejo Topo, 2004)
* ¡Hola Lenin! Reflexiones sobre la revolución (Editorial Irrecuperables, 2024)

### Traduccions

* Antonio Gramsci: Qui vol el fi, vol els mitjans: jacobinisme i bolxevisme: 1917-1926. Manresa: Tigre de Paper. ISBN 978-84-16855-37-7.

## Referències

* ↑ «Las revoluciones las hacen millones de personas que aspiran a llegar a fin de mes» (en castellà). Rebelion.org, 26-07-2014. [Consulta: 7 desembre 2020].
* ↑ «Per què un jove hauria d'estudiar la vida i l'obra de Gramsci?». Catarsi Magazín, 07-02-2020. [Consulta: 7 desembre 2020].
* ↑ «Joan Tafalla». Llegir en Català. [Consulta: 7 desembre 2020].
# Partit Popular de Baviera

El Partit Popular de Baviera (BVP, de l'alemany Bayerische VolksPartei) va ser un partit polític de la República de Weimar.
Va ser fundat el 1919 com una escissió bavaresa del Partit de Centre, mantenint una ideologia catòlica, conservadora i moderada.
Va ser el partit més votat a Baviera al llarg de tota la República de Weimar, formant part de tots els governs regionals del període. La seva representació al Reichstag es va mantenir força inalterable, oscil·lant entre els 16 i els 24 diputats. El partit va ser dissolt pel govern d'Adolf Hitler el 1933, juntament amb el govern bavarès.

## Referències

* ↑ Derek Hastings (2010). Catholicism and the Roots of Nazism, Oxford University Press, pág. 10
* ↑ Stibbe, Matthew. Germany, 1914-1933: Politics, Society and Culture. Pearson Education, 2010.
# Raymond Fellay

Raymond Fellay (Verbier, 16 de gener de 1932 - Sion, 29 de maig de 1994) fou un esquiador alpí suís que va competir durant la dècada de 1950.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Cortina d'Ampezzo, on va disputar tres proves del programa d'esquí alpí. Va guanyar la medalla de plata en la prova del descens, mentre en l'eslàlom fou onzè i en l'eslàlom gegant vint-i-setè.
Una vegada retirat es convertí en un empresari d'èxit, alhora que continuà vinculat a l'esquí fins a la seva mort, el 1994, a causa d'un càncer.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Rolf Olinger». [Consulta: 21 gener 2023].
# Setge de Salses (1503)

El setge de Salses de 1503 és una de les batalles de la Segona Guerra de Nàpols.

## Antecedents

L'any 1500, Lluís XII de França havent signat un acord amb Ferran el Catòlic per a dividir el Regne de Nàpols, va marxar cap al sud des de Milà. El 1502, forces espanyoles i franceses combinades havien pres el control del regne. Desacords sobre el repartiment del regne van portar a una guerra entre Lluís i Ferran. L'any 1503, el rei de frança, vençut a la batalla de Cerignola va decidir atacar el Rosselló.

## El setge

El 16 de setembre de 1503, mentre el Castell de Salses estava en construcció, la guarnició d'un miler d'homes manada per Sancho de Castilla, el capità general del Rosselló i la Cerdanya, va resistir el setge de l'exèrcit francès comandat pel mariscal Jean IV de Rieux amb 3.600 cavallers i 15.000 infants amb artilleria que bombardejava constantment la fortalesa
La guarnició assetjada consistia en 600 hombes d'armes, 200 genets, 800 infants i 9 peces d'artilleria. Fadrique Álvarez de Toledo y Enríquez de Quiñones, el duc d'Alba comandant 1.400 soldats de cavalleria pesant, 1.500 de cavalleria i 10.000 infants, va atacar el camp francès des de Ribesaltes i Clairà.
Ferran el Catòlic va organitzar un gran exèrcit de socors, i el 19 d'octubre, quan el mariscal de Rieux va saber que els espanyols ja estaven a Perpinyà i anaven al seu encontre, va aixecar el setge i retirar creuant la frontera i prenent peces d'artillera. La persecució va arribar fins a la muralla de Narbona, on es va refugiar de Rieux, mentre l'estol francès patia els efectes d'una tempesta al Golf de Lleó i s'havia de refugiar a Marsella.

## Conseqüències

Lluís XII de França va firmar el novembre de 1503 un armistici per les operacions a la península Ibèrica i França, però no les operacions al Regne de Nàpols, que va quedar finalment en mans de Ferran el Catòlic després de la victòria de Gonzalo Fernández de Córdoba, el Gran Capità a la Batalla de Garigliano.

## Referències

* ↑ Ingenieros del Rey
* ↑ Salses Arxivat 2012-01-18 a Wayback Machine.portadelspaisoscatalans.com,
* 1 2 Suarez Fernández, Luís. Los Trastamara y la unidad española: 1369-1517 (en castellà). Rialp. ISBN 978-84-321-2100-5 [Consulta: 4 desembre 2011].
* 1 2 Jover Zamora, José María. Historia de España (en castellà). Espasa-Calpe, 1969, p. 600.
* ↑ Keegan, John. Who's Who in Military History: From 1453 to the Present Day (en anglès). Routledge, 1996, p. 63. ISBN 9780415127226.

## Bibliografia

* (castellà) José Luis Arcón, Juan Francisco Pardo Molero i Luis Pablo Martínez, Asitio del castillo de Salça: el mural del Molí dels Frares y los sitios de Salses (1503-1639) ISBN 84-606-2944-9
# Partit Popular (Letònia)

El Partit Popular (letó Tautas partija, TP) fou un partit polític de Letònia d'ideologia conservadora fundat el 1998 per l'empresari i primer ministre Andris Šķēle, que fou cap del partit fins al 2002. A causa de la seva forta personalitat, molts votants identificaren el partit amb el líder. El 2002, Šķēle abandonà la política i Atis Slakteris el va substituir com a cap del partit.
A les eleccions legislatives letones de 2002 el partit esdevingué la tercera força al Saeima amb el 16,7% dels vots i 20 escons. El 2004 el seu membre Aigars Kalvītis fou nomenat primer ministre. A les legislatives de 2006 va obtenir el 19,49% dels vots i 23 escons, essent la primera força política i liderant la coalició de govern. El 2007 van perdre el càrrec de primer ministre, quan fou nomenat Ivars Godmanis de Via Letona, però el partit mantingué el lloc en la coalició, igualment quan el 2009 fou nomenat Valdis Dombrovskis del Partit de la Nova Era. Per a les eleccions de 2010 va formar part de la coalició Per una Letònia Millor, obtenint 3 escons (de 8 totals). El juliol de 2011, el partit va decidir en el congrés que es dissolia.

## Resultats electorals
### Eleccions legislatives

Saeima :
| Any | Vots | % | Escons | +/- | Govern |
| 1998 | 203 585 | 21,3 | 24 / 100 | Nou | Oposició |
| 2002 | 165 246 | 16,7 | 20 / 100 | 4 | Oposició |
| 2006 | 177 481 | 19,7 | 23 / 100 | 3 | Coalició |
| 2010 | Dins la coalició PLL | Dins la coalició PLL | 3 / 100 | 15 | Oposició |

### Eleccions europees

| Any | Vots | % | Escons | +/- | Grup |
| 2004 | 38.324 | 6,65 | 1 / 8 | Nou | PPE |
| 2009 | 2.78 | 3.85 | 0 / 8 | 1 | - |

## Caps del partit

* 1998—2002 — Andris Šķēle
* 2002—2006 — Atis Slakteris
* 2006—2008 — Aigars Kalvītis
* 2008—2009 — Mareks Segliņš
* 2009—2011 — Andris Šķēle

## Enllaços externs

* Web oficial (letó)
# Edy Reinalter

Edy Reinalter (Sankt Moritz, 24 de desembre de 1920 - Tschagguns, 19 de novembre de 1962) fou un esquiador alpí suís que va competir durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de St. Moritz, on va disputar tres proves del programa d'esquí alpí. Guanyà la medalla d'or en l'eslàlom, mentre en la combinada fou desè i en el descens vint-i-dosè. El 1943 havia guanyat el títol nacional suís d'eslàlom.
Va morir el 19 de novembre de 1962 quan es va disparar accidentalment un tret mentre netejava el seu rifle de caça.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Edy Reinalter». [Consulta: 23 gener 2023].
# Clavier

Clavier és un municipi de Bèlgica a la província de Lieja, que forma part de la regió valona. Toca a dues altres províncies: la de Namur i la de Luxemburg. És regat pel Hoyoux i el Neblon. En l'actualitat té uns 4300 habitants.

## Història

L'habitació va desenvolupar-se en diversos nuclis al costat de la via romana d'Arlon i a Tongeren i a l'edat mitjana la route Charlemagne (trad. Carretera de Carlemany. A Ocquier es van trobar traces arqueològiques d'una vil·la romana molt llarga. Fins al 1795 feia part del principat de Lieja, abans d'escaure a França, al Regne Unit dels Països Baixos (1815) i per fi a Bèlgica (1830). Les fronteres actuals del municipi van fixar-se el 1977.

## Economia

Clavier és un municipi rural, típic de la regió del Condroz, del qual 75% de la superfície són terres de conreu i de pastures, el 18% són boscanes i el 6% edificades. Tret d'algunes PiMEs, l'única activitat industrial és l'extracció de calcari i d'aigua. El calcari, dit pedra blava pel seu color típic, s'utilitza per a la construcció des de fa segles. Se'n pot veure un bell exemple a la foto de l'escola d'Ocquier. L'aigua subterrània de bona qualitat es capta per a la producció de més de 100.000 m³ per dia d'aigua potable.

## Entitats i nuclis

* Clavier, Clavier-Station, Atrin, Ochain, Pair, Ponthoz, Vervoz
* Bois-et-Borsu, Fontenoy, Odet, Hoyoux
* Les Avins, Petit-Avin
* Ocquier, Amas
* Pailhe, Le Roua, Saint-Fontaine, Saint-Lambert
* Terwagne

## Monuments i curiositats

* El municipi va abalisar dotze camins per a passejants i ciclistes per a fer descobrir el patrimoni natural i històric
* El vicus gal·loromà
* L'església de Sant Lambert del bosc (Segle XII)
* L'església de Sant Remacle
* L'església de Sant Bartomeu
* La capella de la Mare de Déu de Saint-Fontaine
* La masia de les Dames Blanches a Terwagne
* La masia aux Grives també anomenada Li cinse aus cint finièssess (trad.: la granja per a depositar el cens amb les cent finestres), que antigament era una etapa al camí de Sant Jaume
* Els vuit castells d'Ocquier, del qual el castell d'Hoyoux, antiga caça del príncep-bisbe, Francesc Carles de Velbrück.

## Referències

* ↑ Bulletin de l'archéologie liégeoise, 1852
* ↑ Chiffres clés pour la commune de Clavier, Brussel·les, Statbel, 2006
* ↑ Presentació del municipi (francès)
Viccionari
# Estadi Martínez Valero

L'Estadi Martínez Valero és un estadi situat en la ciutat valenciana d'Elx. És el camp on l'Elx Club de Futbol juga els seus partits. Va ser inaugurat el 8 de setembre de 1976, substituint l'antic Camp d'Altabix (inaugurat el 1923). Amb una capacitat per a 39.000 espectadors, és el segon estadi amb més aforament del País Valencià.
Anteriorment, l'Elx CF disposà d'altres estadis, com el Camp del Clot, el Camp del Cementeri i l'Stadium d'Elx (Camp de Don Jeremies).

## Dades

L'estadi compta amb una capacitat de 39.000 localitats. Té una altura de 18 metres i un pes de 100 milions de quilos. El terreny de joc té unes dimensions de 108 metres de llarg per 70 d'ample, i el pàrquing pot albergar fins a 2.184 vehicles.
L'estadi està catalogat per la UEFA com estadi 4 estreles.

## Història

L'estadi Martínez Valero va ser inaugurat el 8 de setembre de 1976, substituint a l'antic camp d'Altabix, en el qual es jugava des de la seua inauguració el 1923. Obra de l'arquitecte Juan Boix Matarredona, és en l'actualitat el major recinte esportiu de la província d'Alacant, i el segon del País Valencià, després de l'estadi de Mestalla. El partit inaugural va ser Elx CF-Selecció de Mèxic, on es va empatar a tres.
Va ser un dels estadis que acolliren partits de la Copa del Món de Futbol 1982. També s'hi jugà la final de la Copa del Rei de la temporada 2002/03, i va ser candidat a albergar la final de la Copa de la UEFA de 2009. La Selecció valenciana hi disputà un partit amistós contra Perú el 28 de desembre de 2006 i cada mes d'agost és seu del Torneig Festa d'Elx.

## Instal·lacions esportives

* 1 camp annex amb mesures reglamentàries
* 1 camp annex d'entrenament
* 4 vestidors
* 1 gimnàs
* 1 banyera d'hidromassatge
* Dutxes de pressió-hidromassatge
* Sala de vídeo
* Infermeria
* Sala de massatges

### Altres instal·lacions

* Aparcament amb 1.800 places
* 8 Cantines
* Unitat de Control operatiu
* Sala de Premsa
* Sala de Juntes
* 8 cabines de televisió
* 26 cabines de premsa i ràdio
L'estadi compta a més en els seus baixos amb una sèrie de comerços diversos com pubs, discoteques, restaurants, una agència d'assegurances i la tenda oficial de l'Elx CF.

## Accessos
### Per carretera

Té fàcil accés tant des de la ciutat pel camí Vell d'Alacant i la Carretera de l'Altet com des de fora de la ciutat per l'eixida 3 de l'EL-20 i la N-340 mitjançant un encreuament a l'altura del km 722.

### Per transport públic
#### En autobús

Línies: E, F, H,1A,1B,2

#### En tramvia

En un futur està prevista una parada de la línia 1 del Tramvia d'Elx en la zona de l'Squash (a uns 200 m de l'Estadi).

## Referències

* ↑ Dades de l'estadi, en fussballtempel.net
* ↑ Història de l'estadi en la web de l'Elx CF Arxivat 2009-02-12 a Wayback Machine. (castellà)

## Vegeu també

* Llista d'estadis dels Països Catalans amb més capacitat

## Enllaços externs

* Web oficial de l'Elx CF (castellà)
* Imatge de satèl·lit