OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Martina Stella

Martina Stella (Florència, 28 de novembre de 1984) és una actriu italiana.

## Biografia

En 2001, va debutar amb èxit entre el públic i la crítica en L'últim petó, film dirigit per Gabriele Muccino. Va seguir treballant en la pantalla gran amb "Nemmeno in un sogno", dirigida per Gianluca Greco, Un amor perfecte, dirigida per Valerio Andrei, i "Amnèsia", dirigida per Gabriele Salvatores.
En la temporada 2002-2003 va debutar en el teatre, interpretant el paper de Clementina en el musical dirigit per Pietro Garinei, Aggiungi un posto a tavola, amb Giulio Scarpati. Va tornar a treballar en el teatre en 2006 en "Romeo i Giulietta", però es va retirar després de poques funcions.
Més tard va actuar sobretot en diverses sèries de ficció per a la televisió com "Imperium: Augustus", "Li stagioni del cuore", "L'amore i la guerra", amb Daniele Liotti, i "La freccia nera", amb Riccardo Scamarcio. Després del rodatge de la miniserie de Rai Un, "Li ragazze di Sant Frediano", va participar en el telefilm "Piper", dirigit per Carlo Vanzina, emès el 10 de maig de 2007, al Canal 5.
Va tornar al cinema amb la pel·lícula "K. Il bandito" (2007), dirigida per Martin Donovan, "Il mattino ha l'oro in bocca", dirigida per Francesco Patierno, i "Il seme della discòrdia", dirigida per Pappi Corsicato, les dues últimes de 2008.

## Trajectòria

Teatre
* Aggiungi un posto a tavola (2002)
* Romeo i Giulietta (2006)
Cinema
* L'últim petó (L'ultimo bacio) - Francesca (2001)
* Nemmeno in un sogno - Val (2002)
* Un amor perfecte (Un amore perfetto) - Laura (2002)
* Amnèsia - Luce (2002)
* Ocean's Twelve - Assistent de Nigel (2004)
* K. Il bandito - Clara (2007)
* Il mattino ha l'oro in bocca - Cristina (2008)
* Il seme della discòrdia - Nike (2008)
* Nine (2009)
Televisió
* Imperium: Augustus - Livia (2003)
* Li stagioni del cuore - Emma Valenti(2003)
* La freccia nera - Giovanna Bentivoglio di Fanes (2006)
* Li ragazze di Sant Frediano - Silvana Mochi (2006)
* L'amore e la guerra - Albertina Regis (2007)
* Piper - Milena (2007)
* Donne Assessine (2008)
Curtmetratges
* Il 2 novembre' (2002)
Videoclips
* L'ultimo bacio (2001)
* Imparando (2002)
* Eternal Woman (2008)

## Referències

* ↑ «Tornano gli amici de 'L'ultimo bacio'» (en italià). Repubblica.it, 29-10-2009. [Consulta: 11 novembre 2010].
# Phoenix (Oregon)

Phoenix és una població dels Estats Units a l'estat d'Oregon. Segons el cens del 2000 tenia 4.060 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Phoenix tenia 4.060 habitants, 1.746 habitatges, i 1.117 famílies. La densitat de població era de 1.254,1 habitants per km².
Dels 1.746 habitatges en un 28,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,6% hi vivien parelles casades, en un 11,1% dones solteres, i en un 36% no eren unitats familiars. En el 29,3% dels habitatges hi vivien persones soles el 14,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,32 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,84.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,2% tenia menys de 18 anys, un 7,5% entre 18 i 24, un 24,7% entre 25 i 44, un 23,5% de 45 a 60 i un 21,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 41 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84 homes.
La renda mediana per habitatge era de 31.701$ i la renda mediana per família de 38.176$. Els homes tenien una renda mediana de 29.832$ mentre que les dones 23.719$. La renda per capita de la població era de 16.828$. Aproximadament el 8,6% de les famílies i l'11,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Phoenix». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Phoenix». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
Viccionari
# Enòpides

Enòpides (en grec antic: Οἰνοπίδης) fou un destacat matemàtic i astrònom de l'antiga Grècia nadiu de Quios que va viure al segle v aC, contemporani d'Anaxàgores.
Per les seves connexions amb Pitàgores i els seus deixebles hom el suposa un seguidor de la filosofia pitagòrica. El seu coneixement astronòmic derivava del que hi havia aprés dels sacerdots egipcis, car va viure a Egipte durant uns anys. Va donar a conèixer l'obliqüitat de l'eclíptica.
Claudi Elià li atribueix l'invent dels cicles de 59 anys, també atribuït a Filolau. Enòpides va fixar l'any en 365 dies i una mica menys de 9 hores. Hom li atribueix també altres descobriments astronòmics.

## Bibliografia

* Bodnár, István «Oenopides of Chius: A survey of the modern literature with a collection of the ancient testimonia» (en anglès). Max Planck Institute for the History of Science, Preprint 327, 2007. ISSN: 0948-9444.
* Netz, Revel. A New History of Greek Mathematics (en anglès). Cambridge University Press, 2022. ISBN 978-1-108-83384-4.
* Suzuki, Jeff. «2.1 The Greeks». A: Mathematics in Historical Context (en anglès). Mathematical Association of America, 2009, p. 15-33. ISBN 978-0-88385-570-6.
* Zhmud, Leonid. «7.5 Oenopides of Chios». A: The Origin of the History of Science in Classical Antiquity (en anglès). de Gruyter, 2006, p. 260-266. ISBN 978-3-11-017966-8.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Enòpides» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* Bulmer-Thomas, Ivor. «Oenopides of Chios» (en anglès). Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 3 febrer 2024].
# Equació diofàntica

Una equació diofàntica és una equació per a la qual només es permeten solucions enteres. El seu nom fa referència al matemàtic grec Diofant d'Alexandria, un dels primers a estudiar aquest tipus de problemes.
A més del problema de trobar les solucions d'una equació diofàntica particular, no és evident la mateixa existència de les solucions. Existeix un algorisme general per a trobar les solucions d'una equació diofàntica de primer ordre, però no per a ordres superiors. Aquest problema general ha estat sense obtenir una resposta definitiva durant molts segles i David Hilbert l'inclogué com un dels seus famosos 23 problemes. El 1970, Yuri Matiyasevich demostrà finalment que és impossible obtenir una solució general per a una equació diofàntica d'ordre qualsevol.

## Equació diofàntica de primer ordre

És una equació de la forma $\,ax+by=c$, i només té solució si $\,\mathrm {m.c.d.} (a,b)|c$ (és a dir, si el màxim comú divisor de $\,a$ i $\,b$ també divideix $\,c$).

### Resolució general

Les solucions d'aquesta equació són:
    $x=rc^{\prime }-tb^{\prime }$
    $y=sc^{\prime }+ta^{\prime }$
en què $a^{\prime },b^{\prime },c^{\prime }$ representen $\,a/d,b/d,c/d$ i és $\,d=\mathrm {m.c.d.} (a,b)$. $\,r$ i $\,s$ són les solucions enteres de l'equació $\,1=a'r+b's$.
$\,ax+by=c$
$\,d=\mathrm {m.c.d.} (a,b)$
$\,d$
    $a'x+b'y=c',\quad \mathrm {m.c.d.} (a',b')=1$
Per la identitat de Bézout, tenim que $\,a'r+b's=1$. Multiplicant per $\,c'$
    $a'rc'+b'sc'=c'\,$
On evidentment $\,x=rc',\;y=sc'$. Restant les dues expressions, obtenim
    $\,a'(x-rc')+b'(y-sc')=0$
Per tant, $\,a'|y-sc'$ i $\,b'|x-rc'$. És a dir, existeixen $\,t$ i $\,u$ que compleixen:
    $\,y=sc'+ta'$
    $\,x=rc'+ub'$
Substituint a l'equació inicial: $\,c'=a'rc'+a'ub'+b'sc'+bta'=c'+a'b'(u+t)\,$
$\,u+t=0$

#### Exemple

A continuació, resoldrem l'equació $\,27x+51y=111$. En primer lloc, s'ha de comprovar que té solució: donat que el màxim comú divisor de 27 i 51 és 3, i 3 divideix 111, podem afirmar que sí que en té. Ara, resolent la identitat de Bézout $\,{\frac {27}{3}}r+{\frac {51}{3}}s=1$, d'on trobem una solució immediata que és $r=2,\;s=-1$. Per tant, la solució general serà:
    $x=2\cdot 37-17t$
    $y=-1\cdot 37+9t$

## Alguns exemples

* ax + by = c: s'anomena identitat de Bézout. Aquestes equacions es poden resoldre completament i la primera solució coneguda es deu al matemàtic indi Brahmagupta.
* x$^n$ + y$^n$ = z$^n$: per a n = 2 hi ha infinites solucions (x,y,z), les tripletes pitagòriques. Per a valors superiors de n, l'últim teorema de Fermat n'assegura la inexistència de solucions.
* x² − n y² = 1: anomenada equació de Pell. Si n no és un quadrat perfecte, té infinites solucions que són una bona aproximació racional a l'arrel quadrada de n.
* $\sum _{i=0}^{n}{a_{i}x^{i}y^{n-i}}=c$, on $n\geq 3$ i $c\neq 0$: s'anomenen equacions de Thue i, en general, tenen solució.

## Referències

Castellet, Manuel; Llerena, Irene. «1». A: Àlgebra Lineal i Geometria. 4a ed.. ISBN 84-7488-943-X.

## Vegeu també

* Aryabhata II
# Cep (tortura)

Un cep, costell o carcany és un instrument format per dues peces, habitualment de fusta, amb la finalitat d'immobilitzar totalment o parcial un individu. En èpoques històriques passades, s'emprava el cep com a instrument de tortura, de manera que la víctima estava immobilitzada de peus i mans. Quan es tractava d'un càstig, el cep es trobava generalment a la plaça del vilatge, per a exposar el reu, servir d'escarni i sotmetre'l a tota mena de vexacions.

## Vegeu també

* Tortura

## Enllaços externs

* El cep al Llibre del Consolat de Mar
Viccionari
# Helena de Montenegro

Helena de Montengro (Cetinje, Principat de Montenegro 1873 - Alexandria, Egipte 1952) fou una princesa montenegrina i reina consort d'Itàlia.

## Orígens familiars

Va néixer el 8 de gener de 1873 a la ciutat de Cetinje, capital del Principat de Montenegro que avui en dia forma part de Montenegro, sent la sisena filla del rei Nicolau I de Montenegro i de Milena Vukotić. Era neta per línia paterna de Mirko Petrović-Njegoš i Stana Martinovich, i per línia materna de Petar Vukotić and Jelena Voivodić.
La família de la princesa, els Petrovic-Njegos, havien governat Montenegro des de temps immemorials com a prínceps-bisbes del territori que havia romàs independent de l'Imperi Otomà. Nicolau I fou nomenat rei amb el reconeixement del concert de la comunitat internacional.

## Núpcies i descendents

Es casà el 24 d'octubre de 1896 a la basílica de Santa Maria dels Àngels de la ciutat de Roma amb el futur rei Víctor Manuel III d'Itàlia, fill del rei Humbert I d'Itàlia i de la princesa Margarida de Savoia-Gènova. D'aquesta unió nasqueren:
* SAR la princesa Iolanda d'Itàlia nascuda a Roma el 1901 i morta el 1986. Es casà amb Giorgio Carlo Calvi, comte de Bergolo.
* SAR la princesa Mafalda d'Itàlia nascuda el 1902 a Roma i morta al camp de concentració de Buchenwald, a Turíngia, el 1944. Es casà amb el príncep-landgrave Felip de Hesse-Kassel el 1925 al castell de Racconigi, al nord d'Itàlia.
* SM el rei Humbert II d'Itàlia nat el 1904 a Roma i mort el 1983 a Ginebra. Es casà en la princesa Maria Josep de Bèlgica el 1930 a Roma. Més tard se separaren.
* SM la reina Joana d'Itàlia nascuda el 1907 a Roma i morta el 2000 a Madrid. Es casà amb el tsar Boris III de Bulgària, mort el 1943.
* SAR la princesa Maria d'Itàlia nascuda el 1914 a Roma i morta el 2001. Es casà amb el príncep Lluís de Borbó-Parma casats el 1939 a Roma.
Políticament fou una reina poc activa a diferència de la seva jove, la princesa Maria Josep de Bèlgica o de la seva filla, Joana d'Itàlia, tot i que influí en el seu marit per tal d'encomanar a Benito Mussolini la creació de l'Estat Independent de Montenegro entre 1941 i 1944. L'any 1946 partí a l'exili amb el seu espòs instal·lant-se a la ciutat d'Alexandria sota la protecció del rei Faruq I d'Egipte i després de la mort del seu espòs, ocorreguda el desembre de 1947 s'instal·là a la ciutat francesa de Montpeller, on morí el 28 de novembre de 1952.

## Veneració

Sensible i pragmàtica, la reina es mantingué al marge de lluites polítiques; es dedicà, en canvi, a les obres benèfiques i d'interès social, amb què es guanyà la simpatia i popularitat. El 2001 fou proclamada serventa de Déu i se n'obrí el procés de beatificació.
# Ratpenat cuallarg menut

El ratpenat cuallarg menut (Mops pumilus) és una espècie de ratpenat de la família dels molòssids de distribució africana, on viu al Senegal, Sud-àfrica, Bioko, Zanzíbar, Aldabra i Madagascar, i de la península Aràbiga.

## Referències

* ↑ «ratpenat cuallarg menut». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 14 gener 2025].
* ↑ Distribució geogràfica (Chaerephon pumilus) (anglès)
Espècies vivents de molòssids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Molossoidea :
Subfamília Molossinae :
Subfamilia Tomopeatinae :
# Oliviero Toscani

Oliviero Toscani (Milà, 28 de febrer de 1942 - 13 de gener de 2025) va ser un fotògraf italià, reconegut principalment per les seves campanyes publicitàries dissenyades per a la marca de roba Benetton. Una de les seves campanyes més famoses contenia una fotografia d'un malalt de sida, a un llit d'hospital, rodejat de familiars dolguts. Altres, incloïen al·lusions al racisme, la guerra, la religió i la pena de mort.
El 2005, Toscani va crear novament polèmica, quan va fer fotografies per a la campanya publicitària de la marca de roba masculina "Ra-Re". Els retrats eludien a l'homosexualitat masculina, d'una forma que va fer enfadar a diversos grups que debatien els drets dels homosexuals.

## Referències

* ↑ Genova, Alexandra «The Story Behind the Colorization of a Controversial Benetton AIDS Ad». Time, 14-12-2016 [Consulta: 14 gener 2019].
* ↑ Usborne «Benetton death row ads outrage America». The Independent, 02-04-2000 [Consulta: 14 gener 2019].
* ↑ Israely, Jeff «The Furor Over an Anorexia Ad». Time, 28-09-2007 [Consulta: 17 gener 2019].
* ↑ «Oliviero Toscani: 50 años desafiando al mundo con sus provocativas imágenes» (en castellà). CNN, 07-04-2017. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ Martín, Verónica. «Las fotografías polémicas de Oliviero Toscani» (en castellà). Cultura Inquieta, 06-12-2017. [Consulta: 10 febrer 2024].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial del fotògraf (italià)
# Mayte Alonso Acebes

Mayte Alonso (Madrid, 1971) és una escultora espanyola llicenciada en belles arts, en l'especialitat escultura, a la Universitat Complutense de Madrid. La seua formació es va ampliar amb estudis de soldadura i caldereria professional a l'Institut d'Educació Secundària de del districte de Barajas des de 1995. El 1999 participa en el II Taller d'Escultura de la Fundació Marcelino Botín. Santander, dirigit per Martín Chirino López. Va participar també en el Seminari d'Art i Noves Tecnologies en el Centre Gallec d'Art Contemporani de Santiago de Compostela, així com en el Simposi Internacional d'Escultura en Kyonggi, Corea del Sud. Més tard, l'any 2006 participa en el Taller d'escultura AlNorte '06, realitzat a Gijón, sota la direcció novament de Martín Chirino. Seminari d'Art i Noves Tecnologies al CGAC de Santiago o el Simposi Internacional d'Escultura en Kyonggi, Corea del Sud. En els últims anys ha gaudit de les Beques de Roma, París i la Casa de Velázquez i el seu treball ha obtingut diversos premis. Actualment viu i treballa a Madrid.

## Referències

* 1 2 ARTEINFORMADO «Mayte Alonso Acebes. Artista | ARTEINFORMADO» (en castellà). ARTEINFORMADO, 20140603.
* ↑ «Mayte Alonso Acebes». Arxivat de l'original el 2015-06-09. [Consulta: 30 desembre 2017].
# Olmo

«Olmo» té aquests significats:
* Toponímia:
** Olmo (francès) o L'Olmu (cors), municipi francès al departament d'Alta Còrsega (regió de Còrsega)
** Olmo (Venècia), frazione al terme comunal de Martellago a la ciutat metropolitana de Venècia (Itàlia)
** Mas del Olmo, llogaret al terme municipal d'Ademús (Racó d'Ademús, País Valencià, Espanya)
** Olmo Gentile, municipi a la província d'Asti (regió del Piemont, Itàlia)
* Biografies:
** Antoni Olmo i Ramírez (Sabadell, 1954), futbolista català dels anys 70 i 80, internacional amb la selecció espanyola
** Daniel Olmo Carvajal (Terrassa, 1998), futbolista català que juga al Barcelona de la Lliga espanyola acostuma a jugar d'extrem i de migcampista ofensiu
** Giuseppe Olmo (Celle Ligure, província de Savona, 1911 - Milà, 1992), ciclista italià professional entre 1933 i 1942
** Jesús Olmo Lozano (Barcelona, 1985), futbolista català que ocupa la posició de central defensiu
** Joaquín del Olmo (1969), futbolista mexicà, membre de l'equip mexicà a la Copa del Món de 1994
** Joseba del Olmo García (Barakaldo, 1981), futbolista basc que jugava en la posició de migcampista
** Juan del Olmo Gálvez (Múrcia, 1958), jutge de l'Audiència Nacional
** Luis del Olmo Marote (Ponferrada, Lleó, 1937), periodista reconegut en la ràdio d'Espanya, director del programa de ràdio Protagonistas
** María del Pilar del Olmo Moro (Valbuena de Duero, 1962), política espanyola del Partit Popular, consellera d'hisenda en el govern de la Junta de Castella i Lleó de Juan Vicente Herrera
** Miquel Olmo Forte (Terrassa, 1966), entrenador de futbol del Centre d'Esports Sabadell Futbol Club
** Vicente del Olmo Sánchez (Madrid, 1925-Barcelona, 1990), karateka, àrbitre i dirigent esportiu
# Julien Maury

Julien Maury (París, 1978) és un director de cinema i guionista francès.

## Biografia

Llicenciat a l'ESRA, Julien Maury va començar com a operador de càmera, principalment per a televisió abans de dirigir diversos making-of per a la sèrie Un gars, une fille, així com clips i pel·lícules institucionals.
El 2006 va conèixer Alexandre Bustillo amb qui va fer la pel·lícula À l'intérieur (2007), una pel·lícula de terror protagonitzada per Béatrice Dalle i Alysson Paradis. La pel·lícula va ser seleccionada per a la Setmana de la Crítica del 60è Festival Internacional de Cinema de Canes i va ser elegible per a la Camera d'or.
Aleshores, el duet de directors va rebutjar diverses propostes nord-americanes, com ara els remakes de Hellraiser, de Malson a Elm Street i Halloween.
El 2011, juntament amb Alexandre Bustillo, Julien Maury va dirigir Livide, una pel·lícula de cases encantades.
L'any 2014, Julien Maury va dirigir amb Alexandre Bustillo, la pel·lícula Aux yeux des vivants, presentada al Festival SXSW d'Austin.
El 2017, amb Alexandre Bustillo, va dirigir Leatherface, la vuitena pel·lícula de la sèrie The Texas Chainsaw Massacre (producció americana). Preqüela de la pel·lícula de culte de Tobe Hooper, la pel·lícula se centra en l'adolescència de l'assassí.
El 2020, Julien Maury va rodar la pel·lícula Kandisha amb Alexandre Bustillo.
El 2021, va dirigir, de nou amb Alexandre Bustillo, la pel·lícula The Deep House, una pel·lícula de terror protagonitzada per Camille Rowe i James Jagger (fill de Mick ) .
El 2024, va dirigir la pel·lícula "Le mangeur d'âmes", protagonitzada, entre d'altres, per Virginie Ledoyen, Sandrine Bonnaire i Francis Renaud.
"Le mangeur d'âmes" obtient la meilleure moyenne par salle des démarrages à Paris.

## Filmografia

* 2007 : À l'intérieur amb Alexandre Bustillo
* 2011 : Livide amb Alexandre Bustillo
* 2014 : Aux yeux des vivants amb Alexandre Bustillo
* 2014 : ABCs of Death 2, segment Xylophone amb Alexandre Bustillo
* 2017 : Leatherface amb Alexandre Bustillo
* 2020 : Kandisha amb Alexandre Bustillo
* 2021 : The Deep House amb Alexandre Bustillo
* 2024 : Le Mangeur d’âmes amb Alexandre Bustillo

## Referències

* ↑ «Festival Européen du Film Fantastique de Strasbourg». Arxivat de l'original el 2012-07-17.
* ↑ «tiff.net - 2011 films - Livid». Arxivat de l'original el 2011-10-23. [Consulta: 7 maig 2024].
* ↑ «Interview: Julien Maury».
# Charlotte Kerr

Charlotte Kerr (Frankfurt del Main, 29 de maig de 1927 – Berna, 28 de desembre de 2011) va ser una directora, productora de cinema, actriu, escriptora i periodista alemanya.
Va actuar per primera vegada als escenaris de la versió de Don Carlos de Schiller de Fritz Kortner el 1951. Es va fer coneguda pel seu paper televisiu com a comandant de la nau espacial Hydra a la sèrie Raumpatrouille i per les seves aparicions a les pel·lícules de Rainer Erler com Fleisch (1979).
El 1971, va ser membre del jurat del 21è Festival Internacional de Cinema de Berlín. També fou membre del jurat del Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1975.
El 1983, durant la filmació d'una pel·lícula sobre la ministra grega Melina Mercouri, Kerr va conèixer a l'escriptor suís Friedrich Dürrenmatt. Van ser parella després de discutir la seva última obra Achterloo i es van casar el 1984. Ambdós col·laboraren a la pel·lícula Portrait eines Planeten i a l'obra Rollenspiele. Dürrenmatt va morir el 1990. La seva autobiografia, Die Frau im roten Mantel, va discutir la seva vida amb l'escriptor. El 2000 es va obrir el seu Centre Dürrenmatt a Neuchâtel.
Va emprendre accions legals contra l'escriptor Hugo Loetscher per un suposat atemptat contra la seva dignitat i dels seus drets personals en el seu llibre sobre la mort i el funeral de Dürrenmatt, que va ser editat 13 anys després de la mort de Dürrenmatt i publicat per Lesen statt Klettern.
Va morir el 28 de desembre de 2011 en un hospital de Berna.

## Filmografia

* Karneval in Weiß (1952) - Peggy Swenson
* Dein Mund verspricht mir Liebe (1954)
* Heldinnen (1960, screenplay)
* Das Wunder des Malachias (1961) - Dr. Renate Kellinghus
* Raumpatrouille (1966, sèrie de televisió) - General Lydia van Dyke
* Heißer Sand auf Sylt (1968) - Frau Bergmann
* Peter und Sabine (1968) - Frauenärztin
* Mattanza - Ein Liebestraum (1969) - Geraldine
* Deine Zärtlichkeiten (1969) - Mutter
* Alexander Zwo (1972–1973, minisèrie de televisió) - Maud
* Versuchung im Sommerwind (1972)
* Die Antwort kennt nur der Wind (1974) - Hilde Hellmann
* Abelard (1977) - Fiscal
* Plutonium (1978, telefilm) - Anna Ferroli
* Fleisch (1979, telefilm) - Dr. Jackson
* L’amor de Swann (1984) - Sous-maitresse
* Raumpatrouille Orion – Rücksturz ins Kino (2003) - General Lydia van Dyke (imatge d'arxiu)

## Referències

* 1 2 Bellin, Klaus «Im roten Mantel: Charlotte Kerr tot» (en alemany). Neues Deutschland, 03-01-2012 [Consulta: 16 gener 2012].
* 1 2 3 «Dürrenmatts Witwe Charlotte Kerr gestorben» (en alemany). Neue Zürcher Zeitung, 01-01-2012 [Consulta: 16 gener 2012].
* ↑ «Berlinale 1971: Juries». berlinale.de. Arxivat de l'original el 2013-10-23. [Consulta: 13 març 2010].
* ↑ Jurat del Festival de Sant Sebastià 1975 al web del festival
# Lars Erik Eriksen

Lars Erik Eriksen (Oslo, 29 de desembre de 1954) és un esquiador de fons noruec, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Lake Placid, on va disputar quatre proves del programa d'esquí de fons. Formant equip amb Ove Aunli, Per Knut Aaland i Oddvar Brå guanyà la medalla de plata en la prova del relleu 4x10 quilòmetres, mentre en els 50 quilòmetres fou quart i en els 15 i 30 quilòmetres desè. Quatre anys més tard, als Jocs de Sarajevo, va disputar tres proves del programa d'esquí de fons. Fou quart en el relleu 4x10 quilòmetres, sisè en els 30 quilòmetres i onzè en els 50 quilòmetres fou desqualificat.
En el seu palmarès també destaquen quatre medalles al Campionat del Món d'esquí nòrdic, una d'or, una de plata i dues de bronze, entre les edicions de 1978 i 1982. A la Copa del Món d'esquí de fons aconseguí dues victòries, una individual i una per equips. A nivell nacional guanyà quatre campionats de Noruega. El 1984 fou guardonat amb la Medalla Holmenkollen.
Una vegada retirat fou entrenador, entre d'altres, de Bjørn Dæhlie.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Olympedia – Lars Erik Eriksen». [Consulta: 14 gener 2025].
* ↑ «ERIKSEN Lars Erik». FIS-Ski. International Ski Federation. [Consulta: 6 gener 2020].