OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cotes (Algemesí)

Cotes era un antic poblat o alqueria d'origen musulmà ubicat en l'actual terme municipal d'Algemesí, al País Valencià. D'aquest assentament només en queda un fragment d'un mur prop del polígon industrial amb el mateix nom.
No ha de confondre's amb l'actual municipi de Cotes, situat també en la mateixa comarca, La Ribera Alta.

## Història

Les primeres referències sobre Cotes provenen dels temps de Jaume I al Llibre del Repartiment. En el segle XV, l'alqueria va pertànyer al comte de Cocentaina. Segons està testificat, va arribar a tindre unes 300 cases i fins i tot un castell. No obstant això, era propens a patir inundacions i epidèmies, per la qual cosa es va abandonar a poc a poc fins aproximadament el segle XVII. Avuí, l'únic vestigi que queda d'aquesta alqueria és un fragment d'un mur de, suposadament, una antiga casa, situat entre el polígon industrial de Cotes i el cementiri nou d'Algemesí. Els seus territoris van ser incorporats a aquesta ciutat al segle XIX. D'altra banda, no és l'única alqueria abandonada que va haver-hi en el terme, també van existir unes altres com Pardines, Segrenya, Fàtima, Xètxena, Fentina, etc., topònims que actualment es conserven com a noms de partides i terrenys de camps a Algemesí.

## Referències

* ↑ Lluch, Enric. Algemesí: ànima de poble, cor de ciutat. Algemesí: Ajuntament d'Algemesí, 2018.
* ↑ Hernàndez, Agustí. «Pobles Valencians Abandonats: La paret de Cotes (al municipi d'Algemesí, la Ribera Alta) és el testimoni d'un poble desaparegut», dimarts, 19 gener 2010. [Consulta: 17 gener 2025].
# Elizabeth Hardwick

Elizabeth Hardwick (Lexington, Kentucky, 27 de juliol de 1916; Nova York, 2 de desembre de 2007) va ser una escriptora i crítica literària estatunidenca.

## Trajectòria

Elizabeth Hardwick va néixer en Lexington (Kentucky), sent la vuitena d'una família d'onze fills. Va estudiar a la Universitat de Kentucky i el 1939 va marxar a Nova York per completar estudis a la Universitat de Colúmbia. Dos anys després va abandonar els estudis i va començar a escriure crítica literària. L'any 1947 va rebre un a beca Guggenheim per a estudiar literatura de ficció. Va ser guanyadora de la Medalla d'Or de l'Acadèmia Estatunidenca de les Arts i les Lletres.
El 1959, Hardwick va publicar a la revista Harper's l'article «The Decline of Book Reviewing» (El declivi de les ressenyes de llibres), una crítica generalment dura i fins i tot mordaç de les ressenyes de llibres publicades als diaris de l'època als Estats Units. Va publicar quatre llibres de crítica: A View of My Own (1962), Seduction and Betrayal (1974), Bartleby in Manhattan (1983), i Sight-Readings (1998).[1] El 1961, va editar The Selected Letters of William James.
La vaga de diaris de la ciutat de Nova York de 1962 va inspirar Hardwick, Robert Lowell, Jason Epstein, Barbara Epstein i Robert B. Silvers a fundar The New York Review of Books, una publicació que esdevenir de lectura habitual per a molts lectors com ho havia estat The New York Times Book Review, que Hardwick havia destrossat en el seu assaig de 1959.
Entre 1949 i 1972 va estar casada amb el poeta Robert Lowell; la seva filla és Harriet Lowell. Va fer classes en els setanta i vuitanta en el Barnard College així Columbia University de Nova York.

## Referències

* ↑ Paul, Bailey «Elizabeth Hardwick: Writer, co-founder of 'The New York Review of» (en anglès). The Independent, 08-12-2007. Arxivat de l'original el 2023-10-29.
* ↑ «Elizabeth Hardwick» (en anglès). John Simon Guggenheim Memorial Foundation. [Consulta: 17 desembre 2024].
# Llengua clàssica

Una llengua clàssica és aquella que ja no es parla de manera habitual per una comunitat però que es conserva per raons culturals i amb una tradició literària independent i una gran quantitat de literatura escrita antiga.
És un idioma de prestigi que es continua aprenent per part de membres de la nova generació (generalment estudiosos) per poder accedir als textos del període on la llengua estava viva. S'usa aquest terme per matisar dins del grups de les llengües mortes o extintes, que ni es parlen ni s'aprenen d'una manera majoritària.
Un exemple clar de llengua clàssica seria el llatí, que s'estudia a la majoria de facultats del món i sovint també a l'educació secundària com a idioma de cultura. D'altres exemples són el grec i l'àrab clàssics i el sànscrit. El llatí es va convertir en la llengua franca del principi de l'Imperi Romà i més tard de l'Imperi Romà d'Occident. Malgrat la decadència de l'Imperi Romà d'Occident, la llengua llatina va continuar florint en l'entorn social i econòmic molt diferent de l'Edat Mitjana, sobretot perquè es va convertir en la llengua oficial de l'Església Catòlica Romana). A l'Europa occidental i central i en algunes parts del nord d'Àfrica, el llatí va mantenir el seu elevat estatus com a principal vehicle de comunicació per a les classes doctes durant tota l'edat mitjana i posteriorment; testimoni especialment els períodes renaixentista i barroc. I ben entrat el segle XXI, el llatí encara s'ensenya als Estats Units, sobretot a escoles privades d'elit.

## Referències

* ↑ Hart, George. «Statement on the status of Tamil as a Classical Language». Institute for South Asia Studies, UC Berkeley. [Consulta: 18 octubre 2021].
* ↑ «Accredited Schools» (en anglès americà). Associació d'escoles llatines clàssiques -. [Consulta: 15 maig 2023].
# Saint-Georges-sur-l'Aa

Saint-Georges-sur-l'Aa (en neerlandès Sint-Joris) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 288 habitants.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 249 | 192 | 222 | 234 | 272 | 268 | 280 | 306 | 307 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 297 | 320 | 321 | 327 | 356 | 357 | 331 | 366 | 395 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 377 | 357 | 359 | 304 | 312 | 300 | 293 | 305 | 287 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 279 | 251 | 220 | 210 | 250 | 268 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989- | Edgar Coppey | |
# Estadi Olímpic Atahualpa

L'Estadi Olímpico Atahualpa, també conegut com El Coloso del Batán, és un estadi esportiu de la ciutat de Quito, Equador. El nom de l'estadi fa referència a l'emperador inca Atahualpa.
És situat 2.782 metres d'altura. Té una capacitat per a 35.258 espectadors.
Va ser inaugurat el 25 de novembre de 1951. L'any 2020 s'anuncià la demolició de l'estadi per a construir un nou recinte més modern. És seu de la selecció de futbol de l'Equador, així com dels clubs América de Quito, Deportivo Quito, El Nacional i Universidad Católica. Fou una de les seus de la Copa Amèrica de futbol de 1993.

## Referències

* ↑ «Olimpico Atahualpa - Football Stadium». Football-Lineups. [Consulta: 13 abril 2018].
* ↑ «La nueva capacidad del Estadio Olímpico Atahualpa es de 35.742 personas». El Telégrafo, 20-08-2012. [Consulta: 13 abril 2018].
* ↑ CONMEBOL. , 3 Abril 2023, p. 94 [Consulta: 12 maig 2023].
* ↑ «El estadio Olímpico Atahualpa será demolido a finales del 2020 y se levantará otro estadio con mayor capacidad» (en castellà), 13-01-2020. [Consulta: 27 abril 2020].
* ↑ «Copa América 1993». Martín Tabeira rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
# Llibertat científica

La llibertat científica és la idea de la llibertat (en el sentit de llibertat de pensament i llibertat de premsa), aplicada a la ciència natural, en particular a les pràctiques del discurs i la investigació científica, també en el sentit de la publicació.
Aquest ideal és promogut per moltes organitzacions de científics i és l'article 15.3 del Pacte Internacional dels Drets Econòmics, Socials i Culturals.
Una defensa clàssica d'aquesta idea es troba en el llibre de Michael Polanyi, Personal Knowledge (1958). En ell, Polanyi criticava el punt de vista comú que el mètode científic és purament objectiu i genera coneixement objectiu. El llibre sosté que els científics fan i han de seguir les passions personals en la valoració dels fets i la determinació de les qüestions científiques a investigar, concloent que l'estructura de llibertat és essencial per a l'avanç de la ciència i el lliure exercici de la ciència per si mateix és un requisit previ per a la producció de coneixement a través de la revisió i el mètode científic Polanyi va ser cofundador de la Society for Freedom in Science.

## Referències

* ↑ Michael Polanyi. Personal Knowledge, 1958. ISBN 0773491503.
* ↑ William McGucken «On Freedom and Planning in Science: The Society for Freedom in Science 1940–1946». Minerva, 16, 1, 1978, pàg. 42–72. DOI: 10.1007/BF01102181.

## Bibliografia

* David B. Resnik. The Ethics of Science. Routledge, 1998, p. 54–55. ISBN 0415166985.
* Kenneth F. Schaffner. «Biomedical Knowldge: Progress and Priorities». A: William B. Bondeson. New Knowledge in the Biomedical Sciences. Springer, 1982, p. 133–134. ISBN 9789027713193.
* J. T. Edsall «Scientific Freedom and Responsibility: Report of the AAAS Committee on Scientific Freedom and Responsibility». Science, 188, 4189, 1975, pàg. 689.
* W. P. Metzger «Academic Freedom and Scientific Freedom». Daedalus, 107, 2, Spring 1978, pàg. 93–114.
* Kristin Sharon Shrader-Frechette. Ethics of Scientific Research. Rowman & Littlefield, 1994. ISBN 0847679403.
# Portada/article setembre 8
## Xatrac àrtic

El xatrac àrtic (Sterna paradisaea) és una au marina de la família dels estèrnids. Aquest ocell té una difusió circumpolar; cria en colònies a l'Àrtida i a regions subàrtiques d'Europa, Àsia i Nord-amèrica. Aquesta espècie és altament migratòria, i veu dos estius per any quan migra dels seus terrenys de cria boreals fins als oceans del voltant de l'Antàrtida, i de tornada (uns 38.600 km) cada any. Es tracta de la migració regular més llarga de tots els animals coneguts.
# Saint-Herblain

Saint-Herblain (gal·ló Saent Erbelaen) és un municipi francès situat al departament del Loira Atlàntic i a la regió del País del Loira. L'any 2006 tenia 43.906 habitants. Limita amb els municipis de Nantes, Indre, que separa Saint-Herblain de la Loira, Couëron, Sautron i Orvault.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2 000 | 1 830 | 2 302 | 2 192 | 2 388 | - | 2 375 | 2 267 | 2 410 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2 449 | 2 482 | 2 607 | 2 578 | 2 611 | 2 569 | 2 603 | 2 683 | 2 508 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 2 535 | 2 589 | 2 664 | 2 874 | 3 345 | 3 981 | 4 678 | 5 506 | 7 636 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 11 990 | 17 568 | 39 867 | 41 958 | 42 774 | 43 726 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1944-1959 | Alfred Corlay | |
| 1959-1977 | Michel Chauty | RPR |
| 1977-1989 | Jean-Marc Ayrault | PS |
| 1989-2014 | Charles Gautier | PS |
| 2014- | Bertrand Affilé | PS |

## Agermanament

* Viladecans
* Waterford
* Sankt Ingbert
* Ndiaganiao
* Kazanlâk

## Galeria d'imatges

* Església de Saint-Hermeland
* Concert d'arpes de 2009
# Saint-Nicolas-de-Redon

Saint-Nicolas-de-Redon (en bretó Sant-Nikolaz-an-Hent) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 2.935 habitants. Limita amb Avessac i Fégréac a Loira Atlàntic, Rieux i Saint-Jean-la-Poterie a Morbihan, Redon i Sainte-Marie a Ille i Vilaine

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 2.356 | 2.568 | 2.763 | 2.951 | 2.917 | 2.800 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977-1983 | Yves Joliff | |
| 1983-2001 | René Bouillot | Divers droite |
| 2001- | Jean-Louis Fougère | centredreta |

## Galeria d'imatges

* Església
* Pont sobre el Vilaine
* Esclusa del canal Nantes-Brest
# Set clans parts

Els set clans parts o les set cases van ser set famílies aristocràtiques d'origen Part, afiliades amb l'Imperi Sassànida.

## Història

Malgrat que generalment es parla de set genealogies durant el període part, només dues d'elles, la casa de Suren i la de Karínida, estan documentades en fonts de l'època. Les altres cinc podrien doncs no guardar relació amb la realitat i van ser creades pels seus membres per emfatitzar l'antiguitat i noblesa dels seus llinatges.
Durant l'època sassànida les set famílies van tenir un paper molt important a la cort i, per exemple, el reconegut cap militar i usurpador Bahram VI, era de la casa Mihran.

## Els clans

Els set clans principals eren:
* La casa Ispahbudhan, de Gorgan
* La casa Varaz, del Khorasan Occidental
* La casa Karínida de Nihawand
* La casa Mihran de Rayy
* La casa Spandiyadh de Rayy
* La casa de Zik de Adurbadagan
* La casa de Suren de Sacastene

## Referències

* ↑ Yarshater, 1983, p. 704.
* ↑ Pourshariati, 2008, p. 49.

## Bibliografia

* Yarshater, edited by Ehsan. The Seleucid, Parthian and Sasanian periods.. 1. publ.. Cambridge: Cambridge University Press, 1983. ISBN 9781139054959.
* Pourshariati, Parvaneh. Decline and fall of the Sasanian empire : the Sasanian-Parthian confederacy and the Arab conquest of Iran. 1st pub.. Londres: I. B. Tauris, 2008. ISBN 1845116453.

## Vegeu també

* Imperi Sassànida
* Cosròides
# Tres Revoltes a Shouchun

Les Tres Revoltes a Shouchun (xinès tradicional: 壽春三叛, xinès simplificat: 寿春三叛, pinyin: Shòu Chūn Sān Pàn), també conegut com a Tres Revoltes a Huainan (淮南三叛), van ser una sèrie de revoltes a Cao Wei durant el període dels Tres Regnes en la història xinesa. Les revoltes es van produir en els últims anys de Cao Wei quan el clan Sima va usurpar el poder. Els caps militars a càrrec de la ciutat de Shouchun es van aixecar en revolta en tres focus diferents en el nom d'una campanya punitiva per a eliminar el clan Sima del poder. Els líders respectius de les tres revoltes van ser Wang Ling, Guanqiu Jian i Wen Qin i Zhuge Dan. Totes les revoltes van ser apaivagades i aturades pel clan Sima.

## Rerefons

En el 249, during l'Incident de les Tombes Gaoping, Sima Yi va prendre el poder militar de Cao Shuang en un colp d'estat i va fer executar a tot el clan de Cao. Des de llavors, el poder de Cao Wei va caure en mans del clan Sima. Després de la mort de Sima Yi, el poder va ser heretat pel seu fill major Sima Shi i més tard va passar al seu segon fill Sima Zhao després de la mort de Sima Shi. El poder del clan Sima es va enfortir durant el període que els Sima van estar en el poder. Això va portar a l'eventual col·lapse de Cao Wei, que només existia en nom, fins que Sima Yan va usurpar el tron i va fundar la Dinastia Jin Occidental.

## Referències

* Chen Shou, Sanguo Zhi Llibre de Wei
* Sima Guang, Zizhi Tongjian
# Xaïkh al-Balad

Xaïkh al-Balad (cap de la vila) era un important títol nobiliari d'Egipte durant la major part del segle xviii, portat pel bei més poderós del Caire. Els paixàs o governadors representants del sultà van perdre el poder efectiu que va passar a mans dels principals caps militars, primer els comandants de les unitats de geníssers i després als beis mamelucs. Aquests acceptaven nominalment la sobirania otomana. El poder d'un bei derivava de lluites pel poder entre les diverses faccions de beis. El bei més poderós portava com a títols Amir Misr (emir d'Egipte, en realitat emir del Caire), Kabir al-Kawn (El "gran del poble" en el sentit de "Dega dels Mamelucs") i Kabir al-Balad ("El Dega de la Vila"), fins que el xaïkh al-Balad va substituir a aquestos títols. El xaïkh al-Balad tenia l'autoritat al Caire però no a tot l'Egipte i especialment no a l'Alt Egipte on els xeics de les tribus àrabs eren autònoms. El primer que el va utilitzar fou Muhammad Bey Çerkes a la primera dècada del segle. El 1726 i 1730 la Porta otomana s'oposava a aquest títol i amenaçava de mort a qui l'utilitzes, però després s'hi van acabar acomodant i fou reconegut pel sultà en un edicte el 1746. A la segona meitat del segle els Shaykhs al-Balad pertanyeren a la facció Kazdughli, sent el més famós Alí Bey al-Kabir (1760-1773) conegut com a Bulut Kapan (el que atrapa als nuvols) que es va proclamar sultà (1769) al que va succeir (després que es va girar contra el seu cap) el seu mameluc Muhammad Bey Abu l-Dhahab (1373-1375), el qual es va sotmetre als otomans.

## Bibliografia

* Holt, Peter Malcolm. Political and Social Change in Modern Egypt: Historical Studies from the Ottoman Conquest to the United Arab Republic (en anglès). Oxford U.P., 1968.
* "al-balad" Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica Online. Encyclopædia Britannica Inc., 2012. Web. 22 d'abril de 2012. <>.
# Gerard Fernandez

Gerard Fernandez (nascuda el 1938) és una monja catòlica coneguda per la seva feina com a consellera per condemnats a mort a Singapur.
Al llarg de més de 40 anys, ha treballat amb 18 persones condemnades a mort; les més famoses van ser Catherine Tan Mui Choo i Hoe Kah Hong, dues dones que eren còmplices de l'assassinat ritual de dues nenes l'any 1981.

## Trajectòria

Gerard explica que, quan era petita, el seu pare feia exercicis de pronunciació en anglès i una de les frases que feia dir als seus germans era "et condemno a la presó de Sing Sing, on seràs penjat, arrossegat i esquarterat". Ella va decidir que no li agradava aquella frase, i va dir una oració a la Mare de Déu. Als 18 anys es va fer monja de les Germanes del Bon Pastor. Als 36 anys va comença a treballar amb el primer condemnat a mort.

## Fama

El 2018, va aparèixer al curtmetratge Sister de la directora Chai Yee Wei. La pel·lícula explicava com la germana Gerard havia atès Catherine Tan Mui Choo i Hoe Kah Hong abans de morir.

## Premis

Fou la primera dona de Singapur que va entrar a la llista 100 Women de la BBC, que honora les dones més influents de tot el món. Quan el va rebre va dir que no treballava per guanyar premis, i que no s'esperava guanyar-ne cap als 81 anys.

## Referències

* ↑ «Singapore - 81-year-old-nun-first-singaporean-included-in-bbcs-yearly-most-influential-women-list - News - msn». [Consulta: 21 novembre 2019].
* 1 2 Iau, Jean. «Singapore nun who counselled death row inmates on BBC list of inspiring women» (en anglès), 18-10-2019. [Consulta: 21 novembre 2019].
* 1 2 hermes. «It Changed My Life: 'My calling is people who are broken'» (en anglès), 25-12-2016. [Consulta: 21 novembre 2019].
* ↑ hermesauto. «Short film about nun who counselled death-row inmates part of project to promote giving culture» (en anglès), 30-11-2018. [Consulta: 21 novembre 2019].
* ↑ «BBC 100 Women 2019: Who is on the list?» (en anglès). , 16-10-2019 [Consulta: 21 novembre 2019].
# Antoni Joglar i Font

Antoni Joglar i Font, en texts antics escrit Antonio Juglá y Font, (?, segle xviii – Barcelona?, 1804) va ser un poeta i erudit. Doctor en dret, arxiver de la Junta de Comerç i membre de l'Acadèmia de Bones Lletres, destacà per les seves composicions poètiques i per coeditar el Diccionario catalán-castellano-latino (1803–1805).

## Referències

* 1 2 Esteve, Joaquin; Belvitges, Josep; Juglà y Font, Antoni. Diccionario Catalan-Castellano-Latino. tom 1r. Barcelona: Tecla Pla Viuda, 1803.
* ↑ «Antoni Joglar i Font». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Crotophaga

Crotophaga és un gènere d'ocells (els anís) de la família dels cucúlids (Cuculidae). Essencialment són ocells tropicals del Nou Món, encara que l'abast de dues espècies només arriba als Estats Units.

## Taxonomia

El gènere Crotophaga va ser introduït el 1758 pel naturalista suec Carl Linnaeus en la desena edició de la seva Systema Naturae per acomodar una sola espècie, l'aní becllís (Crotophaga ani). El nom del gènere combina el grec antic «krotōn» que significa “paparra” amb «-phagos» que significa “menjar”. Linnaeus va citar el metge irlandès Patrick Browne que l'any 1756 a la seva “Història civil i natural de Jamaica” havia utilitzat el nom de Crotophaga i va remarcar que l'aní becllís "viu principalment de paparres i altres animals petits; i es pot veure amb freqüència saltant sobre les vaques i bous als camps”. El nom "Aní" va ser utilitzat el 1648 pel naturalista alemany Georg Marcgrave a la seva “Historia Naturalis Brasiliae”. Marcgrave no va explicar l'origen de la paraula, però probablement es deriva de la llengua tupí.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per tres espècies:
* Aní gros (Crotophaga major).
* Aní becllís (Crotophaga ani).
* Aní de bec solcat (Crotophaga sulcirostris).

## Referències

* ↑ «2024 Citation & Downloadable Checklists». Clements Checklist. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ Linné, Carl von. Systema naturae per regna tria naturae :secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis. v.1. Holmiae: Impensis Direct. Laurentii Salvii, 1758.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 123. ISBN 978-1-4081-2501-4 [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ Browne, Patrick; Ehret, Georg Dionysius. The civil and natural history of Jamaica : in three parts. In three dissertations. The whole illustrated with fifty copper-plates : in which the most curious productions are represented of the natural size, and delineated immediately from the objects. Londres: Printed for the author, and sold by T. Osborne and J. Shipton in Gray's-Inn, 1756, p. 474.
* ↑ Piso, Willem; Hackius, Franciscus. Historia naturalis Brasiliae ... :in qua non tantum plantae et animalia, sed et indigenarum morbi, ingenia et mores describuntur et iconibus supra quingentas illustrantur. Lugdun. Batavorum :||et Amstelodami: Apud Franciscum Hackium ;||Apud Lud. Elzevirium, 1648, p. 193.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 48. ISBN 978-1-4081-2501-4 [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Turacos, bustards, cuckoos, mesites, sandgrouse – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 25 gener 2025].
# Segimon II Rákóczi

Segimon II Rákóczi (en hongarès Rákóczi Zsigmond, en romanès Sigismund Rákóczi) fou un voivoda (príncep) del Principat de Transsilvània entre els anys 1607 i 1608.
Segimon Rákóczi va néixer en el si de la influent família noble hongaresa de Transsilvània del Rákóczi. Fill del també noble János Rakoczi va servir des de molt jove a la cort dels successius voivodes transsilvans pertanyents a la família dels Bathory. Així va servir als exèrcits de Segimon Bathory en les seves successives campanyes contra els otomans i els imperials en la lluita que aquest va portar aquest contra ambdues potències de la regió per prendre el control de Transsilvània.
Igualment també va ser un destacat cap militar de la revolta que encapçalà Esteve Bocskay contra el domini que tenia Giorgio Basta sobre el Principat transsilvà, essent posteriorment un dels estrets col·laboradors d'aquest quan fou nomenat voivoda de Transsilvània. Quan Esteve Bocskay va ser assassinat fou nomenat successor d'aquest com a voivoda transsilvà l'11 de febrer de 1607, tot i que ell es mostrà contrari a ocupar el tro del Principat, ja que en aquell moment era un home d'edat avançada.
El temps que va estar al capdavant de Transsilvània no va poder assentar el seu poder i davant de la rebel·lió que estava a punt d'esclatar per part dels haiduks descontents i de Gabriel Bathory va decidir adbidcar en favor d'aquest el 6 de febrer de 1608, morint a finals d'aquell mateix any. El seu fill Jordi I Rákóczi fou també voivoda de Transsilvània.