OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 326
## Esdeveniments

* L'emperador Constantí el Gran viatja a Roma per celebrar el 20è aniversari del seu accés al poder, però mentre es dirigeix a Pula ordena que el seu fill gran, Crispus Cèsar, sigui executat, possiblement acusat d'adulteri. Més tard, Fausta, segona esposa de Constantí I, també és executada per ser asfixiada o bullida en un bany calent. A partir d'aqui és regulen per llei la prostitució, el concubinat i la vida a la presó.
* Primera església construïda al Vaticà.
* El retòric romà Nazari llegeix públicament a Roma el Nazarii Panegyricus Constantino Augusto, un panegíric dedicat a l'emperador Constantí I el Gran; el poeta Publili Optatià Porfiri en llegeix un altre.
* A Jerusalem es comença a construir la Basílica del Sant Sepulcre de Crist, al Gòlgota, que s'acabarà al 336.
* Ibèria (Geòrgia): per l'influx de santa Nina, el rei Mirian III d'Ibèria proclama el cristianisme religió oficial del regne. Després d'Armènia, Geòrgia fou el segon estat al món a adoptar la religió cristiana.

## Naixements

* Constanci Gal, futur cèsar i germà de Julià l'Apòstata
* Murong Chui, general sienpei de l'efímera dinastia dels Yen anteriors i primer rei dels Yan posteriors
* Procopi, emperador romà

## Necrològiques

* Fausta, emperadriu romana feta matar pel seu espòs, Constantí I el Gran, acusada d'adulteri amb el seu fillastre
** Flavi Juli Crisp, príncep romà, fet matar a Ístria pel seu pare, l'emperador Constantí I el Gran, acusat d'adulteri amb la seva madrastra
* Licini II, cèsar romà i cosí de l'anterior
* Liu, emperadriu de Zhao anteriors i esposa de Liu Xi
* Metròfanes de Bizanci, bisbe i tingut per sant per diverses confessions cristianes
* 17 d'abril, sant Alexandre a Alexandria (Egipte)

## Referències

* ↑ Guthrie, Patrick «The Execution of Crispus». Phoenix, 20, 4, 1966, pàg. 325–331. DOI: 10.2307/1087057. ISSN: 0031-8299.
* ↑ Woods, David «On the Death of the Empress Fausta» (en anglès). Greece & Rome, 45, 1, 4-1998, pàg. 70–86. DOI: 10.1093/gr/45.1.70. ISSN: 1477-4550.
* ↑ Casiday, Augustine. The Orthodox Christian World (en anglès). Routledge, 2012-08-21, p. 60. ISBN 978-1-136-31484-1.
# Wormhout

Wormhout (en neerlandès Wormhout) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 5.196 habitants. Limita al nord-est amb West-Cappel, al nord amb Quaëdypre i Wylder a l'oest amb Esquelbecq, a l'est amb Bambecque i Herzeele, al sud amb Zermezeele i Hardifort, al sud-est amb Ledringhem i al sud-est amb Oudezeele.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 3 078 | 3 345 | 3 535 | 3 775 | 4 020 | 3 895 | 3 828 | 3 991 | 3 869 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 3 769 | 3 811 | 3 703 | 3 701 | 3 759 | 3 649 | 3 706 | 3 575 | 3 498 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 3 420 | 3 449 | 3 258 | 3 113 | 2 892 | 2 845 | 2 839 | 2 879 | 2 720 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 2 826 | 3 004 | 4 332 | 5 133 | 5 057 | 4 984 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1945-1957 | Robert Dehaene | |
| 1957-1977 | André Dehaene | |
| 1977-1985 | Robert Deldicque | PS |
| 1995- | René Kerckhove | PS |
# Wattersita

La wattersita és un mineral de la classe dels sulfats. Rep el seu nom de Lu Watters (1911-1989), col·leccionista de minerals i trompetista de jazz.

## Característiques

La wattersita és un cromat de fórmula química (Hg₂$^+$)₂Hg$^{2+}$(CrO₄)O₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1987. Cristal·litza en el sistema monoclínic. Es troba en forma de cristalls, prismàtics, allargats al llarg de [001], amb {110}, {010}, {310}, {130}, {021} i moltes més formes, de fins a 2 mm; en agregats, en forma de petxina o massiva granular. La seva duresa a l'escala de Mohs és 4,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la wattersita pertany a «07.FB - Cromats amb O, V, S, Cl addicionals» juntament amb els següents minerals: fenicocroïta, santanaïta, deanesmithita i edoylerita.

## Formació i jaciments

Es tracta d'un mineral rar que es troba en dipòsits de mercuri en roca de silicat-carbonat hidrotermal alterat de serpentinita. Sol trobar-se associada a altres minerals com el mercuri i el cinabri. Va ser descoberta a la mina Clear Creek, a Picacho Peak, al districte de Nova Idria (Comtat de San Benito, Califòrnia, Estats Units). També ha estat descrita al dipòsit Challenge, a Emerald Lake Hills (Comtat de San Mateo, Califòrnia).

## Referències

* ↑ «Wattersite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 18 juliol 2016].
* 1 2 «Wattersite» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 18 juliol 2016].
# Enrique Martínez Heredia

Enrique Martínez Heredia (Huesa, 27 de gener de 1953) va ser un ciclista espanyol que fou professional entre 1976 i 1983, sent, el 1976, el primer espanyol a guanyar el mallot blanc de millor jove al Tour de França.
Durant la seva carrera professional aconseguí 32 victòries, destacant la Volta a Catalunya de 1976, el Campionat d'Espanya de 1978, dues etapes a la Volta a Espanya i el Maillot Blanc de millor jove al Tour de França de 1976.
Actualment treballa en una botiga de ciclisme de la seva propietat que es troba a Alcalá de Henares, ciutat on resideix.

## Palmarès

* 1973
** 1r a la Volta a Navarra
* 1974
** 1r al Tour del Porvenir
* 1975
** Campió d'Espanya de Muntanya
** 1r al Memorial Valenciaga
* 1976
** 1r a la Volta a Catalunya
** 1r a la Clàssica de Sabiñánigo
** 1r de la Classificació dels joves al Tour de França
* 1977
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Catalunya
* 1978
** Campió d'Espanya de ciclisme en ruta
** 1r de la Volta a Astúries i vencedor d'una etapa
** 1r a la Clàssica de Sabiñánigo
** Vencedor d'una etapa de la Volta al País Basc
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Cantàbria
* 1979
** 1r al Gran Premi de la vila de Vigo
** Vencedor d'una etapa de la Volta al País Basc
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Astúries
** Vencedor d'una etapa de la Volta a La Rioja
* 1980
** 1r al Gran Premi Pascuas
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
* 1981
** 1r a la Clàssica de Sabiñánigo
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Aragó
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Castella
* 1982
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
* 1983
** 1r als Sis dies de Madrid (amb René Pijnen)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1976. 12è de la classificació general
* 1978. 8è de la classificació general
* 1979. 35è de la classificació general
* 1980. 31è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1981. 17è de la classificació general
* 1982. 11è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1983. 42è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1976. 23è de la classificació general. 1r de la Classificació dels joves
* 1977. 18è de la classificació general
* 1978. Abandona (10a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1977. Abandona (19a etapa)
* 1982. Abandona (8a etapa)

## Referències

* ↑ «Enrique Martínez Heredia» (en francès). Mémoire du cyclisme. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Volta Catalunya 1976: La Volta de les Rambles i del Turó de l’Home per al neo-professional Enrique Martínez Heredia». Javier Gilabert, 07-02-2020. [Consulta: 6 gener 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès d'Enrique Martínez Heredia (francès)
* Enrique Martínez Heredia a ProCyclingStats
# 810

El 810 (DCCCX) fou un any comú començat en dimarts del calendari julià.

## Esdeveniments

* Atemptat fallit contra Nicèfor I el Logoteta.
* Els búlgars derroten els àvars de Pannònia.

## Necrològiques

* Pipí d'Itàlia.

## Referències

* ↑ The Chronicle Of Theophanes Confessor (en anglès), 1997, p. 671.
* ↑ Fine, John Van Antwerp. «4. Bulgaria in the Ninth Century». A: The Early Medieval Balkans: A Critical Survey from the Sixth to the Late Twelfth Century (en anglès). University of Michigan Press, 1991, p. 94-ss. ISBN 978-0-472-08149-3.
* ↑ Nelson, Janet L. King and Emperor: A New Life of Charlemagne (en anglès). Univ of California Press, 2019-09-17, p. 440,453. ISBN 978-0-520-31420-7.
# La Cuadra Centauro

El La Cuadra Centauro va ser l'únic automòbil de turisme amb motor d'explosió produït pel fabricant La Cuadra de Barcelona —el primer fabricant d'automòbils de la península Ibèrica.
Va ser fabricat entre 1900 i 1901; l'empresa ho va desenvolupar després de diversos fracassos amb automòbils elèctrics. Van ser produïdes dues versions del Centauro: una amb 4,5 HP i una altra amb 7,5 HP. Els seus motors van ser dissenyats per l'enginyer suís Marc Birkigt.

## Xassís i carrosseria

El Centauro estava disponible amb dues carrosseries faetó; una era biplaça sense portes i l'altra era de quatre places sense portes davanteres i amb dues portes posteriors.
El xassís era de forma rectangular, amb 2.100 mm de llarg i 720 mm d'ample, fabricat amb ferro angular de 40 mm, que a més estava reforçat amb fusta.

## Mecànica
### Motors

Els motors del La Cuadra Centauro eren de 2 cilindres, refrigerats per aigua, amb bomba i radiador de serpentí. El motor es va instal·lar en la part davantera del xassís i proporcionava tracció a l'eix posterior mitjançant una cadena única, amb diferencial.
El motor bicilíndric del Centauro 4,5 HP tenia un diàmetre de 80 mm i una carrera de 90 mm. Tenia una cilindrada de 905 cm³ i la potència que desenvolupava era de 4,5 HP (5 CV).
El motor del Centauro 7,5 HP tenia 80 mm de diàmetre i 110 mm de carrera. La seva cilindrada era de 1106 cm³, i desenvolupava una potència una mica superior a la de la versió anterior; 7,5 HP (8 CV).

### Caixa de canvis

La caixa de canvis del Centauro tenia tres marxes cap endavant (amb el comandament sota el volant) i marxa enrere (aquesta última s'accionava amb una palanca instal·lada en el sòl), i l'embragatge tenia un con de fricció.

### Suspensió i frens

El Centauro tenia una suspensió amb quatre ballestes semielípticas longitudinals, dues en cada eix. Els frens eren de tambor, sobre l'eix de la transmissió.

## Producció i vendes

Les xifres de producció van ser molt baixes; l'empresa havia planejat produir 6 unitats del Centauro, però no se sap exactament quantes es van fabricar.
Un Centauro amb motor de 4,5 HP va ser venut a l'empresari català Francesc Seix (un dels fundadors d'Hispano-Suiza), i un altre cotxe va ser venut a Juan Pellisó i va ser el primer vehicle que es va matricular a la província de Lleida.
Només s'ha conservat un automòbil amb el motor de 7,5 HP, que va ser matriculat a la província de Sòria amb la matrícula espanyola SO-2. El primer propietari va ser Javier Olozábal Ramey. Miquel Mateu va descobrir el vehicle a la fi dels anys 1920 i el va comprar. Continua sent propietat de la família Mateu, i ha participat en el Ral·li de Sitges d'automòbils antics.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 Història de La Cuadra en Vehiculoclasico.es. Arxivat 2009-juny-8 a la Wayback Machine.
* ↑ Emilio Polo: La Hispano-Suiza. The origins of a legend. 1899–1915 (en anglès), p. 428–445. Wings & Flags, Madrid (1994). ISBN 84-920031-1-1.
* ↑ Emilio Polo: La Hispano-Suiza. The origins of a legend. 1899–1915 (en anglès), p. 50–59. Wings & Flags, Madrid (1994). ISBN 84-920031-1-1.
# XIX Premis Cinematogràfics José María Forqué

La cerimònia dels XIX Premis Cinematogràfics José María Forqué es va celebrar al Palacio de Congresos (Campo de las Naciones) de Madrid el 13 de gener de 2014. Es tracta d'uns guardons atorgats anualment des de 1996 per l'EGEDA com a reconeixement a les millors produccions cinematogràfiques espanyoles pels seus valors tècnics i artístics produïdes entre l'1 de gener i el 31 de desembre de 2013.
La llista de nominats es va fer pública el 19 de desembre de 2013, i es va anunciar l'entrega d'un nou premi a la millor pel·lícula llatinoamericana. La gala fou presentada per Ana Morgade i retransmesa per La 1, i el punt culminant arribà quan li fou concedida la medalla d'honor al productor Agustín Almodóvar. En sengles discursos tant ell com el president d'EGEDA Enrique Cerezo van criticar força la política audiovisual del govern. La posterior intervenció del ministre de cultura José Ignacio Wert Ortega fou escridassada per part del públic.

## Nominacions i premis

Els nominats i guanyadors d'aquesta edició foren:
| Millor pel·lícula | Millor documental o animació |
| La herida La gran familia española Magical Girl Las brujas de Zugarramurdi El cos Una pistola a cada mà 15 años y un día | Justin y la espada del valor de Manuel Sicilia |
| Millor actor | Millor actriu |
| Eduard Fernández per Todas las mujeres Antonio de la Torre Martín per Caníbal Javier Cámara per Vivir es fácil con los ojos cerrados | Marian Álvarez per La herida Aura Garrido per Stockholm Nora Navas per Tots volem el millor per a ella Natalia Tena per 10.000 km |
| Millor pel·lícula llatinoamericana |
| Wakolda de Lucía Puenzo Azul y no tan rosa de Miguel Ferrari La jaula de oro de Diego Quemada-Díez O Som ao Redor de Kleber Mendonça Filho Gloria de Sebastián Lelio |
| Medalla d'honor ||
| Agustín Almodóvar ||

## Referències

* ↑ Agústín Almodóvar, Medalla de Oro de EGEDA, audiovisual451.com, 19 de desembre de 2014
* ↑ 'La herida', Premio José María Forqué a la mejor película de 2013, rtve.es, 13 de gener de 2014
* ↑ 'La herida', máxima ganadora de los premios Forqué, La Vanguardia, 13 de gener de 2014
* ↑ “Los productores españoles no necesitamos mecenas”, audiovisual451.com, 14 de gener de 2014
* ↑ 'La herida' triunfa en los Premios Forqué, El Mundo, 14 de gener de 2014

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 2013
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2013

## Enllaços externs

* Gala dels XIX Premis José María Forqué
* Gala dels XIX Premis José María Forqué a IMDB
# Ilerda

Lleida fou la nova capital dels ilergets durant el període romà, quan aquesta tribu ibèrica, ja en ple declivi, va abandonar l'antiga capital, la ciutat ibèrica de Tornabous, coneguda com a Atanagrum. En un primer moment Lleida va portar el nom ibèric d'Iltiŕta o Ildiŕda (en ibèric ), i posterirment el nom fou romanitzat com a Ilerda. La nova ciutat estava situada al Turó de la Seu Vella, a la vora del riu Sicoris (Segre).

## Etimologia

El nom ibèric era segons les fonts romanes iltiŕta (en escriptura no dual) o ildiŕda (en escriptura dual) pronunciat /illirda/. Sobre el seu significat s'han fet algunes hipòtesis. Una d'elles és la següent: el mot conté el segment inicial il(i), que en ibèric significa «ciutat» (compareu-ho amb ilturo, el nom ibèric de Mataró o Cabrera de Mar, i d'altres, com *iliberi, avui Elna al Rosselló). El segon segment, tir o dir segurament significa «llop». Aquesta hipòtesi es basa en dos fets. Primer, que el símbol dels ilergets era un llop. I, segon, que la ciutat ibèrica d'Iltiraca, a Andalusia, també tenia un llop com a símbol. Per tant, il-tir podia significar «ciutat del llop». Una segmentació alternativa considera iltiŕ com a «ciutat» amb un sufix que li donaria el significat de «ciutat fortificada».

## Història

En temps dels romans fou elegida pels llegats de Pompeu, Luci Afrani i Petreius com a base per la seua defensa d'Hispània el 49 aC; els llegats tenien cinc legions a Ilerda.
Ilerda fou assetjada per Juli Cèsar, que va narrar el setge personalment. La seva narració és un document rellevant de la història militar, la batalla d'Ilerda, quan la ciutat es va rendir; Afrani i Petreius van quedar lliures per la generositat de Cèsar, i no van fer després honor a la seua paraula. Sota l'imperi fou primer ciutat i després municipi, arribant a fabricar moneda. D'un pont romà sobre el Segre encara es conserven els fonaments.
Hi ha una cita d'Horaci a l'epíleg d'un llibre (epístola XX) que posa: "aniràs a Útica, o t'enviaran lligat a Ilerda". S'enten que vol dir que aprofitaran les seves pàgines per embolicar i enviar un paquet a l'altra punta de l'Imperi.

## Referències

* ↑ Sàez, Anna. Ilergets, els enigmes dels ibers a la Plana de Lleida. Museu d'Arqueologia de Catalunya, gener 2018. ISBN 978-84-393-9642-0.
* ↑ Delbruck, Hans. Warfare in antiquity (en anglès). Volum 1. U of Nebraska Press, 1990, p. 518. ISBN 080329199X.
* ↑ Fear, A. T.. Rome and Baetica: Urbanization in Southern Spain c.50 BC-AD 150 (en anglès). Clarendon Press, 1996, p. 52. ISBN 0191591645.
* ↑ href=; href=. «Horace, Epistles» (en anglès), -11. [Consulta: 13 gener 2025].

## Vegeu també

* Llista de jaciments arqueològics de Catalunya
# Josep Maria Camps i Arnau

Josep Maria Camps i Arnau (Sarrià, Barcelona, 29 d'octubre de 1879 - Barcelona, 6 de febrer de 1968) fou un escultor imatger.

## Biografia

Va néixer a Sarrià i aviat,es traslladà amb la seva família a Gràcia, on el seu pare hi va tenir una herboristeria al carrer Planeta. Josep Maria Camps i Arnau va viure a diversos domicilis graciencs: al carrer Montmany, al Torrent de l'Olla, 90 i després al número 100 del mateix carrer ja fins a la seva mort. El seu germà Lluís (1883-1963) va obrir una comercial de música al número 41 del carrer Planeta, dedicada al lloguer i reparació de pianos i harmòniums.
Va estar vinculat al Centre Moral i Instructiu i als Lluïsos de Gràcia, entitat aquesta darrera que va presidir entre 1903 i 1905 i entre 1907 i 1909 en què es va casar. També va ser fundador i primer president del Foment Gracienc de les Arts. Hi ha imatges seves a nombroses esglésies, entre elles a l'Oratori de Sant Felip Neri de Gràcia, a Sant Joan i a Sant Miquel dels Sants.
Una obra molt important de Camps i Arnau és el monument dedicat l'any 1950 al cardenal Vives i Tutó a Sant Andreu de Llavaneres. També és autor de la Mare de Déu de l'Alegria a la catedral de Barcelona on, per voluntat pròpia, hi està enterrat el cardenal Narcís Jubany i, entre d'altres, d'un monument a Jaume II a Palma. Pel que fa a Gràcia l'11 de setembre de 1949 s'inaugurà a la plaça Virreina la font amb la seva escultura dedicada a la bíblica Ruth.
Camps és autor, també, d'un bust dedicat a Joaquim Ruyra que ell mateix recordava com li encarregà el pare Joaquim Serra de Sant Felip Neri un dia que, ja a les acaballes de la vida de Ruyra, el visitaren tots dos al seu estudi. Va morir al seu domicili del carrer Menéndez Pelayo de Gràcia el 6 de febrer de 1968.

## Galeria d'obres

* Font de Rut, a la Plaça de la Virreina, Barcelona
* Imatge de Santa Llúcia, a la Catedral de la Seu d'Urgell
# Margarida Malatesta

Margarida Malatesta (en italià: Margherita Malatesti) (1370 - Màntua, Senyoriu de Màntua, 1399) fou una princesa de la Dinastia Malatesta que va esdevenir senyora consort de Màntua.

## Orígens familiars

Va néixer el 1370 sent filla de Galeotto I Malatesta i Elisabet di Varano, sent neta per línia paterna de Pandolf I Malatesta.

## Núpcies i descendents

Es casà el 1393 amb Francesc I Gonzaga, vidu d'Agnès Visconti, la qual havia estat condemnada a mort per adulteri. Del seu matrimoni amb Francesc tingueren:
* Joan Francesc I Gonzaga (1395-1444), senyor i marquès de Màntua
* Susanna Gonzaga (morta jove)
Margarida Malatesta morí el 28 de febrer de 1399 a la ciutat de Màntua.

## Enllaços externs

* (anglès) http://genealogy.euweb.cz/gonzaga/gonzaga2.html
* (italià) http://www.geneall.net/I/per_page.php?id=52956
# Jimmi Madsen

Jimmi Madsen (Copenhaguen, 4 de gener de 1969) va ser ciclista danès professional des del 1993 fins al 2004. Combinà la carretera amb el ciclisme en pista, on va aconseguir una medalla de bronze als Jocs Olímpics de Barcelona en persecució per equips, dues medalles als Campionats del món i nou victòries en curses de sis dies.

## Palmarès en pista

* 1992
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Barcelona en persecució per equips (amb Jan Bo Petersen, Ken Frost, Michael Sandstød i Klaus Kynde Nielsen)
* 1993
** Campió de Dinamarca de Persecució per equips
* 1994
** Campió de Dinamarca de Persecució
* 1995
** Campió de Dinamarca de Puntuació
** 1r als Sis dies de Copenhaguen (amb Danny Clark)
** 1r als Sis dies de Herning (amb Jens Veggerby)
* 1996
** Campió d'Europa de Madison (amb Jens Veggerby)
** Campió de Dinamarca de Persecució per equips
** 1r als Sis dies de Stuttgart (amb Jens Veggerby)
* 1997
** Campió d'Europa de Madison (amb Jens Veggerby)
** 1r als Sis dies de Copenhaguen (amb Jens Veggerby)
** 1r als Sis dies de Herning (amb Jens Veggerby)
* 1998
** Campió de Dinamarca de Puntuació
** Campió de Dinamarca de Persecució per equips
** 1r als Sis dies de Bremen (amb Jens Veggerby)
* 1999
** Campió de Dinamarca de Madison (amb Jens Veggerby)
** 1r als Sis dies de Copenhaguen (amb Tayeb Braikia)
** 1r als Sis dies de Gant (amb Scott McGrory)
* 2000
** Campió d'Europa de Derny
** Campió de Dinamarca de Madison (amb Jakob Piil)
** Campió de Dinamarca de Derny
** Campió de Dinamarca de Persecució
* 2001
** Campió de Dinamarca de Madison (amb Mads Christensen)
** Campió de Dinamarca de Puntuació
* 2005
** 1r als Sis dies de Copenhaguen (amb Jakob Piil)

## Palmarès en ruta

* 1994
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Baviera
* 1995
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Baviera
* 1997
** Campió de Dinamarca de contrarellotge per equips

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2002. 108è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Jimmi Madsen» (en anglès). Museo del ciclismo. [Consulta: 2 gener 2025].
* ↑ «Jimmi Madsen» (en anglès). olympedia. [Consulta: 2 gener 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# L'Angle mort

L'Angle mort és una pel·lícula francesa escrita i dirigida per Patrick Mario Bernard i Pierre Trividic, estrenada el 2019.

## Argument

Dominick Brassan té el poder de fer-se invisible, fins al dia que perd el seu poder.

## Repartiment

* Jean-Christophe Folly : Dominick Brassan
* Isabelle Carré : Viveka Behring
* Golshifteh Farahani : Elham
* Sami Ameziane : Richard Jaskowiak
* Claudia Tagbo : Cynthia Brassan
* Tella Kpomahou : Marlette Brassan
* Elliot Jenicot : Charbonell

## Crítiques

La pel·lícula va rebre un bon feedback, amb una valoració mitjana de 3,4/5 a AlloCiné.
Per Culturebox és «Una pel·lícula encantadora, modesta i lúdica.».
Per La Croix, «A través de la història d'un home que té el poder de fer-se invisible, els directors introdueixen una dosi de fantasia en la realitat per desmitificar millor la figura del superheroi però malgrat el tractament acurat, la pel·lícula lluita per anar més enllà de la seva idea inicial.».

## Distincions

Fou seleccionada a l'ACID al 72è Festival Internacional de Cinema de Canes i a la selecció oficial al LII Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya.

## Referències

* ↑ Festival de Cannes 2019 : « L'Angle mort », un homme qui se cherche dans la ville anxiogène, sur lemonde.fr, consulté le 16 novembre 2019
* ↑ L’Angle mort, soustraction fatale, sur next.liberation.fr, consulté le 16 novembre 2019
* ↑ «L'Angle Mort: Les critiques presse».
* ↑ «"L'Angle mort" : Isabelle Carré amoureuse d'un homme invisible dans un film fantastique raffiné». Franceinfo.
* ↑ «« L’Angle mort », la souffrance des invisibles». La Croix, 15-10-2019. ISSN: 0242-6056.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Les Particules

Les Particules és una pel·lícula dramàtica coproduïda franco-suïssa del 2019 dirigida per Blaise Harrison. Es va projectar a la secció Quinzena de Cineastes del 72è Festival Internacional de Cinema de Canes i va ser nominat a la càmera d'Or. La pel·lícula va guanyar el Paó d’Or al 50è Festival Internacional de Cinema de l'Índia.

## Repartiment

* Thomas Daloz com a P.A.
* Néa Lueders com a Roshine
* Salvatore Ferro com a Mero
* Léo Coilfort com a Cole
* Nicolas Marcant com a JB

## Rodatge

La pel·lícula es va rodar al País de Gex (Ain), principalment a Divonne-les-Bains, Ferney-Voltaire i Gex, de gener a març de 2018, amb actors no professionals de la regió.

## Referències

* ↑ Keslassy, Elsa. «Cannes: Deerskin With Jean Dujardin to Open Directors' Fortnight» (en anglès). Variety, 04-04-2019. [Consulta: 19 abril 2019].
* ↑ Goodfellow, Melanie. «Cannes Directors' Fortnight unveils genre-heavy 2019 selection». ScreenDaily. [Consulta: 23 abril 2019].
* ↑ «Rajinikanth, Isabelle Huppert to Be Honoured at IFFI 2019», 02-11-2019.
* ↑ «Les particules». Auvergne-Rhône-Alpes Cinéma.

## Enllaços externs

* Resum de la pel·lícula a YouTube