OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Elizabeth Fulhame

Elizabeth Fulhame (Escòcia, s. XVIII - ???) fou una química escocesa de família culta, membre honorària de la Societat Química de Filadèlfia.
Entre les seves obres va transcendir l'Assaig sobre la combustió (1794), el propòsit del qual era trobar aplicacions pràctiques als seus experiments. No obstant això, va dedicar la seva vida a la química teòrica. Fulhame rebutjava en part la teoria de la combustió de Lavoisier i la teoria del flogist. El seu llibre es va reimprimir l'any 1810.

## Recepció del seu treball

Va tornar a publicar a Alemanya i als Estats Units, els experiments de Fulhame van tornar a ser revisats en diverses revistes britàniques i van ser comentats positivament per Benjamin Thompson, comte de Rumford, i John Herschel.
Fulhame va publicar els seus experiments sobre les reduccions on havia usat aigua amb metalls en un llibre amb l'objectiu de no ser «plagiada». També va descriure el seu llibre com una obra que possiblement podria servir com a «faro per a les navegants futures» (per exemple, les dones) ocupant investigacions científiques. Lamentablement, Antoine Lavoisier va morir sis mesos abans de la publicació del seu llibre i, per tant, no va poder respondre a la seva teoria. El químic irlandès William Higgins es va queixar que ella havia ignorat el seu treball sobre la implicació de l'aigua en l'oxidació del ferro, però magnànimament va concloure: «He llegit el seu llibre amb un gran plaer, i de tot cor desitjo que el seu exemple lloable pugui ser seguit per la resta de dones».

## Referències

* ↑ Ogilvie, Marilyn Bailey. Women in Science: Antiquity through the Nineteenth Century. 4th print.. Cambridge, Mass.: MIT Press, 1986, p. 28-31. ISBN 978-0-262-65038-0.
* ↑ Elizabeth Fulhame Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. sur The Human Touch of Chemistry.
* ↑ Batchen, Geoffrey. MIT Press. Burning with desire : the conception of photography, 1997, p. 28. ISBN 9780262024273.
* ↑ Rayner-Canham, Marelene; Rayner-Canham, Geoffrey. Chemical Heritage Foundation. Women in chemistry : their changing roles from alchemical times to the mid-twentieth century, 2001, p. 28-31. ISBN 978-0941901277 [Consulta: 5 abril 2016].
# Kongsvinger Idrettslag

El Kongsvinger Idrettslag és un club esportiu noruec de la ciutat de Kongsvinger. El club va ser fundat el 31 de gener de 1892.

## Atletisme

La secció d'atletisme fa servir l'estadi Gjemselund fins 2009, que muntà les pistes el 1986. A partir de 2009, aquest estadi esdevingué només un camp de futbol, passant la secció a d'altres terrenys. Grete Kirkeberg és una de les atletes del club més destacades.

## Futbol

Té seccions de futbol masculí i femení.

## Hoquei Gel

La secció s'anomena Kongsvinger Knights creada el 27 de gener de 1961.

## Altres seccions

Altres seccions del club són handbol, esquí, patinatge sobre gel i gimnàstica.

## Referències

* ↑ About Kongsvinger IL athletics (noruec)
* ↑ «Historia». knights.no. [Consulta: 9 abril 2017].

## Enllaços externs

* Web oficial, futbol
* Web oficial, hoquei gel
* Web oficial, atletisme
# Estatut de la Reina Anna

L'Estatut de la Reina Anna, promulgat el 10 d'abril de 1710, constitueix un antecedent històric de gran importància en l'àmbit dels drets de propietat intel·lectual. Va ser la primera norma legal que va reconèixer el que es coneix en el dret anglosaxó com a copyright. Aquesta normativa va ser enfocada a corregir els problemes existents en aquest moment entorn de la reproducció i venda d'obres literàries. La mateixa li reconeix a l'autor el seu dret de propietat.
El que es pretenia era eliminar els monopolis que s'havien creat i brindar-li a l'autor el reconeixement com a titular de la seva obra i, per tant, dels drets que d'ella deriven, entre aquests, el d'autoritzar la reproducció de la seva obra i poder escollir l'editor que les realitze. Es buscava d'igual forma el fomentar les arts literàries i artístiques però sempre buscant que fóra l'autor el que tingués la llibertat de reproducció i difusió de les seves obres.

## Antecedents

L'Edat Mitjana va ser una etapa històrica que es va veure caracteritzada per la ignorància de la població que es va veure traduïda en un estancament dels àmbits acadèmics i culturals. En aquesta època, la venda i distribució de les obres literàries tenien moltes limitacions a causa de la dificultat de reproduir diversos exemplars alhora, d'una manera àgil que permetera una venda que al seu torn registri ingressos considerables punt per als autors de les obres com per als amos de les editorials de llibres.
No va ser sinó fins a l'aparició de la impremta quan aquest procés va anar millorant i va ser possible la comercialització de llibres a un major nombre de la població. A partir d'aquest moment es va començar a qüestionar sobre els drets que tenien els editors sobre l'explotació de les obres, que pràcticament constituïen monopolis. Els drets d'aquests impressors provenien d'un privilegi que li concedia l'autoritat governativa, era el seu privilegi d'imprimir i vendre llibres de manera exclusiva.

## Drets que es desprenen de l'Estatut de la Reina Anna

Per corregir els problemes sobre els drets de l'explotació de llibres, es va promulgar l'Estatut d'Anna en el qual es va determinar que els autors de les obres literàries tenen el dret per explotar la seva obra i, per tant, escollir l'editorial amb la qual volien treballar.

## Termini de protecció

El que es pretenia era eliminar els monopolis dels editors, però són ells mateixos els qui proposen tenir un termini de protecció de 14 anys, lapse prorrogable per altres 14 anys si és que l'autor encara es trobava amb vida. L'altra opció que tenia l'autor era que transcorreguts els 14 anys podia escollir a un altre editor.
D'altra banda, les obres impreses anteriorment a l'expedició de l'Estatut, gaudeixen d'un termini de protecció únic de 21 anys, a partir de la data d'aprovació.

## Referències

* ↑ Lypszyc Delia, Derechos de Autor y Derechos Conexos, Ediciones UNESCO, 1993.
* ↑ «La Edad Media: ¿por qué la llaman "oscura"? - xe» (en anglès). [Consulta: 6 setembre 2017].
* ↑ «DERECHO DE AUTOR - IUS ABOGADOS» (en espanyol europeu). [Consulta: 6 setembre 2017].
# Antígona (filla d'Eurició)

Antígona (Ἀντιγόνη) fou filla d'Eurició de Fthia, i dona de Peleu, que fou la mare de Polidora.

## Referències

* ↑ Hard, Robin. The Routledge Handbook of Greek Mythology (en anglès). Routledge, 2004, p.533. ISBN 0415186366.
# Col·legi de Sant Guillem d'Aquitània

El Col·legi de Sant Guillem d'Aquitània és un edifici situat al carrer d'Elisabets, 12-14 del Raval de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Va ser fundat el 1587 pels agustins, i el 1844, l'Estat va cedir-lo a la veïna Casa de la Misericòrdia.
El 1851 s'hi va traslladar l'escola pública de nenes que hi havia a la veïna Casa dels Infants Orfes. El 1910, va esdevenir la seu de l'Institut de Cultura i Biblioteca Popular de la Dona, i el 1940, d'algunes dependències de l'Institut del Teatre i l'Escola d'Art Dramàtic Adrià Gual. Des del 1988, és la seu del CIDOB.

## Descripció

El conjunt inclou una església de nau única, dues capelles a cada banda i un retaule pintat al tester. La façana ostenta una fornícula de pedra amb la imatge del sant i un òcul del segle xviii, tots dos al damunt d'una senzilla porta d'arc de mig punt. L'edifici destinat a col·legi, de planta baixa i dos pisos, es troba completament alterat, i disposa d'un petit pati enlloc de claustre.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Conjunt de la Casa de la Misericòrdia». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Barraquer i Roviralta, 1915.
* ↑ Barraquer i Roviralta, 1915-1917.
* ↑ Cirici i Pellicer, Alexandre. Barcelona pam a pam. 7a ed. Barcelona: Teide, 1971, p. 299 (Què cal saber, 8). ISBN 84-307-8187-0.
* ↑ Barraquer i Roviralta, 1906.

## Bilbiografia

* Barraquer i Roviralta, Gaietà. «Agustinos». A: Los religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX, 1906, p. 206-208.
* Barraquer i Roviralta, Gaietà. «Los conventos barceloneses en los tiempos posteriores al incendio». A: Los religiosos en Cataluña durante la primera mitad del siglo XIX, 1915, p. 623-624.

## Enllaços externs

* «Col·legi de Sant Guillem d’Aquitània, de Barcelona». Monestirs de Catalunya.
# Marc Juvenci Laterense

Marc Juvenci Laterense (en llatí Marcus Juventius Laterensis) va ser un magistrat romà descendent per pare i mare de branques consulars. Pertanyia a la gens Juvència, una antiga família romana plebea originària de Túsculum. Va servir a la guerra contra Mitridates VI Eupator i pel seu rang i ascendents familiars es va convertir fàcilment en candidat a les magistratures.
Va ser qüestor en any desconegut, quan va donar uns jocs a Praeneste. Després va ser proqüestor a Cirene. L'any 59 aC va ser candidat a tribú de la plebs, però es va retirar, ja que per ser elegit s'havia de comprometre a mantenir les lleis agràries de Juli Cèsar aprovades aquell mateix any. Probablement a causa de les seves opinions polítiques, es va fer amic de Ciceró. La seva oposició a Cèsar va provocar que Luci Vetti el denunciés com un dels pretesos conspiradors contra la vida de Gneu Pompeu l'any 58 aC.
L'any 55 aC va ser candidat a edil curul juntament amb Gneu Planci, Aule Ploti i Quint Pedi. Les eleccions es van ajornar i a l'estiu del 54 aC van ser elegits Planti i Ploti (o Ploci). Marc Juvenci, amb el suport de Luci Cassi Longí, va acusar Planci del crim de sodalitium (suborn dels tribuns). Ciceró era amic tant de l'acusador com de l'acusat, però Planci quan era qüestor de Macedònia li havia donat allotjament quan havia estat desterrat i l'havia protegit en un moment en què Ciceró pensava que la seva vida estava en perill. Finalment Ciceró va defensar Planci, evitant, això sí, atacs personals contra Juvenci. Ciceró va argumentar que Juvenci havia perdut en l'elecció del càrrec per confiar massa en la noblesa de la seva família, a la negligència del vot dels electors i a la seva oposició a Cèsar alguns anys abans. Planci va ser finalment absolt.
Laterense va ser pretor l'any 51 aC. Marc Celi Ruf, corresponsal de Ciceró, l'acusa de ser un ignorant de les lleis. Durant la Segona Guerra Civil no se'l menciona, i no torna a aparèixer fins al 45 aC quan Ciceró diu que era un dels àugurs. Després va ser legat a l'exèrcit de Marc Emili Lèpid que era governador d'Hispània Citerior i Gàl·lia Narbonense (43 aC). Quan Marc Antoni després de la batalla de Mutina va aparèixer per la Gàl·lia, marc Juvenci va intentar que Lèpid confirmés el seu suport al senat, esforços que no van donar resultats, ja que els soldats de Lèpid van obrir les portes del campament a Marc Antoni. Desesperat, Laterense es va suïcidar. El senat li va decretar l'honor d'un funeral públic i una estàtua. Marc Juni Laterense va ser sempre partidari de la importància executiva del senat, a qui va sacrificar la seva vida.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 724-725.
# Monestir de Guelati

Monestir de Guelati (georgià: გელათის მონასტერი, Guèlatis Monàsteri) ( escolteu-ne la pronunciació en georgià) és un complex monàstic prop de Kutaissi, Imerècia, a Geòrgia. Conté l'Església de la Mare de Déu fundada pel rei de Geòrgia David el Constructor el 1106, i les esglésies de Sant Jordi i Sant Nicolau del segle xiii. Està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1994 i en perill des del 2010.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Gelati Monastery» (en anglès). [Consulta: 29 gener 2021].
# (256) Walpurga

Walpurga és el nom que rep l'asteroide número 256, situat al cinturó d'asteroides.
Fou descobert per l'astrònom Johann Palisa des de l'observatori de Viena (Àustria), el 3 d'abril de 1886.
Rep el nom per Santa Valpurga.

## Referències

* ↑ Schmadel, Lutz D. Dictionary of Minor Planet Names. 5ª. Springer.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la NASA
# Frieda Dänzer

Frieda Dänzer (Adelboden, 16 de novembre de 1931 - Gersau, 21 de gener de 2015) fou una esquiadora suïssa, especialista en esquí alpí, que va competir durant la dècada de 1950.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Cortina d'Ampezzo, on va disputar tres proves del programa d'esquí alpí. Guanyà la medalla de plata en la prova del descens, rere la seva compatriota Madeleine Berthod, mentre en l'eslàlom fou desena i en l'eslàlom gegant onzena.
En el seu palmarès també destaquen cinc medalles al Campionat del Món d'esquí alpí, dues de plata el 1956 i una d'or, una de plata i una de bronze el 1958. També va guanyar diversos campionats nacionals, tres d'ells de descens, el 1954, 1957 i 1958.
Una vegada retirada va dirigir, junt al seu marit, una escola d'esquí.

## Referències

* ↑ «Sie war ein Skistar der frühen Jahre» (en alemany). Berner Zeitung. ISSN: 1424-1021.
* 1 2 3 «Olympedia – Frieda Dänzer». [Consulta: 10 març 2022].
* ↑ «DAENZER Frieda - Athlete Information». [Consulta: 10 març 2022].
# Hedy Schlunegger

Hedy Schlunegger (Wengen, 10 de març de 1923 - Grindelwald, 5 de juliol de 2003) fou una esquiadora suïssa, especialista en esquí alpí, que va competir en els anys posteriors a la Segona Guerra Mundial. Era l'àvia de la també esquiadora Martina Schild.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Sankt Moritz, on disputà dues proves del programa d'esquí alpí. Guanyà la medalla d'or en la prova del descens, superant a les austríaques Trude Beiser i Resi Hammerer, segona i tercera respectivament. Aquesta mateixa victòria li va valer guanyar la prova del descens del Campionat del Món d'esquí alpí. En la combinada fou vuitena. També va ser set vegades campiona de Suïssa, quatre de descens (1942, 1944, 1946 i 1947) i tres de combinada (1943, 1946, 1947).

## Referències

* ↑ «SCHLUNEGGER Heidi - Athlete Information». [Consulta: 15 desembre 2020].
* 1 2 Hedy Schlunegger a Sports Reference (arxivat)
# Franz Pfnür

Franz Pfnür (Berchtesgaden, 21 de novembre de 1908 - 21 de setembre de 1996) va ser un esquiador alpí alemany que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Garmisch-Partenkirchen, on guanyà la medalla d'or en la combinada del programa d'esquí alpí.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles, una d'or i dues de plata, al Campionat del Món d'esquí alpí de 1934. El 1937 s'incorporà a les SS i el 1944, durant la Segona Guerra Mundial, va ser greument ferit.

## Referències

* 1 2 3 «Franz Pfnür Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 30 de juny 2009. [Consulta: 16 abril 2019].
# Can Feu (Sabadell)

Can Feu és un barri del sud de Sabadell, al Districte 5.
Té origen en una promoció que la Caixa de Sabadell va construir perquè hi visquessin treballadors seus, a finals dels anys 50. És un barri que es troba delimitat per tres fronteres artificials: el passeig de Can Feu, la carretera de Terrassa –construïda l'any 1852 i anomenada antigament carretera de Montcada– i la rambla d'Ibèria. Principalment el formen habitatges unifamiliars envoltats d'espais verds singulars. Comparteix l'espai amb una petita zona industrial, d'indústria tèxtil familiar. El nom prové de l'antiga finca del Castell de Can Feu, avui de propietat municipal.
El 1987, en urbanitzar una part del barri, s'hi van localitzar importants restes arqueològiques, que van des de l'època prehistòrica fins a la romana.

## Referències

* ↑ «Districte 5». [Consulta: 8 febrer 2020].
* ↑ «Una ciutat; set districtes; 19 sectors; 40 barris». iSabadell, 10-10-2017.
* ↑ Lluís Fernàndez i López. «Can Feu -Bòvila Madurell». Penell de Sabadell, 25, 2-1987, pàg. 4-5.
# Libertair, Direct, Democratisch

Libertair, Direct, Democratisch (LDD) és un partit polític flamenc fundat el 2007 pel senador del VLD, Jean-Marie Dedecker, després del judici de 2006 oper l'afer del Think tank Cassandra, també influït per la Llista Pim Fortuyn. Inicialment el partit polític tenia el nom de Lijst Dedecker. Reclama més independència per a Flandes, un govern més eficient, menys imposició fiscal, limitar els beneficis les empreses, abolició dels impediments per a nous partits polítics a Bèlgica i més lluita contra el crim. També s'oposa al cordó sanitari per a evitar que el partit d'extrema dreta Vlaams Belang arribi al poder, al·legant que és inútil i antidemocràtic, encara que alguns l'acusen de treure-li vots. A les eleccions legislatives belgues de 2007 va obtenir 5 diputats i 1 senador. Es rumoreja que es planteja treure un partit semblant a Valònia.

## Enllaços externs

* LDD
# Volksunie

El Volksunie ("Unió del Poble") va ser un partit nacionalista flamenc entre els anys 1954 i 2001.
El partit va ésser fundat el 14 de desembre de 1954. Va ser el successor del CVV (Christelijke Vlaamse Volksunie) "Unió Cristianoflamenca del Poble". El punt més àlgid l'obtingué en les eleccions legislatives belgues de 1971 en les quals aconseguí un 11% dels vots que li representaren 21 diputats i 19 senadors.
L'any 1978, el Volksunie entrà a govern, cosa que significà que l'ala més dretana del partit se'n separés i formés el partit Vlaams Blok "Bloc flamenc", actual Vlaams Belang "Interès flamenc".
El 13 d'octubre de 2001, el partit es dividí en tres faccions: De toekomstgroep (El grup del futur), Niet splitsen (No ens separem) i Vlaams-Nationaal (Nacional flamenc). L'última facció va guanyar i es va quedar amb la infraestructura del partit. Els mitjans econòmics van ser repartits entre els tres grups. Així, el "De toekomstgroep" i el "Vlaams-Nationaal" van acabar fundant, respectivament, els partits polítics SPIRIT (ara VlaamsProgressieven) i N-VA i la gent del corrent "Niet splitsen" s'acabà integrant al CD&V o al VLD.
# Margarita Wallmann

Margarita Wallmann (o Margarete Wallmann, Margarethe Wallmann) (Berlín, 1904 – Montecarlo, 1992) va ser una ballarina, coreògrafa, escenògrafa i directora escènica austríaca.
Es dedica a la música i la dansa des de la seva infantesa i fou alumna de les escoles de ballet de Viena i Múnic. Posteriorment va estudira dansa a Berlín amb Olga Preobrajenska. Als quinze anys va ser ballarina solista de l'òpera de Baviera, à Múnic, es donà a conèixer en una gira per Alemanya, Països Baixos i Suïssa, i es titulà a l'escola de Mary Wigman a Dresden, fins que el 1934 es va lesionar un maluc. En 1927 va fundar l'escola de dansa clàssica Tanzer-Kollectiv a Berlín i un any després viatjà a Nova York, on donà un cicle de conferències en centres universitaris. Al seu retorn a Europa reorganitzà la seva pròpia companyia, amb la que presentà les seves primeres creacions coreogràfiques a Berlín, Salzburg i Múnic; en aquesta última ciutat guanyà el primer premi del Concurs Internacional de Coreografia (1930).
També fou molt intensa la seva activitat en el Festival de Salzburg, com a directora d'òperes líriques (Orfeu i Eurídice de Gluck i Oberon de Weber. Col·laborà amb el cèlebre director Max Reinhardt a Salzburg i Berlín (Faust de Goethe i El gran teatre del món de Calderón de la Barca). Va ser directora i coreògrafa de l'Escola de Ball de l'Òpera de Viena (1933), coreògrafa del Covent Garden (1935) de La Scala (1936) i del "Maggio Musicale Fiorentino" (1937).
Durant la Segona Guerra Mundial, partir de 1937 va traslladar-se a Buenos Aires, on va continuar la seva carrera de directora escènica, treballant en el teatre Colón, tornant més tard a Europa i a partir d'aleshores va treballar sobretot a Alemanya, Itàlia i Argentina.
No hi ha hagut cap òpera de repertori u obra important de compositors del seu temps que no hagi estat dirigida per Margarethe Wallmann (R. Strauss, F. Poulenc, I. Pizzetti, M. de Falla. R. Rossellini, etc...). Al final de la seva vida i carrera va limitar la seva activitat al teatre líric i va abandonar quasi completament l'activitat coreogràfica.

## Autobiografia

Va ser una prolífica coreògrafa i directora d'òperes i ballets, arribant a dirigir-ne cent vint-i-set a La Scala de Milà, la majori interpretades per la ballarina Olga Amati.* Margherita Wallmann, Sous le ciel de l'opéra. Mémoires. Felin, 2004. ISBN 2-86645-562-2(francès)

## Bibliografia

* Edita SARPE, Gran Enciclopèdia de la Música Clàsica, vol. IV, pàg. 1560/61. (ISBN 84-7291-226-4)
* ↑ Edita SARPE Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 41 (ISBN 84-7291-226-4)
# Fals color

El fals color és la denominació que reben una sèrie de tècniques utilitzades en les tecnologies d'imatge (en astronomia, en imatges de satèl·lit, en imatges mèdiques, exploració o mineria), ja sigui aprofitant per posar en relleu petites variacions corresponents a diferents tons de gris o bé processant senyals amb l'assignació de determinats colors en funció del seu valor.
Aquestes tècniques permeten associar a un rang de gris donat un color específic que té l'únic propòsit de fer més visibles les àrees corresponents. Això de vegades és visible directament a la pantalla del dispositiu, sense haver de passar per un programa informàtic, evitant així un retard en percebre el resultat.
En altres casos, alguns rangs específics de colors reals (o de longitud d'ona) característics es converteixen en components separats, que quan es barregen produeixen la imatge final en colors falsos. Aquesta tècnica més avançada és molt utilitzada en l'astronomia, geografia, agronomia o per a ús militar i en la presa de fotos del satèl·lit per a l'exploració de la Terra.
A les fotos de satèl·lit la vegetació apareix en verd, però la seva ubicació es porta a terme principalment a través del seu registre en l'infraroig. De fet, la nostra percepció de color està ben adaptada per sobreviure a la Terra però de vegades ens pot interessar modificar-la per adaptar-la millor a altres tasques com les esmentades anteriorment.
És de molta ajuda, ja que la percepció humana del color varia d'un individu a un altre depenent de les característiques de la retina i l'estructura de cons i bastons que dona diferents sensibilitats. A més, els factors genètics poden influir en l'espectre d'absorció de la retina, a causa de la naturalesa i el contingut de pigments fotosensibles lleugerament diferents. Colors falsos poden destacar algunes diferències d'imatge en color sobre la base del que es busca i, per tant, pot augmentar artificialment la sensibilitat de la visió humana del color.
En els cercles mèdics, es pot identificar amb major precisió els tumors cancerosos (marcats amb un traçador químic) o les primes conduccions nervioses que es podrien veure afectades per un gest mèdic: la tècnica es pot realitzar en temps real per ajudar el cirurgià o als operadors dels instruments en el tractament de radioteràpia. Els falsos colors també s'utilitzen per a analitzar les imatges digitals de ressonància magnètica o escàners facilitant el diagnòstic.
La tècnica és fàcil d'implementar gràcies als avenços en fotografia digital, no es limita només a aplicacions científiques, aquesta tècnica de falsos colors també s'utilitza per a composicions artístiques.

## Vegeu també

* Computació gràfica
* Profunditat de color
* Color veritable

## Enllaços externs

* hyperwww/chevron/whatisrs6.html UCSC (anglès)
* NASA Arxivat 2007-12-08 a Wayback Machine. (anglès)
* Harvard (anglès)
* Kodak Tech Pub TI2323 (anglès)
# Sika Kelbetxeva

Sika Kelbetxeva (búlgar: Сийка Барбулова) (Plòvdiv, 1 de desembre de 1951), de casada Barbulova, és una remadora búlgara, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real, on va guanyar la medalla d'or en la prova del dos sense timoner del programa de rem. Va formar equip amb Stoyanka Gruycheva. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, va guanyar la medalla de bronze en la mateixa prova i la mateixa parella.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Siyka Kelbecheva-Barbulova». [Consulta: 15 agost 2023].