OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francisco Pierrá

Francisco Pierrá Gómez (Cadis, 22 de desembre de 1895-Madrid, 6 de febrer de 1975) va ser un actor teatral i cinematogràfic espanyol

## Biografia

S'inicia sobre les taules en el gènere líric, per a passar més endavant a la comèdia. En aquesta època va poder treballar en les companyies d'algunes de les més grans figures del teatre espanyol del moment, com Rosario Pino, Enric Borràs, Margarita Xirgu i Ricardo Puga. En incorporar-se a la companyia de Carmen Cobeña, va realitzar una àmplia gira per Amèrica Llatina.
Entre els seus majors triomfs sobre les taules poden esmentar-se La niña de Gómez Arias, d'Eduardo Marquina, La noche del sábado, de Jacinto Benavente, Flores y Blancaflor de César Fernández Ardavín o Nidos sin pájaro dels germans Álvarez Quintero, junt amb la seva esposa Amparo Martí, amb la qual havia contret matrimoni en 1928 i amb la qual va formar companyia pròpia.
Altres estrenes destacades van ser Atrévete, Susana (1941), de Ladislas Fodor; Al amor hay que mandarlo al colegio (1949), de Benavente; Criminal de guerra (1951), de Joaquín Calvo Sotelo; Callados como muertos (1952), de José María Pemán; La mariposa y el ingeniero (1953) i La muralla (1954), ambdues de Joaquín Calvo Sotelo; La herida luminosa (1955), de Josep Maria de Sagarra; ¿Dónde vas, Alfonso XII? (1957), de Juan Ignacio Luca de Tena, Papá se enfada por todo (1959), d'Alfonso Paso, El glorioso soltero (1960), de Joaquín Calvo Sotelo, Sentencia de muerte (1960) i Aurelia y sus hombres (1961), ambdues d'Alfonso Paso, Los árboles mueren de pie (1963), d'Alejandro Casona, Cita en Senlis (1963), de Jean Anouilh, Su amante esposa (1966), de Jacinto Benavente, El tragaluz (1967) de Buero Vallejo o Tango (1970), de Sławomir Mrożek.
El seu pas pel cinema inclou cintes com La linda Beatriz (1939), Morena Clara (1954), Pescando millones (1959) o El mundo sigue (1964). El jardín de las delicias 1970, de Carlos Saura i Jenaro el de los 14 (1974).

## Premis

Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics
| Any | Categoria | Pel·lícula | Resultat |
| 1970 | Millor actor de repartiment | El jardín de las delicias | Guanyador |
* Medalla d'or al Mèrit en el treball en 1971.

## Referències

* ↑ «Estreno de la comedia dramática "Criminal de guerra", de Joaquín Calvo Sotelo». Diari ABC, 17-02-1951. [Consulta: 8 novembre 2011].
* ↑ «En el Lara se estrenó "El glorioso soltero", de Calbo Sotelo». Diari ABC, 22-10-1960. [Consulta: 28 abril 2011].
* ↑ «Estreno de Sentencia de muerte, de Alfonso Paso, en el Lara». Diario ABC, 08-12-1960. [Consulta: 21 febrer 2012].
* ↑ «En el Lara se estrenó "Aurelia y sus hombres", de Alfonso Paso». Diari ABC, 05-02-1961. [Consulta: 3 maig 2011].
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1970». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 16 novembre 2018].
* Obituari al Diari ABC
# Elies II de Jerusalem

Elies II de Jerusalem (Ἠλίας) fou patriarca de Jerusalem del 760 o una mica abans fins al 797 excepte per un interval en què fou expulsat del càrrec pel patriarca intrús Teodor de Jerusalem. Va estar representat al segon concili ecumènic de Nicea el 787 pel seu prevere Joan, i per Tomàs, superior del convent de Sant Arseni prop de Babilònia d'Egipte, que també representaven als patriarques d'Alexandria i d'Antioquia.
# Sagrat Cor de Jesús de Roxas

El Sagrat Cor de Jesús és una estàtua de Jesucrist de Roxas a les Filipines. Fa 40 metres d'alt i va ser construït el 2015 al Pueblo de Panay a través de donacions, sense fons públics.
En un principi es volia que les mans tinguessin actitud d'acollida, però l'escultor va decidir fer-les verticals per motius tècnics, generant una aparença de sorpresa. La construcció de l'estàtua la van fer un equip de set homes dirigit per l'escultor filipí John A. Alaban de la ciutat de Roxas i també Jose Clarito. En el moment en què s'acabà la seva construcció fou considerada l'escultura més alta de Jesús a les Filipines.

## Referències

* ↑ «A new Capiz is rising». Manila Standard Today. Arxivat de l'original el 20 de setembre 2014. [Consulta: 2 juny 2015].
* 1 2 Lonely Planet; Celeste Brash, Michael Grosberg, Iain Stewart. Lonely Planet Philippines. Lonely Planet Global Limited, 1 June 2018, p. 473–. ISBN 978-1-78701-892-1.
# James Lamy

James Lamy (Saranac Lake, 30 de maig de 1928 - Corning, 30 de maig de 1992) fou un pilot de bob estatunidenc que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Cortina d'Ampezzo, on guanyà la medalla de bronze en la prova del bobs a quatre del programa de bob. Formà equip amb William Dodge, Arthur Tyler i Charles Butler. Hagué d'esperar vuit anys per tornar a disputar uns Jocs, després que el 1960 el bob no fos inclòs al programa dels Jocs de Squaw Valley. Als Jocs d'hivern de 1964 destaca una cinquena posició en la prova del bobs a dos del programa de bob.

## Referències

* ↑ «Jim Lamy Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 4 de juny 2009. [Consulta: 4 gener 2020].
# Diatèssaron

El Diatèssaron (en grec Διατέσσαρων, literalment «un evangeli a través dels quatre Evangelis») fou escrit per un cristià anomenat Tatià del segle ii, aproximadament, entre el 165 i 170 dC.
Aquesta obra única tingué per objecte harmonitzar els quatre evangelis en una sola narració. És la primera traducció del Nou Testament en siríac, i durant alguns segles va ser el text oficial de l'Evangeli de l'Església de Síria.
Sant Efraïm de Síria, Doctor de l'Església, em va escriure un comentari en prosa. El 423, el bisbe Teodoret n'imposarà l'abandonament a favor dels quatre Evangelis, com es va fer per a totes les altres esglésies cristianes. Teodoret va ordenar la destrucció de les còpies dels Diatèssaron, que és conegut, per tant, només indirectament a través del comentari d'Efraïm.

## Enllaços externs

* Early Christian Writings: Diatesàaron, text i commentaris (anglès)
# Zacaries de Jerusalem

Zacaries (llatí: Zacharias; grec antic: Ζαχαρίας, Zakharias) fou patriarca de Jerusalem.
Va escriure (614) la Epistola ad Eccles. Hierosol. de Abductione sua in Persidem, que es conserva a la Bibliotheca Patrum (vol. xii. p. 984).
# Frank Morley

Frank Morley (Woodbridge, 9 de setembre de 1860 - Baltimore, 17 d'octubre de 1937) va ser un matemàtic anglès, resident als Estats Units.

## Vida i Obra

Morley, de família quàquera, va fer estudis secundaris a la seva ciutat natal i universitaris al King's College, Cambridge, en el qual es va graduar el 1884. Els tres anys següents va ser professor del Bath College (Somerset). El 1887 va emigrar a Pennsilvània, per ocupar un lloc docent al centre quàquer Haverford College.
El 1900 va ser nomenat catedràtic de matemàtiques de la Universitat Johns Hopkins, en la qual va romandre fins a la seva jubilació del 1928. Durant la seva estança en aquesta universitat, va dirigir més de cinquanta tesi doctorals, va ser editor de la revista American Journal of Mathematics i president de la Societat Americana de Matemàtiques (1919-1920).
Morley és recordat pel que molts matemàtics van anomenar en el seu temps el Miracle de Morley: una propietat molt amagada de les trisectrius dels angles d'un triangle i que avui coneixem com el teorema de les trisectrius de Morley:
Les trisectrius dels tres angles de qualsevol triangle adjacents a cadascun dels costats s'intersequen en tres punts que formen un triangle equilàter.

## Referències

* ↑ Coble, 1938, p. 167.
* ↑ Richmond, 1937, p. 880.
* ↑ Libeskind, 2008, p. 230-233.
* ↑ Pickover, 2009, p. 296.

## Bibliografia

* Coble, Arthur B. «Frank Morley — In memoriam» (en anglès). Bulletin of the American Mathematical Society, Vol. 44, Num. 3, 1938, pàg. 167-170. DOI: 10.1090/S0002-9904-1938-06692-X. ISSN: 0273-0979.
* Libeskind, Shlomo. Euclidean and Transformational Geometry (en anglès). Jones and Bartlett, 2008. ISBN 978-0-7637-4366-6.
* Pickover, Clifford A. The Mαth βook: From Pythagoras to the 57th Dimension (en anglès). Sterling Publishing, 2009. ISBN 978-1-4027-5796-9.
* Richmond, Herbert W. «Prof. Frank Morley» (en anglès). Nature, Vol. 140, 1937, pàg. 880. DOI: 10.1038/140880a0. ISSN: 1476-4687.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Frank Morley» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
# Marcis Steinbergs

Mārcis Šteinbergs va néixer el 28 d'agost de 2001. És un jugador de bàsquet letó que juga al Baxi Manresa de la Lliga ACB. Representa la selecció sènior de Letònia. Fa 2.08 m d'alçada i juga a la posició d'aler pivot.
Mārcis va començar la seva carrera a l'equip de la seva ciutat natal BK Ogre. El gener de 2019 va signar un contracte a llarg termini amb el CB Gran Canaria. Després de jugar principalment amb el segon equip de Lliga EBA i LEB Plata, Šteinbergs va signar contracte amb el Baxi Manresa. Amb el Manresa va jugar la Final Four de la Champions League de bàsquet 2022.
Mārcis va representar Letònia al Campionat d'Europa sub-18 el 2018 i el 2019. Šteinbergs ha estat convocat a la selecció de Letònia.
La germana de Mārcis, Anete Šteinberga, juga a l'equip nacional de bàsquet femení de Letònia.

## Referències

* ↑ «Mārcis Šteinbergs noslēdz ilgtermiņa līgumu ar Spānijas basketbola grandu». Basketbols, 07-02-2019. [Consulta: 12 juny 2024].
* ↑ «BAXI Manresa bets on the young interior Marcis Steinbergs». BAXI Manresa, 08-07-2021. [Consulta: 12 juny 2024].
* ↑ Kļavenieks, Mārtiņš. «"Māsai vienmēr varu prasīt padomu." Mārcis Šteinbergs iejūtas Latvijas basketbola izlasē». TV Net, 19-06-2022. [Consulta: 12 juny 2024].

## Enllaços externs

* Marcis Steinbergs a fiba.basketball
* Marcis Steinbergs a futuresportsgroup.com
* Marcis Steinbergs a realgm.com
# Manuel Fernández de Castro

Manuel Fernández de Castro y Menéndez Hevia (Oviedo, 1834 - Mondoñedo, Lugo, 1905) va ser un religiós i escriptor asturià, autor, entre altres obres, de la traducció a l'asturià de l'Evangeli de Mateu, publicat a Londres el 1861. Fernández de Castro y Menéndez Hevia va ser catedràtic de llatí en el Seminari Conciliar d'Oviedo. Es va doctorar en teologia i va ser rector penitenciari de la Catedral d'Oviedo, així com fundador del Catecismo de Oviedo. En 1889 va ser nomenat bisbe de Mondoñedo, on va començar el seminari de la diòcesi i el catecisme. Mentrestant, va mantenir una activitat periodística en el diari carlí La Unidad, juntament amb bastants dirigents d'aquest partit a Astúries. També va traduir del llatí diferents textos religiosos. A més, va escriure sobre temes de teologia moral en diverses revistes eclesiàstiques espanyoles i va publicar dos llibres sobre catequesi. En asturià va publicar abundants poemes amb els quals va assolir certa popularitat.
La seva labor va arribar el màxim reconeixement amb la traducció a l'asturià de l'Evangeli de Sant Mateu, així com la butlla del Papa Pius IX Ineffabilis, de 1854, en la qual es defineix el misteri de la Immaculada Concepció de Maria. D'aquella primera edició de l'Evangeli se'n va editar 200 exemplars, dels quals només se'n conserven tres en l'actualitat. Un es troba en la Biblioteca Nacional de Madrid. Els altres dos estan en mans privades. La traducció de la butlla està al Vaticà, on es va enviar en un còdex, regal de l'Estat espanyol, i que conté la Ineffabilis en les seves versions en asturià, basc, gallec i català.
# Tractat de Màrgum

El Tractat de Màrgum fou un tractat entre els huns i l'Imperi Romà, que es va signar a Màrgum, Mèsia Superior (avui en dia Požarevac, Sèrbia). Fou signat pel cònsol romà Flavi Plinta el 435. Entre altres condicions, el tractat doblava els tributs anuals que els romans havien acordat de pagar en un tractat anterior de 350 lliures d'or a 700 lliures d'or per any. També estipulava que els romans no entrarien en cap aliança amb enemics dels huns, i que retornarien tots els refugiats húnnics que fossin dins les seves fronteres.
Quan els romans van violar el tractat el 440, Bleda i Àtila van atacar Castra Constantia (Szentendre, Hongria), una fortalesa i mercat romans a la riba del Danubi.

## Referències

* ↑ Thompson, E. A.; etal. The Huns (en anglès). Wiley-Blackwell, 1999, p. 136. ISBN 9780631214434.
* ↑ Šašel Kos, M., P. Kos. «Places: 197564 (Ulcisia Castra/Castra Constantia)». Pleiades, 23-05-2017. [Consulta: 23 desembre 2019].
* ↑ Harvey, Bonnie. Attila the Hun. Infobase Publishing, 2003, p. 15. ISBN 9781438117829.

## Bibliografia

* «The Treaty with the Huns of 443». The American Journal of Philology. JSTOR, 1976. ISSN: 0002-9475.
* Spielvogel, Jackson J.. Western Civilization:A brief history. 3rd. Australia: Thomson & Wadsworth, 2005. ISBN 0-534-56080-6.

## Enllaços externs

* «The Huns». All Empires. Arxivat de l'original el 2018-03-30. [Consulta: 6 maig 2007].
# PaRTiKle

PaRTiKle és un sistema operatiu de temps real per a sistemes encastats desenvolupat al Grup d'Informàtica Industrial de la Universitat Politècnica de València. PaRTiKle ha estat desenvolupat dins el projecte OCERA que persegueix disposar d'una biblioteca de components de programari lliure per a sistemes de temps real. El nucli proporciona serveis d'arbitratge de tasques, sincronització, temporització i primitives de comunicació. Gestiona recursos de maquinari com ara interrupcions, excepcions, memòria, temporitzadors... PaRTiKle va ésser dissenyat per ésser compatible amb POSIX, la seva API nadiua és "POSIX threads (fils d'execució) del llenguatge C", però també proporciona serveis a C++, Ada i Java. A més de la compatibilitat amb POSIX també dona servei a les extensions no compatibles específiques de RTLinux. Per tant, admet les aplicacions realitzades per a RTLinux.

## Comunicació entre processos
### XM-FIFO

    és una cua de dades FIFO amb missatges de mida fixa, lliure d'esperes i bloquejos (wait-free i lock-free).

### XM-SHM

    memòria accessible des de múltiples processos.

## Referències

* ↑ Grup d'Informàtica Industrial de la U.P.V. (anglès)
* ↑ PaRTiKle dins el projecte OCERA
* ↑ Projecte OCERA
* ↑ Real-Time Linux Workshop 2007 - XM-FIFO: Interdomain Communication for XtratuM (anglès)
* ↑ Univ. de Lanzhou (China) - Diversos RTOS multi-nuclis són base per a Linux (anglès) Descripció de RTLinux, Adeos/RTAI/Xenomai i XtratuM/PaRTiKle

## Enllaços externs

* PaRTiKle - Lloc web oficial
# Frederic Vidal i Puig

Frederic Vidal i Puig (Barcelona, 14 de juny de 1882 - Barcelona, 25 de juliol de 1950) fou un artesà moblista, ebenista i vitraller català.

## Biografia

Frederic Vidal va néixer al Passeig de Gràcia de Barcelona, fill de l'ebenista Francesc Vidal i Jevellí i de Mercè Puig i Buscó, ambdós naturals de Barcelona, i germà de la pintora Lluïsa Vidal i Puig, nascuda el 1876. Va heretar la feina del seu pare, però adaptant-se als nous temps i als nous gustos de la clientela de l'època. El 1898 el seu pare el va enviar a Londres a formar-se a la Cloisonné Glass Company, on hi va estar un any, portant posteriorment al taller del seu pare la tècnica del vitrall cloisonné, una innovació de gran repercussió i curta durada, ja que la producció només va abastar de 1899 a 1904. Als tallers Vidal no tan sols es varen produir vitralls cloisonné plans per a portes i finestres, sinó tota mena d'objectes decoratius com llums, pantalles i mobles.
El 1904, Frederic Vidal va marxar a l'Argentina on va viure 9 anys. En tornar va abandonar tota activitat artística. No consta quina va ser la seva activitat durant l'estada sud-americana, si bé un taller vitraller anunciava vitraux cloisonné el 1914, la qual cosa fa pensar que hi podria haver tramés la tècnica als artesans locals.
Del taller de la seva família van sortir diferents moblistes i decoradors com Antoni Rigalt, Gaspar Homar o Santiago Marco, deixebles tots dos de la Casa Vidal.
De la seva producció es conserven al Museu Nacional d'Art de Catalunya una vintena de peces com paravents, rètols, llums i una porta vidriera de 4 fulls i quasi tres metres d'alt que es va realitzar aproximadament entre 1899 i 1904 per la casa de l'industrial Eusebi Bertrand i Serra al passeig de la Bonanova de Barcelona.
Es va casar amb Teresa Canadell i Padullés i van tenir quatre fills:Frederic, Carme, Teresa i Enric.

## Referències

* 1 2 «Necrológicas». La Vanguardia, 27-07-1950, pàg. 12.
* ↑ Maspoch, Mònica. Galeria d'autors : ruta del modernisme, Barcelona. 1a ed.. Barcelona: Institut del Paisatge Urbà i la Qualitat de Vida, 2008, p. 212. ISBN 978-84-96696-02-0 [Consulta: 14 agost 2013].
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1882, número de registre 3084.
* ↑ Galerie Barbara Giesicke. «Cloisonné Glass Company (1897 - 1910)» (en anglès). www.giesicke.com, 2015. Arxivat de l'original el 5 de març 2016. [Consulta: 24 febrer 2016].
* ↑ Gil, Núria; Bonet, Jordi «Cloisonné Glass, un fenomen modernista». Coup de fouet, 2016, pàg. 26-37 [Consulta: 28 febrer 2016].
* ↑ «Obres de Frederic Vidal». MNAC. [Consulta: 28 febrer 2016].

## Bibliografia

* Gumà, Montserrat (coord). Guia del Museu Nacional d'Art de Catalunya. Barcelona: Publicacions del MNAC, 2004. ISBN 84-8043-136-9.
# The Ten Commandments (pel·lícula de 1923)

The Ten Commandments és una pel·lícula muda èpica estatunidenca dirigida per Cecil B. DeMille, estrenada el 1923.

## Argument

Primera pel·lícula èpica bíblica de la història de Moisès dirigida per Cecil B. DeMille, i de la que faria un remake el 1956. Es narra la història de Moisès des de la seva infantesa, quan la seva mare el va abandonar en les aigües del riu Nil i va ser salvat per la filla de Ramsès I, fins a la revelació dels Deu Manaments a la muntanya del Sinaí.

## Repartiment
### Pròleg

* Theodore Roberts: Moisès
* Charles de Rochefort: Ramsès II
* Estelle Taylor: Míriam, la germana de Moisès
* Julia Faye: La dona del faraó
* James Neill: Aaron, germà de Moisès
* Lawson Butt: Dathan
* Noble Johnson: L'home de bronze (pròleg)
* Clarence Burton: director de tasques
* Pat Moore: fill del faraó
* Gino Corrado: Joshua
* Arthur Edmund Carewe: Esclau israelita, no surt als crèdits
* Rex Ingram: Esclau israelita, no surt als crèdits
* Eugene Pallette: Esclau israelita, no surt als crèdits
* Charles Farrell: Esclau israelita, no surt als crèdits
* Louise Emmons: Israelita vell

### Història

* Richard Dix: John McTavish
* Rod La Rocque: Dan McTavish
* Edythe Chapman: Martha McTavish
* Leatrice Joy: Mary Leigh
* Nita Naldi: Sally Lung
* Robert Edeson: Redding, un inspector
* Charles Ogle: el metge
* Agnes Ayres: la leprosa
* Roscoe Karn

## Enllaços externs

* (francès) Extret de la pel·lícula The Ten Commandments de 1923 a vokaster.com
# Esterol

Els esterols són esteroides formats per de 27 a 29 àtoms de carboni. La seva estructura química deriva del ciclopentaperhidrofenantrè o esterà, una molècula de 17 carbonis formada per tres anells hexagonals i un de pentagonal. En els esterols, s'afegeix una cadena lateral de 8 o més àtoms de carboni al carboni 17 i un grup alcohol o hidroxil (-OH) al carboni 3.
Aquestes substàncies es troben en abundància als éssers vius, sobretot en animals i en algunes algues vermelles. Són solubles en els dissolvents orgànics, i posseeixen un elevat punt de fusió.

## Tipus d'esterols

L'esterol més comú als animals és el colesterol, que forma part de les membranes de totes les cèl·lules. Les plantes superiors contenen fitosterol, que en realitat és una barreja de composició variable de tres components: campesterol, sitosterol i estigmasterol.
Els fongs i les llevats contenen esterols de tipus ergosterol, precursors de les vitamina D i, per tant, és necessari ingerir-los en la dieta. Organismes marins com l'estrella de mar contenen esterols molt característics amb insaturacions, per exemple en el carboni 7, en lloc del carboni 5 típic dels esterols terrestres (plantes i animals).

## Vegeu també

* Esteroide
# Estrató II

Estrató II Sòter (Strato II Soter, el Salvador) fou un rei indogrec del Panjab oriental. Va governar vers 25 aC a 10 dC segons Osmund Bopearachchi, mentre que Robert C. Senior pensa que va governar vers 25 a 1 aC.
Estrató II va governar al Panjab oriental amb capital probablement a Sagala (modern Sialkot, o a Bucefàlia (Plutarc, pàg. 48 n. 5). El seu territori fou envaït pel rei indoescita de Mathura, Rajuvula, que va conquerir el territori i així Estrató II va esdevenir el darrer rei indogrec, junt amb el seu fill Estrató III (Strato III Soter Philopator) que apareix com a corregent en alguna de les monedes i que fins i tot va emetre monedes pròpies.
Algunes monedes d'argent amb diferents motius i la inscripció Strato Soter Dikaios podrien pertànyer a Estrato III com a governant en solitari o fins i tot a un quart rei anomenat Estrató (en aquest cas Estrató IV). Si a més les monedes d'Estrató I pertanyessin a dos reis, Estrató I i II, l'Estrató II passaria a ser el III, el III passaria a ser el IV, i el Sòter Dikaios passaria a ser el V i, per tant, hi podria haver fins a cinc reis amb el nom Estrató.
Igual que el primer Estrató I, els darrers reis de nom Estrató serien membres de la dinastia de Menandre I, que també va utilitzar l'epítet Sòter i el símbol d'Atenea Pal·les.

## Monedes dels darrers Estratós

La cronologia dels darrers reis indogrecs fou establerta per Osmund Bopearachchi i altres experts només basats en l'evidència numismàtica (l'única que existeix). Les monedes cada cop eren de pitjor qualitat material i artística i les d'Estrató són les pitjors, amb un gran contrast dels primers reis que van encunyar algunes de les millors monedes de l'antiguitat. La decadència fou deguda a la pressió dels indoescites nòmades contra les restes del poder indogrec, així com el seu llarg aïllament de la resta del món hel·lenístic. No obstant els posteriors governants indoescites com Bhadayasa van dissenyar les seves monedes com imitació directe de les d'Estrató II.
Estrató II, Estrató III i Estrató IV Soter Dikaios van emetre dracmes d'argent rebaixada, les quals com s'ha dit portaven a Atenea Pal·les al revers. Estrató II semble ser un home vell amb una maixella enfonsada segons algunes de les seves monedes, per lo qual no sorprèn que el seu net fos corregent. Estrató II també va emetre monedes de bronze i fins i tot de plom del tipus comú amb Apol·lo i un trípode de sacrifici. En alguns dels dracmes d'argent d'Estrató la lletra sigma està escrita com a C, un tret no gaire estrany en les darreres monedes hel·lenístiques de l'est.

## Notes

* ↑ R.C. Senior, Indo-Scythian coins and history. Volume IV. La llegenda grega clarament implica que els dos reis foren pare i fill, i Robert Senior rebutja l'antiga lectura de "nét" a la llegenda kharosthi.
* ↑ Senior, ibid.