OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Concili d'Aquileia

El Concili d'Aquileia va ser un sínode de l'església catòlica, realitzat a Aquileia l'any 381 dC, fou part de la lluita entre les idees arrianes i ortodoxes en el cristianisme. Va ser un dels cinc concilis d'Aquileia. El concili es va celebrar al setembre del 381 dC i convocat per Gracià, l'emperador romà occidental, explícitament per a "resoldre les contradiccions de l'ensenyament discordant", de fet fou organitzat per Ambròs de Milà, encara que va ser presidida per Valerià, bisbe d'Aquileia. El concili va comptar amb la participació de trenta-dos bisbes d'Occident, d'Itàlia, Àfrica, Gàl·lia i Il·líria, entre ells sant Filastri de Brescia i sant Just de Lió, deposant dels seus càrrecs dos bisbes de la província oriental de Dàcia, Pal·ladi de Ratiària i Secundià de Singidúnum, com a partidaris d'Arri.
Pal·ladi havia demanat a l'emperador d'Orient l'oportunitat d'aclarir davant un concili general d'aquests càrrecs sobre la naturalesa de Crist, i no estava disposat a sotmetre a un concili de només els bisbes d'Occident, per Ambròs havia assegurat prèviament l'Emperador d'Occident que un assumpte com l'ortodòxia o l'heretgia de només dos bisbes podria ser resolta per un concili simple participat només pels bisbes de la diòcesi d'Itàlia. Política i cristologia estaven inextricablement imbricades al segle iv.
Ambròs va proposar que la carta d'Arri de Nicomèdia al bisbe Alexandre d'Alexandria, havia de llegir-se atentament, i que havia de cridar-se a Pal·ladi per a defensar o condemnar cada proposició herètica que disputava l'ortodòxia catòlica. Arri havia dit que només el Pare és etern, els catòlics insistien que el Fill era igualment etern. Pal·ladi va citar les Escriptures, que va vorejar Ambròs. Ambròs es refermà en les fórmules verbals recentment acordades per l'autoritat de l'Església, mentre que Pal·ladi es negà a admetre la legitimitat del procés. Els altres bisbes es pronunciaren unànimement anatema de tots els càrrecs, i l'assumpte va ser resolt. La transcripció parcial supervivent del procediment revela el caràcter d'Ambròs i la forma i la tècnica del seu argument. De Pal·ladi, diu Virgili, bisbe de Tapsos a Àfrica a finals del segle v, que després de la mort d'Ambròs (397), va escriure una resposta als escrits d'Ambròs contra l'arrianisme, que Vigili de Thapse, al seu torn escriure de contrarestar.
Aquest concili també va demanar als emperadors Teodosi I el Gran i Gracià convocar a Alexandria un concili general de tots els bisbes amb la finalitat d'acabar amb el cisma de Meleci d'Antioquia que havien succeït des del 362.

## Enllaços externs

* http://www.tertullian.org/fathers/ambrose_letters_01_letters01_10.htm#Proceedings
* «Councils of Aquileia». A: Charles Herbermann. Catholic Encyclopedia. Nova York: Robert Appleton Company, 1913.
# Biocompatibilitat

La Biocompatibilitat està relacionada amb el comportament dels biomaterials en diversos contexts. Aquest terme es refereix a la capacitat d'un material per actuar amb una adequada resposta hoste en una situació específica. L'ambiguitat d'aquest terme reflecteix el desenvolupament en curs de com interactuen els biomaterials amb el cos humà i finalment com aquestes interaccions determinen l'èxit clínic d'un dispositiu mèdic (com un xumet, la substitució de part del maluc o un suport tubular temporal). Els dispositius mèdics moderns i les pròtesis sovint estan fets de més d'un material i, per tant, no sempre n'hi ha prou amb parlar sobre la biocompatibilitat d'un material específic.
De vegades se sent parlar de la biocompatibilitat en proves en bateria o in vitro
La paraula biocompatibilitat sembla que es va mencionar per primera vegada en revistes científiques (peer-review) el 1970 per RJ Hegyeli (Amer Chem Soc Annual Meeting abstract) and CA Homsy et al. (J Macromol Sci Chem A4:3,615, 1970). Es van necessitar gairebé dues dècades fins que va ser usat de manera comuna en la bibliografia científica (vegeu aquesta evolució en el gràfic de la dreta).

## Cinc definicions de biocompatibilitat

* "La qualitat de no tenir efectes tòxics o de ferir els sistemes biològics".
* "La capacitat d'un material de comportar-se amb una resposta hoste apropiada en una aplicació específica", definició de Williams.
* "Comparació de la resposta del teixit que es produeix amb el material que s'implanta en un animal respecte als materials de control " - ASTM
* "Es refereix a la capacitat d'un biomaterial per comportar-se en la funció desitjada en una teràpia".
* "Biocompatibilitat és la capacitat d'una pròtesi implantada al cos per esistir en harmonia amb els teixits sense causar canvis deleteris importants".

## Referències

* ↑ "Biological Performance of Materials", Jonathan Black,2006, ISBN 0-8493-3959-6
* ↑ Considerations for the Biocompatibility Evaluation of Medical Devices Arxivat 2016-12-15 a Wayback Machine., Kammula and Morris, Medical Device & Diagnostic Industry, May 2001
* ↑ “In Vitro Biocompatibility Testing of Biomaterials and Medical Devices” Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine., U. Muller, Medical Device Technology, March 2008
* ↑ Dorland's Medical Dictionary
* ↑ The Williams dictionary of Biomaterials, D.F. Williams, 1999, ISBN 0-85323-921-5
* ↑ "On the mechanisms of biocompatibility", David F. Williams, Biomaterials, Volume 29, Issue 20, July 2008, pages 2,941–2,953
* ↑ "Revisiting the definition of biocompatibility" Arxivat 2016-01-10 a Wayback Machine., D Williams, Medical Device Technology 14(8) October 2003
# Oligòfag

Un oligòfag és l'organisme que s'alimenta només d'uns pocs tipus d'aliments, com ara diverses espècies de plantes, sovint no relacionats. Per tant, un oligòfag té un espectre alimentari (dieta) molt restrictiu. Un exemple és l'escarabat de la patata, que s'alimenta només de determinades espècies de la família Solanaceae. El mot "oligòfag" prové del grec ὀλιγο- (oligo), «poc» i -φαγω (phago), «menjar».
L'oligòfag es distingeix d'un costat de l'«estenòfag» o «monòfag» que només menja un tipus d'aliment i a l'altre extrem de l'«eurífag» o «polífag» s'alimenta de molts tipus diferents d'aliments i de l'«omnívor» que ho menja tot.

## Referències

* ↑ «Oligòfag». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Bruguera i Talleda, Jordi; Fluvià i Figueras, Assumpta. «olig-, oligo & fago-,-fag, -fàgia». A: Diccionari etimològic. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (2004, 4a edició), p. 651 & 376. ISBN 9788441225169.
# Nació Iipay de Santa Ysabel

La nació Iipay de Santa Ysabel és una tribu reconeguda federalment d'amerindis dels Estats Units kumeyaays, també coneguts com a indis de missió.

## Reserva

La reserva Santa Ysabel (33° 10′ 16″ N, 116° 45′ 07″ O﻿ / ﻿33.17111°N,116.75194°O﻿ / 33.17111; -116.75194) és una reserva índia federal situada al nord-est del comtat de San Diego, Califòrnia, vora les viles muntanyenques de Santa Ysabel i Julian. La reserva fou fundada en 1893 i té una superfície de 15.526,78 acres o 62,83 km². 110 persones dels 300 membres registrats vivien a la reserva en la dècada de 1970.

## Govern

La banda Santa Ysabel té la seu a Santa Ysabel. Són governats per un consell tribal elegit democràticament. Virgil Perez és el cap tribal actual.

## Desenvolupament econòmic

La tribu és propietària i gestora del Santa Ysabel Resort and Casino i del Restaurant Orchard i del Seven Oaks Bar and Grill, situats a Santa Ysabel.

## Activitats

A mitjans de novembre de cada any, la tribu celebra una diada d'Assistència Santa Ysabel.

## Notes

* ↑ "California Indians and Their Reservations: P. SDSU Library and Information Access: Population. (retrieved 23 May 2010)
* ↑ Eargle, 118-119
* 1 2 "California Indians and Their Reservations: J. Arxivat 2010-01-10 a Wayback Machine. SDSU Library and Information Access. (retrieved 22 May 2010)
* ↑ Pritzker, 146
* ↑ Shipek, 612
* ↑ "Tribal Governments by Area." Arxivat 2010-05-05 a Wayback Machine. National Congress of American Indians. (retrieved 23 May 2010)
* ↑ "Santa Ysabel Resort & Casino." 500 Nations. (retrieved 23 May 2010)
* ↑ "Santa Ysabel Casino." (retrieved 23 May 2010)
* ↑ Eargle, 136

## Referències

* Eargle, Jr., Dolan H. California Indian Country: The Land and the People. San Francisco: Tree Company Press, 1992. ISBN 0-937401-20-X.
* Pritzker, Barry M. A Native American Encyclopedia: History, Culture, and Peoples. Oxford: Oxford University Press, 2000. ISBN 978-0-19-513877-1.
* Shipek, Florence C. "History of Southern California Mission Indians." Handbook of North American Indians. Volume ed. Heizer, Robert F. Washington, DC: Smithsonian Institution, 1978. 610-618. ISBN 0-87474-187-4.

## Enllaços externs

* Iipay Nation of Santa Ysabel Arxivat 2010-08-28 a Wayback Machine.
# Jacques Mouvet

Jacques Mouvet (Ixelles, 16 de desembre de 1912 - gener 1993) fou un pilot de bob belga que va competir durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Sankt Moritz, on disputà les dues proves del programa de bob. Guanyà la medalla de plata en la prova de bobs a quatre, formant equip amb Max Houben, Freddy Mansveld i Louis-Georges Niels, mentre en la prova del bob a dos fou quart. En el seu palmarès també destaquen una medalla de plata i una de bronze al Campionat del món de bob.
Mouvet i Max Houben compartien bob quan patiren un greu accident que matà Houben a Lake Placid el 1949.

## Referències

* 1 2 «Jacques Mouvet Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 11 d'octubre 2012. [Consulta: 3 gener 2020].
* ↑ «Bobsleigh two-man world championship medalists since 1931 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 3 gener 2020].
* ↑ «Bobsleigh four-man world championship medalists since 1930 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 3 gener 2020].
# Festival de música de Llívia

El Festival de música de Llívia és un festival de música clàssica que se celebra a l'església de Nostra Senyora dels Àngels de Llívia des de 1981. Des de 2015, però, el festival s'ha ampliat a més estils, realitzant activitats durant tots l'any.
Des del començament ha experimentat una transformació gràcies a les aportacions de l'Ajuntament, dotant-lo d'equipaments des de finançar un magnífic orgue, dels millors construïts a Collbató per Gabriel Blancafort, mitjançant subscripció pública oberta pel Patronat, amb la col·laboració i aportació de la Companyia Epson Ibèrica l'any 1990, fins a condicionar una comunicació exterior del temple a la façana nord com a sortida d'emergència; instal·lar l'abastament d'aigua i serveis higiènics; ventilació interior per espiells i finestres practicables, cortinatges, megafonia, il·luminació, manteniment de pintura; reestructuració de l'edifici de ca les Pintores destinada a camerinos, dotant-la de serveis d'aigua i calefacció, còmodes grades situades al Cor per a 100 espectadors, embelliment i enllumenat de l'entorn monumental, etc.
Les orquestres i les obres més destacades que han participat assíduament en el Festival fins al moment són l'Orquestra Amadeus de Ràdio Polònia que dirigeix Agnieska Duczmal i el famós cor Ave Sol de Riga, amb quatre solistes interpretant el rèquiem de Mozart; el recordat violinista xec dels primers temps del festival Frantisek Novotny, en el concert per a violí en mi major de J.S.Bach. L'Orquestra Simfònica d'Ucraïna també amb el cor Ave Sol en el rèquiem de Verdi; el virtuós Trio Guarneri de Praga; el prestigiós conjunt suís que fundà i dirigí Yehudi Menuhin, Festival Strings Lucerne amb Mikail Rudy, piano, i Fruzsina Hara, trompeta, la Camerata de la Filharmònica de Berlín amb el clarinet solista Wenzel Fuchs, els solistes d'American Espiritual Ensemble sota la direcció d'Everett Mc. Corvey; el conjunt hongarès que dirigeix Janos Rolla, tan identificat amb el Festival de Llívia; l'Orquestra Franz Liszt de Budapest, amb dos oboès i dos trompes, amb quatre solistes de superior nivell, Mikail Ovrutsky, violí, Wilfried Strehle, viola, Claudi Arimany, flauta i Marielle Normann, arpa.
El Festival es desenvolupava en dos cicles, el d'estiu i el d'hivern. El d'estiu acostuma a començar a principis d'agost i el d'hivern, el desembre.

## Vegeu també

* Josep Vinyet i Estebanell, fundador del festival i director durant 30 anys

## Referències

* ↑ Llívia dona un nou impuls al seu Festival de Música Arxivat 2016-10-02 a Wayback Machine., naciodigital.cat, 11 de juny de 2016
* ↑ Un nou orgue inaugura el Festival de Llívia, El Punt, 6 de juliol de 1990
* ↑ El Festival Internacional de Música de Llívia comença demà amb The American Spiritual Gospel Ensemble, Vilaweb, 6 d'agost de 2001
* ↑ Llívia, un festival històric a nuvol.com
* ↑ Agenda del Festival en 2015, a gencat
* ↑ Ha mort Josep Vinyet, impulsor del Festival de Música Vila de Llívia, a viurealspirineus.cat

## Enllaços externs

* Festival de música de Llívia
* Festival de música de Llívia a facebook
# Fleurus

Fleurus (en való Fleuru) és un municipi belga de la província d'Hainaut a la regió valona. Comprèn les localitats de Fleurus, Brye, Heppignies, Lambusart, Saint-Amand, Wagnelée, Wanfercée-Baulet i Wangenies. Ha estat protagonista de diverses batalles.

## Agermanaments

* Couëron

## Vegeu també

* Batalla de Fleurus
# Font de la Mina (Caldes de Malavella)

La Font de la Mina és una font situada al nucli urbà de Caldes de Malavella (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Té forma d'arc de mig punt, i està realitzada amb pedra calcària encastada a un mur d'obra vista i amb un brollador. D'aquest mur surten dos braços que formen dos bancs. El conjunt té forma d'U. Formant part de la mateixa estructura unes escales donen accés a la carretera. Les parets situades darrere dels bancs estan pintades i estocades amb tonalitats terroses. Al costat de la font hi ha un safareig d'aigua calenta on encara s'hi va a rentar.
L'aigua termal de la font de la Mina, també coneguda com la del Raig d'en Mel o d'en Xiberta, brolla a una temperatura propera als 60 graus i prové de la font del Puig de les Moleres.

## Història

Tot i no ser la més antiga, és una de les fonts més populars de Caldes i va sorgir arran d'una extracció de terres feta per dessecar un camp pantanós. Això passava a mitjans del segle xviii, després que les fonts del poble deixessin de rajar com a conseqüència d'un terratrèmol produït l'any 1755. Aquesta aturada va ser temporal i un cop restablerta la normalitat es va comprovar que al sector de les Moleres sortia aigua calenta: era, doncs, una tercera deu d'aigua termal que s'afegia a les del puig de les Ànimes i de Sant Grau. La descoberta va portar a crear una mina i, posteriorment, a la canalització de l'aigua i a l'obertura de la font pública que avui continua sent un dels llocs més visitats de Caldes.
A mitjan segle xix l'aigua termal de la font de la Mina es va canalitzar per a donar-li un ús balneari. Al costat hi ha uns antics safareigs creats a principis del segle XX sobre la riera del Lleixiu, un nom que prové del convenciment que l'aigua de Caldes té molt bones propietats per rentar la roba. Aquests rentadors formen part del conjunt de la font de la Mina, que es completa amb una zona enjardinada que convida a asseure's i assaborir l'aigua termal. El vincle de Caldes de Malavella amb l'aigua és latent a tot el poble però resulta especialment evident a l'entorn de la Mina, un espai situat al carrer de Trasmuralla que exemplifica diferents usos socials d'aquest element: d'una banda, l'apreciada font d'aigua termal i, de l'altra, els antics safareigs on es rentava la roba.

## Referències

* 1 2 3 «Font de la Mina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2014].
* 1 2 3 «Els racons de Caldes» (en catala). [Consulta: 14 desembre 2013].
# Francesc d'Asprer i Talric

Francesc d'Asprer i Talric (Sant Joan de les Abadesses s.XVII - Barcelona 1713) fou militar català durant la Guerra de Successió Espanyola. Destacat austriacista, participà en la presa de Barcelona l'any 1705. Fou nomenat Governador de Tarragona i assolí el grau de General de Batalla. Carles d'Àustria li atorgà el títol de Comte de Fogonella.
Després de la retirada per motius de salut del coronel Cordelles, el general de batalla Asprer fou posat al front del Regiment de la Ciutat de Barcelona el 29 de juliol de 1713, però poc més d'una setmana després, el 7 d'agost, el coronel Asprer caigué abatut i morí. Probablement és enterrat al Fossar de les Moreres.

## Referències

* ↑ Hernàndez i Riart, 2007, p. 210.

## Bibliografia

* Hernàndez, Francesc Xavier; Riart, Francesc. Els Exèrcits de Catalunya (1713-1714). Uniformes, equipaments i organització. Barcelona: Rafael Dalmau Editor, 2007. ISBN 978-84-232-0713-8.

## Enllaços externs

* Biografia del General Francesc d'Asprer i Talric Arxivat 2014-01-15 a Wayback Machine.
* La Batalla de l'11 de setembre de 1714 Arxivat 2014-05-17 a Wayback Machine.
# Francisco Aguilera y Egea

Francisco Aguilera y Egea (Ciudad Real, 31 de març de 1857 - Madrid, 19 de maig de 1931) va ser un militar i polític espanyol.

## Biografia

Va combatre en les campanyes de la Guerra del Marroc ocupant-se de la plaça de Tetuan des de 1911. El 19 d'abril de 1917 va ser nomenat ministre de la Guerra al govern de Manuel García Prieto, ocupant el càrrec fins a juny del mateix any. Durant el seu curt període en el Ministeri va decretar la dissolució de les "Juntes militars de Defensa", per anar en contra de la disciplina castrense. Va ser després Senador vitalici des de 1918 i, com a liberal convençut, gaudia de molt prestigi en l'Exèrcit fins al punt que el Cuadrilátero va barallar el seu nom per encapçalar un directori militar poc abans del cop de Miguel Primo de Rivera. Va tenir una desagradable polèmica en defensa de l'exèrcit amb el polític José Sánchez Guerra y Martínez sobre l'expedient derivat del Desastre d'Annual, polèmica que va acabar amb el seu prestigi.
Durant el posterior Directori militar, va mantenir una oposició fèrria a Primo de Rivera i va ser un dels principals caps, al costat dels generals Valerià Weyler i Domènec Batet de la Sanjuanada de 1926 i de l'aixecament dels artillers de gener de 1929 a Ciudad Real i València. Després de la proclamació de la Segona República, Manuel Azaña el va ascendir al rang de capità general en 1931, abans de suprimir aquest grau militar i setmanes abans de la seva defunció.

## Referències

* ↑ Urquijo y Goitia, José Ramón de (2001). Gobiernos y ministros españoles en la edad contemporánea, pág. 99
* ↑ Robles Muñoz, Cristóbal (1997) José María de Urquijo e Ybarra: opinión, religión y poder, pág. 355
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ McKercher, B. J. C. (1989). Esme Howard: A Diplomatic Biography, pág. 266

## Enllaços externs

* Francisco Aguilera y Egea a xtec.cat
* Francisco Aguilera y Egea a mcnbiografias.com
# Francisco García Novo

Francisco García Novo (Madrid, 2 de maig de 1943) és un biòleg espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals des de 2003.

## Biografia

El 1966 es llicencià en biologia a la Universitat Complutense de Madrid, on s'hi va doctorar el 1968. Es va doctorar en Ciències Biològiques en la St. Andrews University, O.K. Va ser Catedràtic d'Ecologia en la Universitat de Santiago de Compostel·la i des de 1977 fins al 2013 en la de Sevilla. És membre numerari de la Reial Acadèmia de Ciències de Sevilla, President de l'Associació Espanyola d'Ecologia del Paisatge, i membre de consells assessoris i d'institucions nacionals i internacionals. Ha estat conseller assessor de la Generalitat Valenciana i de la Junta d'Andalusia.

## Guardons

* Premi Rei Jaume I (Medi ambient) el 1995
* Creu de l'Orde d'Alfons X el Savi (1967)
* Certificate of International Appreciation, O.S. MAB Committee.

## Recerques

De les seves recerques destaquen els estudis sobre Doñana i en entorns mediterranis, atlàntics a Gran Bretanya, subantàrtics i semiàrids a Argentina, tropicals a Centreamèrica i continentals als Estats Units.
A més ha introduït models numèrics per a variables morfoestructurals i energètiques de les plantes i per a les accions sobre elles i les seves comunitats de diversos factors.

## Publicacions

* The Ecology and Conservation of European Dunes (1997)

## Referències

* ↑ Biografia al web de la RAC
* ↑ Biografia al web de Focus Abengoa

## Enllaços externs

* Francisco García Novo a El País
# Francisco Mendes

Francisco Mendes, nom de guerra Chico Té (Enxude, Guinea Bissau, 7 de febrer de 1939 – 7 de juliol de 1978) va ser un polític de Guinea Bissau. Va ser el primer primer ministre del país i va mantenir aquesta posició del 24 de setembre de 1973 fins a la seva mort en un accident automobilístic en circumstàncies sospitoses el 7 de juliol de 1978.

## Primers anys

A principis de la dècada de 1960 el PAIGC va posar en marxa la lluita armada contra l'imperialisme portuguès que duraria més d'una dècada. Mendes va ser un dels pocs estudiants de Guinea Bissau en l'ensenyament secundari quan va abandonar l'escola per unir-se al PAIGC en la dècada de 1960. Aviat va esdevenir comissari polític de l'àrea fr Bafatá en 1962. En els anys 1963-1964 va dur a terme la mateixa funció en el Front Nord. Va entrar al politburó en 1964 i es va convertir en membre del consell de la guerra del PAIGC en 1965. En 1967 va ser nomenat delegat del Consell per al Front Nord.

## Primer ministre

Després de les negociacions entre Portugal i el PAIGC a principis de 1974, Portugal va concedir la independència a Guinea Bissau malgrat que el PAIGC havia declarat la independència unilateral gairebé un any abans. El govern dirigit pel PAIGC va ser encapçalat per Luís Cabral, mig germà del cofundador del PAIGC Amílcar Cabral, l'assassinat del qual a Conakry el 20 der gener de 1973 segueix sent un misteri. Francisco Mendes va ser escollit per primera vegada primer ministre del país com a Comissário Principal i en aquest paper com a recent membre de l'ONU va ser responsable d'una sèrie de programes de desenvolupament d'inspiració socialista, i un pla de quatre anys cap a la reconciliació nacional. La signatura Mendes va aparèixer en les primeres quatre bitllets de banc (10, 50, 100 i 500 pesos), emesos el 1976 a Guinea Bissau.
Tot i que les causes de la seva mort el 7 de juliol de 1978 són encara en disputa, la mes acceptada és que el PAIGC n'hi estava involucrat. Una teoria àmpliament acceptada, encara que no verificable des de 2006, és que la dissidència entre els líders del PAIGC podria haver provocat el seu assassinat.

## Honors

Com a nacionalista africà i figura nacional en la lluita per la independència, Francisco Mendes ha estat honrat tant a Guinea Bissau com a Cap Verd. A més de la seva cara als bitllets de 500 pesos guineenses (segona (1983) i tercera emissions 1990), moltes escoles i carrers que porten el seu nom pot veurà al llarg de Guinea Bissau, i l'Aeroport Internacional Francisco Mendes de Praia a Cap Verd va ser nomenat en el seu honor.

## Vida personal

Es va casar en 1973 a Ziguinchor, Senegal i va deixar dos fills i dues filles.

## Referències

* 1 2 3 Symes, Peter. «The Banknotes of Guinea-Bissau». [Consulta: 20 juliol 2016].

## Enllaços externs

* World Statesmen - Guinea-Bissau