OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# República de Qurtuba

La república de Qúrtuba / Qurṭuba o República de Còrdova va ser l'Estat que va sorgir en la ciutat de Còrdova i els seus voltants arran la desintegració del Califat de Còrdova, en 1031.

## Orígens

Era evident des de feia temps, que el Califat se n'havia anat separant en multitud de petits Estats independents i que la capitalitat de Còrdova era purament nominal. Després de la destitució de l'últim Califa, Hixam III, en Novembre de 1031, una junta de notables va decidir donar el poder a Abu l-Hazm Jawhar, de la família Banu Jahwar, i que gaudia de gran prestigi. Aquest va desenvolupar un sistema de govern quasi republicà, amb un consell de ministres i jurístes a qui consultar abans de prendre qualsevol decisió política. Sota aquest mandatari, Còrdova va tindre una direcció col·lectiva en lloc d'un únic Emir com altres taifes.

## La república

Abu-l-Hazm Jàhwar ibn Muhàmmad ibn Jàhwar va governar Qurtuba des de 1031 fins a la seva mort, en 1043. El va succeir son fill Abu-l-Walid Muhàmmad ibn Jàhwar ar-Raixid, que continuà el benvolent govern de son pare durant vint-i-un anys més. A mesura que es feia gran, Abū'l Walīd va anar deixant la direcció de Còrdova en mans dels seus fills, Abd al-Rahman i Abd al-Màlik. Els dos germans però, van començar aviat una lluita pel govern de l'Estat, restant poder als nobles per a desplaçar l'altre germà. Abd al-Màlik va aconseguir desplaçar del poder son germà. Tots aquests fets van desestabilitzar Còrdova.
El govern va deixar de ser el d'una república burgesa per a esdevenir una més de les taifes, regida d'una manera poc previsora. Abd al-Màlik va fer moviments buscant l'amistat d'al-Mútadid, Emir d'Ixbíliya, i això no van passar desapercebut al d'Emir de Tulàytula, Yahya ibn Ismail al-Mamun. Aquest va manar un exèrcit que va assetjar Qurtuba. Muhàmmad ibn Abbad al-Mútamid, successor d'al-Mútadid envià les seves tropes per alçar el setge de Còrdova, derrotant l'exèrcit toledà en 1070. Però al-Mutamid, en lloc de tornar la ciutat a Abd al-Malik la va prendre per a si mateix. Abd al-Màlik va ser deposat i al-Mútamid va incorporar la taifa a la de Sevilla. Abd al-Malik va ser empresonat i més tard exiliat a l'Illa de Saltes.
A primers de 1075, un personatge amb el nom d'Ibn Ocasha, s'apoderà de Còrdova i li la va entregar a al-Mamun, que es va desplaçar fins allà per fer-se càrrec. En Juny d'aquest any moria al-Mamun emmetzinat. Ibn Ocasha encara es va mantindre tres anys en Còrdova sota el teòric poder de l'Emirat de Tulàytula. En 1078, al-Mútamid de Sevilla tornava a prendre Còrdova, que va continuar formant part de la Taifa sevillana fins a la conquesta dels Almoràvits que van assaltar la ciutat el 25 de març de 1091.

## Llista de governants

* Abu-l-Hazm Jàhwar ibn Muhàmmad ibn Jàhwar 1031-1043
* Abu-l-Walid Muhàmmad ibn Jàhwar ar-Raixid 1043-1064
* Abd-al-Màlik ibn Muhàmmad al-Mansur 1064-1070

## Referències

* ↑ Viguera Molíns, María Jesús. Los reinos de taifas y las invasiones magrebíes (en castellà). RBA, 2007, p. 132. ISBN 84-473-4815-6.
# Secundino Aifuch Asurio

Secundino Aifuch Asurio (Asunción, 21 de maig de 1952), de vegades escrit com Ayfuch, és un exfutbolista paraguaià de les dècades de 1970 i 1980.

## Trajectòria

Defensa esquerre, polivalent, bon marcador i amb un fort xut. Començà la seva carrera esportiva el 1971 al Sol de América, on jugà cinc temporades, passant, a continuació al Cerro Porteño, on jugà tres noves temporades fins al 1978. Aquest any fou fitxat pel RCD Espanyol, on jugà durant quatre temporades. En aquestes quatre temporades disputà un total de 67 partits de lliga en els quals marcà 6 gols. Fou l'autor del gol 2000 de l'Espanyol a la lliga. L'any 1982 retornà al Paraguai, on disputà la resta de la seva carrera, excepte una petita estada a l'AC Santa Sofia italià. Al Paraguai jugà novament a Cerro Porteño, a Sportivo San Lorenzo i Sportivo Iteño. Fou internacional amb la selecció del Paraguai. Disputà un total de 20 partits entre 1975 i 1981, marcant dos gols.

## Referències

* ↑ «Guaranies en blanco y azul». Mundo Deportivo, 14-09-1995. [Consulta: 20 abril 2013].
* ↑ «[hemeroteca.mundodeportivo.com/preview/1979/09/13/pagina-2/1055156/pdf.html Galeria de Figuras]». Mundo Deportivo, 13-09-1979. [Consulta: 20 abril 2013].
* ↑ «Dos goles al Barça y 3200». Mundo Deportivo, 29-11-2007. [Consulta: 20 abril 2013].
* ↑ «Secundino Aifuch». national-football-teams.com. [Consulta: 20 abril 2013].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
# Robert Eisenman

Robert H. Eisenman és catedràtic d'arqueologia i director de l'Institut per a l'Estudi dels Orígens Judeoristians; és també membre visitant del Linacre College de la Universitat d'Oxford. És consultor de la Biblioteca Huntington i una de les figures líders en la campanya mundial per a l'accés dels investigadors als Manuscrits de la mar Morta.

## Teories

Eisenman afirma que els prejudicis del grup d'erudits que primer van descobrir i van treballar en els Manuscrits de la Mar Morta, dirigits pel Pare Roland De Vaux, van fer descartar les proves que indicaven clarament que molts dels rotllos podrien datar del segle i, i en canvi els van assignar un passat més antic.
Considera els Manuscrits de la Mar Morta com a documents d'inspiració messiànica, pertanyents a un partit patriòtic i ultraconservador jueu, oposat al govern romà/herodià de Palestina, els membres eren coneguts com a "zaddikim" o "zadokites" ("els justos"), que es reunien principalment a Qumran. Eisenman identifica al líder d'aquest moviment d'oposició com el "Mestre Just", amb Jaume el Menor, germà de Jesús, executat per ordre del summe sacerdot Ananies ben Ananies l'any 62. Sosté també que el renom de Jaume i la injustícia de la seva mort van poder haver desencadenat la primera de les Guerres judeo-romanes contra l'Imperi Romà, del 66 al 73.
Eisenman, com altres erudits, ha proposat la tesi que Jaume el Major anomenat “El Just” i els zaddikim, coneguts avui com a natzarens o judeocristians, foren marginats per un herodià anomenat Pau de Tars i els cristians d'origen gentil que el van seguir. Aquesta versió del cristianisme, liderada per Pau, va transformar l'ensenyament militant dels zaddikim en una doctrina pacífica i universal.
Entre altres teories, Eisenman observa que el testimoni de Flavi Josep sobre l'execució de dos dels fills de Jaume i la seva esposa Mariamne, que representaven la darrera línia hereditària dels macabeus, va inspirar realment el relat de la Matança dels Innocents de l'Evangeli de Mateu (2:16-18), atès que els seus dos fills eren de sang jueva reial, i Herodes creia que eren una amenaça veritable per ell.

## Obra

* James the Brother of Jesus (1998)
* The Dead Sea Scrolls
* The First Christians (1996)
* The Dead Sea Scrolls Uncovered(1992).
* Maccabees, Zadokites, Christians and Qumran: A New Hypothesis of Qumran Origins (1982)
* James the Just in the Habakkuk Pesher (1984).
* Islamic Law in Palestine and Israel (1978)

## Enllaços externs

* Blog de Robert Eisenman (anglès)
* Robert Eisenman: Un home amb noves idees (anglès)
# Faustino Alonso

Faustino Alonso (15 de febrer de 1961) és un exfutbolista paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 1986.

## Referències

* ↑ 1986 FIFA World Cup Mexico Arxivat 2011-10-03 a Wayback Machine.
* ↑ «Paraguay's World Cup squad 1986». planetworldcup.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Víctor Javier Cáceres Centurión

Víctor Javier Cáceres Centurión (25 de març de 1985) és un futbolista paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 2010. Destacà al club brasiler Flamengo on jugà entre 2012 i 2015.

## Referències

* ↑ «Cáceres, Víctor». National Football Teams. [Consulta: 1r setembre 2017].
* ↑ «Paraguay's World Cup squad 2010». planetworldcup.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Cáceres é apresentado oficialmente pelo Flamengo (en portuguès). 6 juliol 2012. Flamengo.com.br. Consultat 14 agost 2012.
* ↑ Começa como volante, termina como zagueiro: a estreia de Cáceres no Fla (en portuguès). 9 agost 2012. Globoesporte.com.br. Consultat 14 agost 2012.
# Tàrgum d'Onquelos

El Targum d'Onquelos (en hebreu: תרגום אונקלוס) és el Targum oriental oficialment considerat com Targum de Babilònia de la Torà. Això no obstant, hom creu que els seus orígens provenen d'Occident, de la terra d'Israel. Se n'atribueix l'autoria a Onquelos, tot i que es confon aquest personatge amb la deformació del nom d'Aquila de Sinop.
Alguns estudiosos atribueixen la traducció a l'arameu d'Aquila de Sinop, atès que creuen que Onquelos surt d'una traducció defectuosa del grec a l'arameu. La traducció és singular en el fet que evita qualsevulla mena de personificació. Samuel D. Luzzatto considera que el treball estigué originàriament destinat a la gent simple, argument fortament refutat per Nathan Marcus Adler en la introducció a Netinah La-Ger.
Des de temps talmúdics fins a l'actualitat les comunitats jueves del Iemen reciten el targum vers a vers alternant amb els versos en hebreu.
El Talmud estableix que «una persona completa la seva part de l'escriptura juntament amb la comunitat, llegint-la dues vegades, i una el targum». Molts atribueixen aquest passatge com referit al Targum d'Onquelos.
# Denis Caniza

Denis Caniza (29 d'agost de 1974) és un exfutbolista paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 1998.

## Referències

* ↑ Denis Caniza a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ International statistics a rsssf
* ↑ «Paraguay's World Cup squad 1998». planetworldcup.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Víctor Genes

Víctor Genes (Asunción, 29 de juny de 1961 - Asunción, 17 de març de 2019) va ser un futbolista paraguaià que jugava com a migcampista. Va jugar, al Paraguai, amb el Cerro Porteño. Va ser directiu de futbol del Paraguai del 2013 al 2014.
Va jugar a futbol sala amb el Club 16 de Agosto de Luque, Sportivo Luqueño, Club Libertad, Club Sol de América, Aquidabán, Club Guaraní, Cerro Porteño i Club River Plate. Va debutar a la selecció de futbol del Paraguai el 14 de juny de 1991 en un partit de Copa Paz de Chico contra Bolívia (0-1 victòria). Va obtenir un total de tres títols internacionals, sense marcar gols per al conjunt nacional.
Després de retirar-se com a jugador, Genes es va convertir en entrenador de futbol. Va dirigir la selecció nacional de futbol de Paraguai durant la Copa Carlsberg del 2001.Va dirigir el Club Libertad al títol de Paraguai Primera Divisió 2003, abans de traslladar-se a l'Equador per gestionar el Club Social i el Deportivo Macará. També va gestionar José Gálvez FBC al Perú.

## Referències

* ↑ Falleció Víctor Genes (castellà)
* 1 2 «Alicio renunció y asumió Víctor Genes» (en castellà). ABC Digital, 11-03-2006. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 28 gener 2020].
* ↑ «Víctor Genes seguirá como DT de Libertad» (en castellà). ABC Digital, 08-11-2003. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 28 gener 2020].
* ↑ «Llega Víctor Genes para ver jugadores para el Macará» (en castellà). ABC Digital, 12-12-2006. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 28 gener 2020].
* ↑ «Paraguayo Víctor Genes, nuevo DT de José Gálvez en Perú» (en castellà). Terra, 20-08-2009.
# Carlos Humberto Paredes

Carlos Humberto Paredes (16 de juliol de 1976) és un exfutbolista paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 1998, 2002 i 2006.

## Referències

* ↑ Carlos Humberto Paredes a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Paraguay's World Cup squad 1998». planetworldcup.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Francisco Santiago Reyes

Francisco Santiago Reyes (Asunción, 4 de juliol de 1941 - Asunción, 31 de juliol de 1976) fou un futbolista paraguaià de les dècades de 1960 i 1970.
Fou 13 cops internacional amb la selecció del Paraguai.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Olimpia, Atlético de Madrid i Flamengo.

## Referències

* 1 2 Assaf, Roberto; Martins, Clóvis. Almanaque do Flamengo (en portuguese). 1st. Editora Abril, 2001, p. 507. OCLC 837719185.
* 1 2 Enciclopédia do Futebol Brasileiro Lance Volume 2. Rio de Janeiro: Aretê Editorial S/A, 2001, p. 331. ISBN 85-88651-01-7.
* ↑ Flamengo fan site
# Attila Sallustro

Attila Sallustro (Asunción, 15 de desembre de 1908 - Roma, 28 de maig de 1983), conegut com a Sallustro I, fou un futbolista Italo-paraguaià de la dècada de 1930.
Nascut al Paraguai de pares italians, de jove es traslladà a Nàpols. La major part de la seva carrera la passà al S.S.C. Napoli, on també hi fou entrenador. Fou dos partits internacional amb Itàlia.
El seu germà menor Oreste Sallustro (anomenat Sallustro II) també fou futbolista.

## Referències

* ↑ RSSSF.com Arxivat 19 October 2006$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Napoli Statistics». Forza Azzurri, 24-06-2007.
# Daniel Sanabria

Daniel Sanabria (Asunción, Paraguai, 8 de febrer de 1977) és un exfutbolista paraguaià. Va disputar 7 partits amb la selecció del Paraguai, amb la qual disputà el Mundial de 2002.

## Referències

* ↑ National Football Teams
* ↑ «Paraguay's World Cup squad 2002». planetworldcup.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Primera carta a Timoteu

* Epístoles Paulines
* · 1 Tessalonicencs (52)
* · 2 Tessalonicencs* (~53?)
* · 1 Corintis (56)
* · Romans (56)
* · Filipencs (56-57)
* · 2 Corintis (57-58)
* · Gàlates (57-58)
* · Colossencs (~60?)
* · Filemó (60-61)
* · Efesis* (60-62?)
* · 1 Timoteu* (~60-70?)
* · 2 Timoteu* (~60-70?)
* · Titus* (~65-70?)
* * Autoria dubtosa
La Primera carta a Timoteu és una carta del Nou Testament de la Bíblia que forma un grup homogeni amb la Segona carta a Timoteu i l'Epístola a Titus. El seu estil i vocabulari difereixen del dels altres escrits paulins pel que la majoria dels teòlegs consideren que no fou escrita per l'apòstol Pau.

## Contingut

La Primera carta o epístola a Timoteu té un estil ètic elevat, a partir del qual fa recomanacions pràctiques per la vida sana de l'Església i dels seus integrants. Expressa una preocupació per les discussions sense fi dels falsos doctors que s'aparten de la fe, "estan encegats per l'orgull i no saben res". La carta fonamentalment ensenya les pràctiques cristianes.
* En el capítol 1 esmenta a Himeneu i Alexandre "a qui vaig posar en mans de Satanàs."
* En el capítol 2 aconsella a "les dones casades s'han de mantenir en silenci i submises als marits. No els permeto ensenyar i així dominin els seus marits".
* El capítol 3 tracta sobre l'ordre eclesiàstic dels seus dirigents i les seves condicions.
* En el capítol 4 comenta el problema de l'anomenada "falsa ciència", fent probablement referència a grups de cristians gnòstics. Els descriu com que "prohibiran de contraure matrimoni i de menjar certs aliments" (4,3) probablement es referix a grups marcionites.
* En el capítol 5 recomana assistir a les viudes, aconsellant a les viudes joves tornar-se a casar.
* En el capítol 6 accepta l'esclavitud com un jou que s'ha de respectar.
* En el capítol 6:20 anomena els "falsos arguments", amb la paraula "arguments" o "l'antítesi", sembla referir-se al nom d'un escrit; Antítesi de Marció, per alguns autors una subtil referència a l'heretgia de Marció.

## Autor i data

La data de la carta és tema de polèmica. Hi ha autors que creuen que és d'autoria paulina, i opinen que fou escrita als volts de l'any 61 dC., possiblement des de Roma a on Pau hauria sortit de l'anomenada primera presó a Roma.
En canvi, autors moderns consideren que la carta no està escrita per Pau, creuen que fou escrita per algun deixeble seu després de la seva mort. Altres autors com Carroll Bierbower defensen que la carta és una resposta de l'església oficial a les doctrines herètiques de Marció que va arribar a Roma vers l'any 140, per tant seria de data posterior.
La carta probablement és citada en escrits d'Ignasi d'Antioquia, Policarp d'Esmirna i Tertulià en el segle ii.
El Fragment Muratorià (any 170), la reconeix com acceptada per l'església junt a les cartes de Filemó, Titus, i la segona de Timoteu, ...en amor i afecte; però han estat santificades per l'honor de l'església catòlica en la regulació de la disciplina eclesiàstica.

## Enllaços externs

* Primera epístola a Timoteu
* Benet XVI presenta les figures de Timoteu i Titus Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
# Corneli el Centurió

Corneli (en grec, Κορνήλιος) fou un centurió romà, considerat com el primer gentil convertit al cristianisme en època dels apòstols, tal com narren els Fets dels apòstols.

## Relat bíblic

Centurió a Cesarea, capital de la província de Judea, Corneli apareix al Nou Testament com a home temorós de Déu, que pregava sovint i feia obres de caritat. Va tenir la visió d'un àngel que li deia que les seves oracions havien estat escoltades i que enviés a buscar Simó Pere, l'apòstol, que vivia a Jaffa a casa d'un tintorer anomenat Simó.
Al seu torn, Pere va tenir una altra visió (Fets, 10, v. 10-16) que li deia, mitjançant un símbol, que no considerés ni digués que era impur allò que Déu mateix havia purificat. Amb això, quan van arribar els homes enviats per Corneli, Pere va entendre que la visió volia dir que els gentils, aquells que no eren jueus, també podien ésser convertits i fer-se cristians: fins llavors, el cristianisme només s'havia difós entre jueus.
Quan Corneli va trobar Pere, va agenollar-se davant seu i Pere li donà la benvinguda. Pere li explicà el ministeri de Crist i la seva resurrecció, llavors l'Esperit Sant caigué sobre ells i Corneli i altres gentils van lloar Déu, amb el do de llengües, cadascú en la seva. Corneli i els seus acompanyants van ésser batejats llavors.

## Significació

Corneli podria ésser centurió de la Cohors II Italica Civium Romanorum o Cohors Italica segons la Vulgata.
La importància del baptisme de Corneli rau en el fet que, fins llavors, s'entenia que la fe cristiana havia de ser exclusiva per als jueus. Així s'obria la possibilitat que el cristianisme s'estengués per tot l'Imperi i entre tota mena de persona.

## Tradició posterior

Algunes tradicions narren que Corneli va esdevenir el primer bisbe de Cesarea o de Scepsis, a Mísia. Venerat com a sant per diverses confessions cristianes, la seva festivitat se celebra el 2 de febrer.

## Enllaços externs

* Catholic Encyclopedia. "Cornelius"
# Bangkok Dangerous (pel·lícula de 2008)

Bangok Dangerous és un remake estatunidenc estrenat el 2008. La pel·lícula es basa en el film homònim d'acció i suspens tailandès de 1999 dirigida pels germans Oxide Pang Chun i Danny Pang, encarregats també de dirigir aquest remake. En el repartiment destaca la presència de Nicolas Cage com a actor principal.

## Argument

Joe (Nicolas Cage) és un dels millors assassins a sou, destacat per la seua discreció i facilitat per a assolir els objectius dels seus clients sense deixar rastre. En un dels seus treballs haurà de viatjar a Bangkok contractat per un gàngster local. Per assolir eliminar els quatre l'objectius indicats amb èxit, Joe contractarà a un lladre d'estar per casa anomenat Kong (Shahkrit Yamnarm) amb la finalitat d'usar-lo i matar-lo a l'acabar el treball, no obstant això, la simpatia del jove tailandès truncarà la seua intenció inicial, fet que no serà ben vist pel gàngster que li va contractar, decidint capturar-li, deslligant la ira de Joe.

## Repartiment

* Nicolas Cage com Joe.
* James With com Chicago.
* Charlie Yeung com Fon.
* Philip Waley com a agent Van Driver.
* Shahkrit Yamnarm com Kong.
* Shaun Delaney com pare de Joe.
* Panward Hemmanee com Aom.
* Dom Hetrakul com Aran.
# Pere Pous i Solà

Pere Pous i Solà (Centelles, Osona, 22 de gener de 1887 - Malla, Osona, 15 de setembre de 1936) fou un filòsof, liturgista i traductor català. També va ser Canonge lectoral de la catedral de Vic (1935).

## Biografia

Acabat el segon curs de filosofia al Seminari, passà a la Pontífica Universitat Gregoriana i a l’Institut Bíblic de Roma per cursar-hi filosofia, teologia i Sagrada Escriptura (1904-1913). En totes tres facultats obtingué el grau de doctor. La seva tesi a l’Insitut Bíblic per a obtenir el doctorat en Sagrada Escriptura va ser El Sentido Mesánico o la Reserva de Jesús en su manifestación mesiánica según los Santos Evangelios (publicada en Revista Española de Estudios Bíblicos). Al final de la seva estada a Roma participà en el viatge d’estudis a Terra Santa.
Fruit d’aquesta estada serà la direcció i la publicació, uns quants anys més tard, de la col·lecció vers l'Orient. Els llocs de la infància de Jesús (Opuscles divulgadors que mostren diversos països bíblics, publicats pel Foment de Pietat Cristiana, a Barcelona, durant 1921: Pous hi va escriure sobre Efipte, Natzaret, i Betlem). De retorn a Vic va ser nomenat professor del Seminari, on des de 1914 fins a 1936 ensenyà hermenèutica sagrada (1914-1917), introducció general a la Sagrada Escriptura (1915-1936), grec (1915-1928), exegesi bíblica (1917-1924) i introducció bíblica (1926-1928). En 1927 obtingué el vicerectorat del Seminari i una canongia a la catedral de Vic, que al cap de vuit anys es revestí amb la dignitat de lectoral. Publicà articles en diverses revistes, com ara <Verbum Domini> o <Analecta Sacra Tarraconensia>, i participà com a assessor en l'editorial barcelonina Foment de Pietat Catalana. Per a aquesta editorial va traduir Els Psalms (1931), i per acompanyar-los donà a la impremta L’Ofici litúrgic. Sumàri dels Psalms i Càntics del Breviari Romà (Foment de Pietat Catalana, 1931). Quatre anys més tard, i també per al Foment, traduí el llibre d’Isaïes (1935).

## Referències

* ↑ «Pere Pous i Solà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «M. Il·ltre Dr. Pere Pous Solà Canonge Lectoral de la Santa Església Catedral de Vic». Petjades. Butlletí informatiu dels presumptes màrtirs, preveres i laics del Bisbat de Vic. Bisbat de Vic. Arxivat de l'original el 20 de juny 2012. [Consulta: 26 novembre 2016].

## Bibliografia

* ROVIRÓ I ALEMANY, Ignasi. Diccionari de filòsofs, teòlegs i mestres del seminari de Vic (1749 – 1968). Vic, Patronat d’Estudis Osonencs, 2000, Osona a la butxaca 22 – 23.
* DÍAZ I CARBONELL, Romuald M., Pere Pous i Solà, estudiós i testimoni de la paraula, Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1995.