OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Thermopolium

El thermopolium o termopoli (mot llatí; en plural thermopolia) era un establiment on se servia i es venia menjar preparat, tant fred com calent, que es podia emportar o bé consumir allà directament. Es tractaria d'un antic precedent dels restaurants de menjar ràpid.
Els thermopolia van ser molt característics de l'Imperi Romà i n'hi ha de conservats a les excavacions de Pompeia, Herculà i Òstia. De fet, a la primera d'aquestes ciutats se'n poden veure encara les restes d'una bona colla, alguns en estat precari i altres de molt ben conservats, com el de Vetuci Plàcid, a la Via de l'Abundància. Els thermopolia eren molt populars i econòmics, ja que era habitual menjar fora de casa, sobretot entre les classes més populars, ja que sovint les cases humils no disposaven de cuina.
Normalment es tractava de locals petits que tenien uns taulells d'obra en forma de L construïts al voltant de grans gerres de terrissa (dolia) dins les quals es guardaven els aliments per mantenir-los freds o calents. El client triava el menú i pagava directament al taulell. Optaven per menjar-lo al triclini del local o endur-se'l a casa. El triclini era un menjador situat al mateix local, decorat normalment amb frescos i que estava condicionat perquè els clients hi mengessin còmodament. Una altra dependència de la qual disposaven alguns thermopolia era el viridarium, un jardí tancat on els clients podien gaudir del menjar a la fresca.

## Referències

* ↑ El local de menjar ràpid de Pompeia torna a obrir després d'un parèntesi de dos mil anys (anglès)

## Vegeu també

* Caupona
* Mansió romana
* Mutatio
* Popina
* Taverna romana

## Enllaços externs

* Lattanzi, Giovanni. «Pompei, Thermopolium: foto e immagini» (en italià). ArchArt - foto di arte e archeologia. [Consulta: 3 setembre 2013]. «col·lecció d'imatges d'un termopolium a les ruïnes de Pompeia.»
* http://www.hadrians.com/rome/romans/food/roman_eating_out.html Arxivat 2008-12-21 a Wayback Machine.
* http://penelope.uchicago.edu/~grout/encyclopaedia_romana/wine/thermopolium.html
# Planilàndia

Planilàndia: Una novel·la amb moltes dimensions. (traducció de l'anglès Flatland) és una novel·la clàssica de ciència-ficció, escrita l'any 1884 per Edwin Abbott Abbott. Encara avui s'utilitza per a l'estudi de la geometria a moltes escoles i instituts, i es considera una lectura útil per a estudiar el concepte de dimensió. Com obra literària, Planilàndia és una sàtira de l'època victoriana.

## Argument

El llibre parla sobre un món bidimensional anomenat Planilàndia. El narrador, un humil quadrat, ens guia a través d'algunes de les implicacions de la seva vida en dues dimensions. "Quadrat" té un somni on visita un món unidimensional (Linialàndia), i intenta convèncer l'ignorant monarca de Linialàndia sobre l'existència d'una segona dimensió, que és incomprensible per als habitants del món unidimensional. "Quadrat" rep aleshores, la visita d'una esfera tridimensional, a qui no pot comprendre fins que no arriba a veure la tercera dimensió per ell mateix. Llavors "Quadrat" té un somni on visita Puntilàndia (composta d'un sol punt amb consciència de la seva pròpia existència que ho ocupa tot i no sap de res a part d'ell mateix) i descobreix que no pot rescatar el Punt del seu estat d'autosatisfacció. "Quadrat" aspira a ensenyar als altres a tenir aspiracions. La relació estudiant-alumne s'inverteix quan, després d'obrir la ment de l'esfera a noves dimensions, "Quadrat" tracta de convèncer l'esfera de l'existència d'una quarta dimensió espacial, una cinquena, una sisena i així en endavant. "Quadrat" acaba a la presó de Planilàndia pels seus intents de corrompre el pensament establert sobre les dues úniques dimensions, però tot i així aconsegueix viatjar quan l'esfera el va a visitar per "treure'l" de la segona dimensió.
L'obra reflecteix amb cruesa la rígida estructura jeràrquica de l'Anglaterra victoriana, on els habitants són figures geomètriques. El nombre d'angles i costats determinen d'una manera immutable l'estatus de cadascú, de manera que, els triangles isòsceles són les classes més baixes i els soldats. La classe mitjana està formada pels triangles equilàters, els quadrats els professionals, els hexàgons l'aristocràcia i els cercles representen els sacerdots.

## Referències

* ↑ Gardner, Martin. «1. Las maravillas de un Planiverso». A: Huevos, nudos y otras mistificaciones matemáticas - Las últimas recreaciones I (en castellà). Gedisa Editorial, p. 13. ISBN 8474329337 [Consulta: 29 gener 2022]. «En 1884, Edwin Abbott Abbott, un clérigo londinense, publicó una novela de intención satírica titulada Flatland.»

## Bibliografia

* Planilàndia Editorial Laertes. Col·lecció L'ARCÀ, Barcelona 2021. Traducció Jordi Vidal Tubau. 184 pàgines. ISBN 978-84-18292-37-8
* Flatland: The Movie (2007)
# Ramon de Morenés i García-Alesson

Ramon de Morenés i García-Alesson (la Nou de Gaià, Tarragonès, 14 de setembre de 1866 - Madrid, 16 de juliol de 1934) fou un agrònom, aristòcrata i polític català, germà de Lluís de Morenés i García-Alesson, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Entre altres títols, tenia el de comte de l'Asalto (amb grandesa d'Espanya) i de la Peña del Moro, marquès de Grigny i baró de les Quatre Torres. Era rebesnet de Carles de Morenes i de Caçador i fill de Carles de Morenés i de Tord. Fou elegit diputat pel districte de Tarragona a les eleccions generals espanyoles de 1899 i 1903. Posteriorment, fou senador des de 1907 a 1923. Propietari de nombroses finques agràries, fou director de l'escola especial d'agrònoms de Madrid, secretari del Congrés i membre de la Reial Acadèmia de la Història i de la comissió permanent a Madrid de l'Institut Agrícola Català de Sant Isidre. Durant la Dictadura de Primo de Rivera fou cap provincial d'Unión Patriótica, i com a tal fou membre de l'Assemblea Nacional de 1927.
Entre altres reconeixements, fou gentilhome de cambra, mestrant de Saragossa, cavaller del Reial Cos de la Noblesa de Catalunya i Gran Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Referències

* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Salvador-J. Rovira i Gómez Els Morenés Vuitcentistes

## Enllaços externs

* «Ramon de Morenés i García-Alesson». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Ramón Fernández Mato

Ramón Fernández Mato (Cespón, Boiro, província de la Corunya, 13 de maig de 1889 - Vilagarcía de Arousa, 22 de novembre de 1980) fou un periodista, metge i polític gallec, oncle de l'escriptor Manuel María. Fou diputat a les Corts Republicanes i governador civil.

## Biografia

Va estudiar amb els escolapis de Monforte de Lemos, i allí publicà les seves primeres col·laboracions al setmanari El Cantaclaro. Estudià medicina a la Universitat de Santiago de Compostel·la.
Era amic personal d'Alfonso Rodríguez Castelao (amb qui va fundar la revista Galicia Moza) i de Ramón María del Valle Inclán. En 1910 presidí a Santiago l'associació Joven Galicia que exigia la creació de la càtedra de llengua i literatura galaicoportuguesa a la Universitat i que es fes teatre en gallec. Milità en el moviment Acción Gallega de Basilio Álvarez Rodríguez. Fundà el diari El Pueblo Gallego i la primera biblioteca marinera del món a Bouzas (Vigo). També fou president del Real Club Celta de Vigo i del Centro Gallego de Madrid, i membre de la Real Academia Galega. Com a escriptor, va ser prolífic en obres dramàtiques, moltes d'elles estrenades amb èxit en Buenos Aires, on va viure entre 1914 i 1915.
Durant la Segona República va ser governador civil de Cadis, Ciudad Real, Jaén i Màlaga, així com director general de Seguretat, durant els governs de Lerroux, Portela Valladares i Casares Quiroga. Incorporat al Partit del Centre Democràtic, en les eleccions generals de 1936 va obtenir l'acta de diputat per Lugo. Durant la Guerra Civil va mantenir la seva lleialtat a les institucions republicanes, raó per la qual va haver d'exiliar-se en acabar la guerra. Va residir en Cuba, Veneçuela i República Dominicana, on va dirigir el diari La Nación i es posà sota la protecció del dictador Leónidas Trujillo. El 1965 va tornar a Galícia, on va morir el 22 de novembre de 1980.

## Obres
### Narrativa

* 1913: El atrio profanado.
* 1929: La tragedia del delantero centro.

### Teatre

* 1914: La galleguita. Zarzuela en un acto amb José Ramón Lence (estrenada al Teatro de la Comedia de Buenos Aires el 22 d'octubre).
* La retirada.
* El altar.
* 1917: Muros de oro.
* 1922: Heroica cobardía.
* Estirpe.
* Yo quiero ser monja.
* La montaña.

### Poesia

* 1931: Títeres del corazón.

### Assaig

* 1916: Patriotismo. Conferencia al “Círculo de las Artes” el dia 6 de novembre de 1916 (Lugo, 1916).
* 1941: Con los ojos del recuerdo. España.
* 1945: Trujillo o la transfiguración dominicana.
* 1964: Galicia como emoción y realidad.
* 1965: La pelea gozosa.

## Referències

* ↑ «Ramón Fernández Mato». Arxivat de l'original el 2012-12-18. [Consulta: 9 setembre 2015].
* ↑ Serrallonga i Urquidi, Joan «El aparato provincial durante la Segunda República. Los gobernadores civiles, 1931-1939». Hispania Nova, 7, 2007 [Consulta: 1r setembre 2012].

## Enllaços externs

* Homenaxe a Ramón Fernández Mato
* Biografia Arxivat 2008-07-24 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Vincenzo Carollo

Vincenzo Carollo (Castelbuono, 8 de desembre de 1920 - Castelbuono, 7 de febrer de 2013) fou un polític italià. Fou assistent d'etnologia a la Universitat de Palerm i secretari provincial de la Democràcia Cristiana Italiana a Palerm. A les eleccions regionals de Sicília de 1955, 1959, 1963 i 1967 i 1971 fou elegit diputat a l'Assemblea Regional Siciliana. El 1960-1961 fou nomenat assessor d'agricultura, el 1961-1964 de treball i el 1964-1967 d'ens locals. També fou president sicilià de 29 de setembre de 1967 a 26 de febrer de 1969.
El 1972 va dimitir quan fou escollit al Senat d'Itàlia a les eleccions legislatives italianes de 1972 pel col·legi de Madonie, i fou reescollit a les de 1976, 1979 i 1983, fins que dimití el 1986. El seu nom va aparèixer en una llista de membres de la lògia P2.

## Referències

* ↑ «Dossier Licio Gelli». Arxivat de l'original el 2015-03-25. [Consulta: 8 setembre 2009].

## Enllaços externs

* Fitxa de l'Assemblea Regional
* Morto l'ex senatore Vincenzo Carollo
| Precedit per: Vincenzo Giummarra | Presidents de Sicília 1967 - 1969 | Succeït per: Mario Fasino |
# Turpió d'Angulema

Turpió (o Turpí) († 863), fou el primer comte d'Angulema conegut, probablement membre de la família dels Guillèmides.

## Biografia

La seva ascendència és incerta. Les úniques certeses són que era germà d'Emenó de Poitiers († 866) i de Bernard II de Poitiers el Poiteví († 844), comtes de Poitiers. És probablement membre de la família dels Guillèmides. Hi ha però altres hipòtesis relatives a la seva ascendència: Pierre Riché, a Les Carolingiens diu que Bernat II podria ser fill de Teodoric II d'Autun, un altre germà de Guillem I de Tolosa (el pare del qual era Teodoric I d'Autun) i, per tant, Turpió podria ser també fill d'aquest Teodoric; Christian Settipani diu que Emenó i Turpió serien fills del comte Bernat I de Poitiers, al seu torn fill d'un altra Alalem, mentre la mare seria una filla del comte Emenó de Querci o Cahors († 823 però esmentat el 778). El cert és que mentre Emenó va donar suport obert a Pipí d'Aquitània contra l'emperador Lluís el Pietós, Turpió no el va seguir i fou nomenat comte d'Angulema el 839, el que, segons Edouard de Saint-Phalle, indica que la seva família era poderosa i calia prendre-la en consideració.
Quan Emenó fou deposat per Lluís el Pietós (839), es va refugiar a Angulema amb Turpió.
El 844 va combatre al costats del seu cosí Guillem de Septimània, comte de Tolosa, a les ordres de Pipí II d'Aquitània. El 14 de juny del 844, van aixafar l'exèrcit de Carles II el Calb a les proximitats d'Angulema.
Segons el cronista Adémar de Chabannes, Turpió fou mort el 4 d'octubre del 863 prop de Saintes en un combat contra els normands. No sembla haver tingut cap fill, ja que fou el seu germà Emenó el que el va succeir al comtat d'Angulema.

## Notes i referències

* ↑ . Foundation for Medieval Genealogy: Comtes de Poitou
* ↑ Armand de Fluvià l'assenyala com el fill d'Alalelm, el germà de Guillem I de Tolosa, reforçat pel fet que un fill del seu germà Emenó es va dir també Adalelm (comte de Troyes 886-894); Michel Dillange els fa també a tots fills de Alalelm
* 1 2 3 Édouard de Saint-Phalle, « Comtes de Troyes et de Poitiers au IXe siècle : histoire d'un double échec» a Onomastique et Parenté dans l'Occident médiéval, Oxford, Prosopographica et genealogica, 2000, (ISBN 1-900934-01-9), pàgs. 154-170
* ↑ . Foundation for Medieval Genealogy: Turpion

## Vegeu també

* Guillèmides
* Comtat d'Angulema

## Bibliografia

* Édouard de Saint-Phalle, « Comtes de Troyes et de Poitiers au IXe siècle : histoire d'un double échec» a Onomastique et Parenté dans l'Occident médiéval, Oxford, Prosopographica et genealogica, 2000, (ISBN 1-900934-01-9)

## Enllaços externs

* La família d'Emenó al lloc web de Medieval Genealogy
# Tirich Mir

El Tirich Mir (paixtu: ترچ میر; khowar: ترچ میر; urdú: ترچ میر) (també anomenada Terich Mir, Terichmir i Turch Mir) és, amb 7.708 msnm, la muntanya més alta de la gran serralada de l'Hindu Kush. A més a més, és el cim més alt de la Terra situat fora de les serralades de l'Himalàia i el Karakoram. Es troba a la província pakistanesa de Khyber Pakhtunkhwa.

## Situació

El Tirich Mir es troba al nord de la ciutat de Chitral prop de la frontera entre l'Afganistan i el Pakistan, a uns 240 quilòmetres al nord-oest del Nanga Parbat i uns 300 quilòmetres de les ciutats de Kabul i Peshawar.

## Detalls de la muntanya

El Tirich Mir forma per si sol un massís muntanyós amb nombroses glaceres, en què destaca la glacera superior del Tirich. El Tirich Mir consta d'un cim principal, que culmina a 7.708 msnm i nombrosos cims secundaris, amb una prominència inferiors als 500 metres:
* Tirich Mir principal (7.708 m), situat aproximadament al centre del conjunt;
* Tirich Oest, amb nombrosos cims, quatre dels quals superen els 7.300 metres ;
* Tirich Nord, amb un cim d'uns 7.000 m;
* Tirich Mir Est, amb un cim de 7.692 m

## Ascensions

Les primeres exploracions de la zona i el cim les van protagonitzar expedicions britàniques a finals de la dècada de 1920. Novament els britànics exploraren la zona durant la dècada de 1930, però no va ser fins al 1950 quan va tenir lloc la primera ascensió de la muntanya per part d'una expedició noruega. El 22 de juliol Per Kvernberg va ser el primer en coronar el cim, mentre l'endemà l'aconseguiren coronar Arne Næss, Henry Berg i Tony Streather.
Amb els anys es van anar coronant la resta de cims secundaris. El 1964 es coronà el Tirich Mir Est, per una altra expedició noruega; el 1967 el Tirich Mir Oest I per una expedició txecoslovaca i el Tirich Mir Oest IV per una de francesa; el 1974 el Tirich Mir Oest II i III per expedicions italianes i franceses respectivament.

## Bibliografia

* Keay, John, "The Gilgit Game": The Explorers of the Western Himalayas, 1865-95, Oxford University Press, 1985, ISBN 0-19-577466-3
* Robertson, Sir George Scott, The Kafirs of the Hindukush, Oxford University Press, (1896, OUP edition 1986), ISBN 0-19-577127-3

## Referències

* ↑ «Tirich Mir West, Pakistan». peakbagger.com [Consulta: 26 novembre 2016].
* ↑ «Tirich Mir West II, Pakistan». peakbagger.com [Consulta: 26 novembre 2016].
* ↑ «Tirich Mir West III, Pakistan». peakbagger.com [Consulta: 26 novembre 2016].
* ↑ «Tirich Mir West IV, Pakistan». peakbagger.com [Consulta: 26 novembre 2016].
* ↑ «Tirich Mir East, Pakistan». peakbagger.com [Consulta: 26 novembre 2016].
* ↑ Arne Naess. «Asia, Pakistan, The Norwegian Expedition to Trich Mir». American Alpine Journal, 1951, vol. 8.
* ↑ «Tirich Mir». summitpost.org. [Consulta: 26 novembre 2016].
# Microsaures

Els microsaures (Microsauria, 'petits llangardaixos') són un ordre extint d'amfibis lepospòndils que visqueren entre el Carbonífer superior i Permià inferior.
Els microsaures tenien tots una cua curta i potes petites, però a part d'això tenien una forma bastant variada. El grup incloïa animals semblants a sargantanes que estaven ben adaptats a viure a la terra, formes excavadores, i d'altres que, com l'axolot modern, conservaven les brànquies en la fase adulta, de manera que presumiblement mai no abandonaven l'aigua.

## Classificació

Cladograma modificat a partir del d'Anderson (2001):
| Lepospondyli | Utaherpeton Hyloplesion Odonterpeton  Hapsidopareiontidae  Saxonerpeton Hapsidopareion Llistrofus  Tuditanidae  Asaphestera Tuditanus  Ostodolepidae  Micraroter Pelodosotis  Pantylidae  Pantylus Stegotretus Sparodus  Gymnarthridae Cardiocephalus Euryodus Rhynchonkos Eocaecilia (Lissamphibia)  Brachystelechidae  Batropetes Carrolla Quasicaecilia Microbrachis Adelospondyli Scincosaurus  Urocordylidae  Sauropleura Urocordylus Ctenerpeton Ptyonius  Keraterpetontidae  Batrachiderpeton Keraterpeton Diceratosaurus Diploceraspis Diplocaulus Lysorophia Aïstopoda  Microsaurs |
Cladograma dels autors Ruta i Coates (2007):
| "Microsauria" | Odonterpeton Hyloplesion Microbrachis Brachystelechidae Tuditanidae Hapsidopareiontidae Ostodolepidae Rhynchonkos Gymnarthridae Pantylidae Lysorophia Nectridea Aïstopoda |

## Vegeu també

* Batropetes fritschia
* Odonterpeton triangulare
* Rhynchonkos stovalli
* Utaherpeton franklini

## Referències

* ↑ Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 55. ISBN 1-84028-152-9.
* ↑ Anderson, J.S. «The phylogenetic trunk: Maximal inclusion of taxa with missing data in an analysis of the Lepospondyli (Vertebrata, Tetrapoda)». Systematic Biology, 50, 2, 2001, pàg. 170–193. DOI: 10.1080/10635150119889. PMID: 12116927.
* ↑ Ruta, M.; Coates, M.I. «Dates, nodes, and character conflict: addressing the lissamphibian origin problem». Journal of Systematic Palaeontology, 5, 2007, pàg. 69–122. DOI: 10.1017/S1477201906002008.
# Regiment de la Ciutat de Barcelona

El Regiment de la Ciutat de Barcelona fou una unitat militar de l'Exèrcit Reial de Carles III (1705-1713) i posteriorment enquadrat en l'Exèrcit de Catalunya (1713-1714) durant la Guerra de Successió.

## Història

Després de l'aixecament austriacista i la captura de Barcelona i la necessitat d'expulsar la Casa de Borbó de la península Ibèrica, es va procedir a la lleva de l'Exèrcit Regular Austriacista, i el Consell de Cent va llevar el Regiment de la Ciutat de Barcelona l'any 1705 o als inicis de 1706. El Consell de Cent de Barcelona es decantà finalment per l'Arxiduc Carles com a nou Comte de Barcelona i sobirà del Principat de Catalunya un cop aquest hagué jurat les Constitucions de Catalunya.
L'any 1713 després de la declaració de guerra de les autoritats de Catalunya contra el Duc d'Anjou i el Regne de França, el Regiment de la Ciutat de Barcelona, conjuntament amb el Regiment de la Diputació del General, foren el nucli d'enquadrament de l'Exèrcit Regular de Catalunya. El juliol de 1713, 90 homes del regiment van reforçar Cardona.

## Uniforme

La casaca d'aquest regiment era de color vermell de fons i divisa groga, amb els botons folrats vermells. La jupa, les calces i les mitges eren de color groc. El regiment de la Ciutat va mantenir la uniformitat des de la seva creació, el 1706, fins a la seva dissolució amb la caiguda de Barcelona l'any 1714.

## Referències

* ↑ Balcells, 2011, p. 692.
* ↑ Hernàndez, Riart i Rubio, 2010, p. 43-45.
* ↑ «Organització militar». regiment de la ciutat. Guerra de Successió.cat. Arxivat de l'original el 2014-09-13. [Consulta: 29 agost 2011].
* ↑ Hernàndez i Riart, 2007, p. 210-213.

## Bibliografia

* Albertí, Santiago. L'Onze de Setembre. Barcelona: Albertí Edicions, 2006.
* Balcells, Albert. Història de Catalunya. La Butxaca, 2011. ISBN 8499302238.
* Hernàndez, Francesc Xavier; Riart, Francesc. Història militar de Catalunya. Vol III. Barcelona: Rafael Dalmau Editor, 2003.
* Hernàndez, Francesc Xavier; Riart, Francesc; Rubio, Xavier. La Coronela de Barcelona 1705-1714. Rafael Dalmau Editor, 2010. ISBN 9788423207503.
* Hernàndez, Francesc Xavier; Riart, Francesc. Els Exèrcits de Catalunya (1713-1714). Uniformes, equipaments i organització. Barcelona: Rafael Dalmau Editor, 2007. ISBN 978-84-232-0713-8.

## Vegeu també

* Guerra dels catalans (1713-1714)
# Probactrosaure

El probactrosaure (Probactrosaurus, "abans del bactrosaure") és un gènere de dinosaure iguanodont hadrosauroïdeu. Va viure al Cretaci inferior en el que actualment és la Xina. L'espècie tipus és Probactrosaurus gobiensis, descrita per A. K. Rozhdestvensky l'any 1966.
El probactrosaure era un dinosaure herbívor que podia arribar als 6 metres de longitud. Tenia un musell estret, una mandíbula inferior allargada i fileres dobles de dents aplanades a les galtes. Era un possible ancestre dels hadrosàurids, amb els quals compartia algunes característiques.
* Crani d'un espècimen de Probactrosaurus gobiensis exhibit al museu paleozoològic de la Xina
* Esquelet complet

## Referències

* ↑ Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 145. ISBN 1-84028-152-9.
# Txa-txa-txa

El txa-txa-txa és un ball ràpid d'origen cubà de quatre temps que combina ritmes de la rumba i del mambo, caracteritzat perquè, en els dos primers temps, es fan dos passos lents acompanyats d'un moviment circular de malucs i flexió pronunciada de la cama que fa el pas i, en els dos últims temps, es fan tres passos ràpids gairebé sense desplaçar-se de lloc.

## Etimologia

La paraula txatxa és d'origen haitià i es refereix al soroll que fa un instrument musical popular.

## Origen

El txa-txa-txa deriva de la rumba i el mambo en el compàs del 4 per 4. Com que el mambo resultava bastant difícil de ballar pels passos a contratemps i les melodies sincopades, el 1951 el compositor cubà Enrique Jarrin va introduir els ritmes del txa-txa-txa menys sincopats i, per tant, més fàcils d'executar. L'accent es desplaça des de la quarta corxera (2/4) que es produeix en el mambo cap al primer temps en el txa-txa-txa. Els músics de l'orquestra fan petits cors. L'estil també rep influència del xotis. Actualment es considera un ball de saló.

## Referències

* ↑ Txa-txa-txa Arxivat 2010-09-18 a Wayback Machine. Termcat
* Breu història i descripció del Cha-cha-chà. Arxivat 2013-08-27 a Wayback Machine.
# Ulric II de Carniola

Ulric II (també Ulrich, Odalric, Oudalricus) (mort 13 de maig de 1112) va ser marcgravi d'Ístria i marcgravi de Carniola des 1098 fins al voltant de 1107. Ell era el segon fill d'Ulric I i de Sofia, filla de Bela I d'Hongria i, per tant, era de sang reial. Va succeir en els dos marcgraviats al seu germà Poppó II
Ulric va ser comte de Weimar quan encara era un nen el 1067. Va heretar les dues marques a la mort del seu germà Poppó II el 1098, però en va ser desposseït vers el 1107 quan van anar a Engelbert II de Sponheim, el pare del qual, Engelbert I de Sponheim (Engelbert I d'Ístria i de Carniola) havia precedit a Ulric II com a marcgravi a Ístria.
Ulric va ser descrit com Saxonie principus. Es va casar amb Adelaida (mort en 1146), filla de Lluís II de Turíngia, però sense deixar fills. Per la seva germana Adelaida la seva herència va acabar passant anys després a la casa d'Andechs i Merània.

## Referències

** Medieval Lands Project: Nobility of Northern Italy (900–1100).