OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ignasi Torres i Amat de Palou

Ignasi Torres i Amat de Palou (Sallent, Bages, 12 de març de 1768 - 26 de maig de 1811) fou un eclesiàstic i erudit. Germà de Fèlix Torres i Amat.

## Biografia

Estudià al seminari de Barcelona. Fou nomenat catedràtic de filosofia al Col·legi Tridentí de Barcelona. L'any 1795 fou nomenat bibliotecari de la Biblioteca Pública Episcopal de Barcelona, prèviament ordenada pel seu oncle Fèlix Amat de Palou el 1772, del qual fou secretari (1799). Amb els fons d'aquesta començà la recollida de materials per a portar a terme un projectat diccionari d'autors catalans, del qual deixà un primer esborrany, amb informació sobre més de mil escriptors, i que fou acabat pel seu germà Fèlix (Memoria para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes, y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Catalunya). El 1803 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.
El 1807 fou nomenat degà de la seu de Girona, d'on hagué de fugir arran de la invasió francesa i en la qual perdé bona part del material del diccionari.
El 1803 havia ingressat a l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, on llegí interessants treballs, com ¿Qué autores o documentos catalanes existen que pueden servir de modelo para arreglar la ortografía catalana? i Catálogo de los impresores catalanes del siglo XV.
Fou enterrat a la parròquia de Sallent, prop l'altar major.
El fons de la família Torres Amat es conserva a la Biblioteca de Catalunya, amb més de 4300 volums.

## Referències

* 1 2 3 4 Castellanos de Losada, Sebastián. Biografia eclesiástica completa : vidas de los personajes del Antiguo y Nuevo Testamento, de todos los santos que venera la iglesia, papas y eclesiásticos célebres por sus virtudes y talentos en orden alfabético (en castellà). Vol. 29. Madrid: Impr. y Libr. de Eusebio Aguado, 1848-1868, p. 249. OCLC 807926946.
* ↑ Martí i Bonet, Josep Maria. Catálogo bibliográfico de la Biblioteca Pública Episcopal de Barcelona (a. 1468 - 1599) : Memoria - Introducción (en castellà). Madrid: Fundación Juan March, 1976, p. 22.
* ↑ «Biblioteca Pública Episcopal». Arxivat de l'original el 2012-07-19. [Consulta: 17 abril 2012].
* ↑ «Ignasi Torres i Amat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El fons de la família Torres Amat es conserva a la Biblioteca de Catalunya».
# El col·leccionista d'ossos

El col·leccionista d'ossos (títol original en anglès: The Bone Collector) és una pel·lícula de 1999 dirigida per Phillip Noyce, basada en la novel·la de Jeffery Deaver. Ha estat doblada al català.

## Argument

Fa temps el forense Lincoln Rhyme era el millor expert a detectar petjades en els llocs on es cometien assassinats a Nova York. Es va convertir així en una llegenda. No obstant això, a causa d'un accident de treball l'ara és un tetraplègic i ha d'estar per això sempre en el llit a la seva casa acompanyat per una infermera, que s'ocupa de les seves necessitats. Un dia els seus col·legues el convencen per tractar un cas d'assassinat i recluta per a això a la policia novençana Amelia Donaghy, a qui veu com algú capaç de fer el mateix treball que ell una vegada va fer amb la mateixa professionalitat.
Junts col·laboren per detenir a l'assassí, que resulta ser un assassí en sèrie que col·lecciona els ossos de les seves víctimes. Aquest assassí usa un taxi per enganyar a les seves víctimes i a més deixa trossos de paper al costat dels cadàvers. Aquesta pista condueix a Amelia i Rhyme cap a una vella novel·la, el col·leccionista d'ossos, els assassinats dels quals són copiats pel psicòpata. Amb això Amelia aconsegueix salvar a una de les següents víctimes, una nena, i descobreix que l'assassí va després de Rhyme i que va agafar aquesta forma de matar per inculcar-li la culpa de no haver salvat a temps a les seves víctimes i així afeblir-ho en el seu interior per després poder matar-ho millor.

## Repartiment

* Denzel Washington: Lincoln Rhyme
* Angelina Jolie: Amelia Donaghy
* Michael Rooker: Capità Howard Cheney
* Queen Latifah: Thelma
* Leland Orser: Richard Thompson
* Mike McGlone: Detectiu Kenny Solomon
* Luis Guzmán: Eddie Ortiz
* John Benjamin Hickey: Dr. Barry Lehman
* Bobby Cannavale: Steve, xicot d'Amelia
* Ed O'Neill: Detectiu Paulie Sellitto
* Richard Zeman: Tinent Carl Hanson
* Olivia Birkelund: Lindsay Rubin
* Gary Swanson: Alan Rubin
* James Bulleit: Enginyer
* Frank Fontaine: Avi

## Al voltant de la pel·lícula

* El rodatge va tenir lloc del 21 de setembre a l'11 de desembre de 1998, i les escenes van ser rodades a Nova York i a Mont-real.
* Crítica:
** "La qualitat de les interpretacions és molt millor del que el material es mereix"
** "Abandona tota esperança de lògica, qui vulgui que entri"
** "Entretinguda però amb un babau final"

## Referències

* ↑ «El col·leccionista d'ossos». Ésadir.cat. [Consulta: 28 juliol 2022].
* ↑ «Movie Review - Film Review; A Taxi Ride To Torture Provokes A Chase» (en anglès). NYTimes.com. [Consulta: 12 març 2018].
* ↑ Ebert, Roger «The Bone Collector». Chicago Sun-Times.
* ↑ Travers, Peter «The Bone Collector». Rolling Stone.
* ↑ Lumenick, Lou «The Bone Collector». New York Post.
# Què se n'ha fet, de Baby Jane?

Què se n'ha fet, de Baby Jane? (títol original en anglès What Ever Happened to Baby Jane?) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Robert Aldrich i estrenada l'any 1962.

## Repartiment

* Bette Davis: Baby Jane Hudson
* Joan Crawford: Blanche Hudson
* Victor Buono: Edwin Flagg
* Wesley Addy: Marty Mc Donald
* Julie Allred: Baby Jane Hudson el 1917
* Anne Barton: Cora Hudson
* Marjorie Bennett: Dehlia Flagg
* Bert Freed: Ben Golden
* Anna Lee: Mme. Bates
* Maidie Norman: Elvira Stitt
* Dave Willock: Ray Hudson
* Barbara Merrill: Liza Bates

## Nominacions i premis
### Premis

* Oscar al millor vestuari (Norma Koch)

### Nominacions

* Oscar a la millor actriu: Bette Davis
* Oscar al millor actor secundari: Victor Buono
* Oscar a la millor fotografia en blanc i negre: Ernest Haller
* Oscar al millor so: Joseph D. Kelly
* BAFTA a la millor actriu estrangera: Bette Davis i Joan Crawford
* Palma d'Or: Robert Aldrich
* Globus d'Or a la millor actriu dramàtica: Bette Davis
* Globus d'Or al millor actor secundari: Victor Buono

## Referències

* ↑ Títol en català a ésAdir
* 1 2 3 4 5 «The 35th Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 15 desembre 2023].

## Enllaços externs

* La seva fitxa, a CulturaliaNet Arxivat 2006-04-14 a Wayback Machine. (castellà)
# 227

El 227 (CCXXVII) fou un any comú començat en dilluns del calendari julià.

## Esdeveniments

* Inici del regnat llegendari de Cormac mac Airt a Irlanda.
* El rei Ardaixir I annexiona el seu nou imperi d'est a nord-oest. Conquereix, amb el seu exèrcit, les províncies de Choràsmia, Sistan i l'illa de Bahrain al golf Pèrsic.Pèrsia domina tots els territoris parts.

## Referències

* ↑ Potts, James «McCarthy, Mac Airt and Mythology: "Suttree" and the Irish High King». The Mississippi Quarterly, 58, 1, 2004, pàg. 25–39. ISSN: 0026-637X.
* ↑ Sykes, Sir Percy. History of Persia (en anglès). Routledge, 2022-05-12, p. 239. ISBN 978-1-134-35780-2.
# 482

L'any 482 (CDLXXXII) va ser un any comú començat en divendres del calendari julià.

## Esdeveniments

* Sidoni Apol·linar escriu sobre els costums gals
* Zenó (emperador) intenta reunificar l'església oriental i occidental sense èxit.

## Naixements

* Justinià I (data probable) va ser l'emperador romà d'Orient des de l'any 527 fins al 565.

## Referències

* ↑ Treadgold, 1997, p. 160.
* ↑ M. Meier, 2004, p. 29: "el 481 o el 482".
* ↑ Moorhead, 1994, p. 17: "al voltant del 482".

## Bibliografia

* M. Meier. Justinian: Herrschaft, Reich und Religion (en alemany). Múnic: C.H. Beck, 2004. ISBN 3-406-50832-4.
* Moorhead, John. Justinian (en anglès). Londres: Routledge, 1994. ISBN 0582063043.
* Treadgold, Donald Warren. Stanford University Press. A History of the Byzantine State and Society (en anglès), 1997. ISBN 0-8047-2630-2.
# 763
## Esdeveniments

* 22 de maig (Pentecosta) : el bisbe de Hama, a Síria, acusat d'haver robat els vasos sagrats, se situa del costat dels iconoclastes. El dia de la Pentecosta, és excomunicat conjuntament pels patriarques de Antioquia, de Jerusalem i d'Alexandria reunits en sínode a Jerusalem.
* Juny: els romans d'Orient infligeixen una dura derrota als búlgars en la batalla d'Anquíale.
* Octubre:
** l'exèrcit del rei del Tibet Trisong Detsen (200.000 homes) va envair la Xina, assolada per la Rebel·lió d'An Lushan.
** A Constantinople Teòfanes el Confessor descriu un hivern excepcionalment fred del començament del mes d'octubre 763 fins al febrer 764. El rude hivern 763-764 va castigar tot Europa
* 12 de novembre: victòria dels tibetans sobre els Tang a Zhouzhi.
* 18 de novembre: els tibetans s'apoderen de la capital xinesa Chang'an (l'actual Xi'an), l'emperador de la dinastia Tang, Daizong, s'escapa, i els tibetans nomenen un nou emperador en el seu lloc, Li Chenghong. Desallotgen la ciutat el 30 de novembre, portant una gran quantitat de dones, universitaris i artesans, abandonant el seu emperador fatxenda al seu destí. Al desembre, les forces xineses tornen a ocupar la ciutat.
* Autonomia del ducat de Nàpols davant de l'Imperi Romà d'Orient.
* Pipí I el Breu fa redactar la Llei Sàlica (763-764)

## Referències

* ↑ Muralt, Eduard von. Essai de chronographie byzantine pour servir à l'examen des annales du Bas-Empire et particulièrement des chronographes slavons de 395 à 1057 (en francès). se vend chez MM. Eggers et Comp., 1855.
* ↑ Limousin, Éric. 100 fiches d'histoire du moyen âge: Byzance et le monde musulman (en francès). Editions Bréal, 2005. ISBN 978-2-7495-0558-9.
* ↑ Histoire du Tibet. France Chine Intercontinental Press. ISBN 978-7-5085-0551-0.
* ↑ Olivier Delouis. Le saint, le moine et le paysan : Mélanges d'histoire byzantine offerts à Michel Kaplan. Éditions de la Sorbonne, 2019. ISBN 9791035101091.
* ↑ Graff, David Andrew. Medieval Chinese Warfare, 300-900 (en anglès). Routledge, 2002. ISBN 978-0-415-23955-4.
* ↑ Bozóky, Edina. La politique des reliques de Constantin à Saint Louis: protection collective et légitimation du pouvoir (en francès). Editions Beauchesne, 2007. ISBN 978-2-7010-1491-3.
# Aixaridapal-Ekur

Aixaridapal-Ekur o Ašared-apil-ekur va ser rei d'Assíria cap als anys 1076 aC-1074 aC. Era fill de Teglatfalassar I al que va succeir a la seva mort. És un rei desconegut del que només es té notícia per les llistes reials, una de les quals li assigna un any de regnat i la Llista dels reis d'Assíria li'n dona dos.
Segons l'anomenada Història sincrònica era contemporani del rei Ittimardukbalatu de Babilònia (ca. 1140 aC–1132 aC), encara que és més probable que ho fos del rei babiloni Mardukxapikzeri (ca. 1082 aC–1069 aC). Hauria mort de manera natural, potser sense descendència doncs el va succeir el seu germà Aixurbelkala.

## Referències

* ↑ «Near East Kingdoms: Ancient Mesopotamia». The History Files. [Consulta: 5 novembre 2021].
* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 5 novembre 2021].
* ↑ Leick, Gwendolyn. Who's who in the Ancient Near East. Londres; Nova York: Routledge, 2002, p. 87. ISBN 9780203287477.
# Aixurnadinahhe II

Aixurnadinahhe II o Aššur-nadin-ahhe II ("el deu Asshur ha tingut un germà, en accadi) va ser rei d'Assíria. Era fill i successor Aixurrimnixeixu, que hauria regnat segurament als primers anys del segle xiv aC (potser del 1400 aC al 1390 aC o del 1390 aC al 1380 aC). La Llista dels reis d'Assíria li assigna un regnat de 10 anys.
Al llibre A history of Babylonia and Assyria de Robert William Rogers (1901), es diu que va ser contemporani d'Amenofis IV (Amenhotep IV), conegut com a Akhenaton, amb el qual hauria mantingut correspondència, però la descripció no és exacta: a les cartes d'Amarna apareix una carta suposadament d'Aixurubal·lit I (rei d'Assíria cap als anys 1355 aC - 1317 aC) a Amenofis IV, on anomena al seu ancestre Aixurnadinahhe que havia escrit a Egipte (però no a Amenofis IV) i havia rebut a canvi "or" del regne dels faraons, el que s'interpreta com que hi havia hagut una aliança matrimonial. Però fins i tot els noms del rei han estat posats en qüestió modernament.
Al final del seu regnat, que no s'informa que hagués esdevingut en cap circumstància especial, la successió, segons la Llista dels reis d'Assíria, va recaure en el seu oncle Eriba-Adad I, fill d'Aixurbelnixeixu. El nou rei era segurament l'hereu legítim i cap de família i va obrir el segon període assiri conegut com a període assiri mitjà.

## Referències

* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 3 novembre 2021].
* ↑ Rogers, Robert Wiliam. «The Beginnings of Assyria». A history of Babylonia and Assyria p. 6. [Consulta: 3 novembre 2021].
* ↑ Leick, Gwendolyn. Who's who in the Ancient Near East. Londres; Nova York: Routledge, 2002, p. 29. ISBN 9780203287477.

## Bibliografia

* A. Poebel. "The Assyrian King List from Khorsahabad". A: Journal of Near Eastern Studies, 1, 4.
* Assíria
# Al-Abbàs ibn al-Àhnaf

Abu-l-Fadl al-Abbàs ibn al-Àhnaf al-Hanafí al-Yamamí an-Najdí (àrab: أبو الفضل العباس بن الأحنف الحنفي اليمامي النجدي, Abū l-Faḍl al-ʿAbbās b. al-Aḥnaf al-Ḥanafī al-Yamāmī an-Najdī), més conegut senzillament com al-Abbàs ibn al-Àhnaf (Bàssora, 750 - 808), fou un poeta àrab de la tribu dels Hanifa, famós per la seva poesia amorosa. Utilitzà exclusivament el gènere del gazal o poesia eròtica-elegíaca, en què manifestava «la manca d'esperança de l'amor, amb personatges que semblen resignats a una relació de privació».
Va ser amic del califa abbàssida Harun ar-Raixid i va exercir a la cort. Utilitzà un vocabulari senzill i el seu estil fou fluid i fàcil, influint l'obra d'Abd-Al·lah ibn al-Mútazz i d'Abu-l-Atàhiya. La seva obra fou compilada després de la seva mort per Zúnbur i per Abu-Bakr as-Sulí. Fou molt apreciat a l'Àndalus.

## Referències

* ↑ Meisami i Starkey, 1998, p. 2.
* ↑ Ayyıldız, Esat «El-‘Abbâs B. El-Ahnef: İdealize Edilmiş Ask Temalı Gazellerin Abbâsî Dönemindeki Özgün Bir Temsilcisi» (en turc). Uluslararası Bilim, Teknoloji ve Sosyal Bilimlerde Güncel Gelişmeler Sempozyumu, 3, 2019, pàg. 209-216.

## Bibliografia

* Meisami, Julie Scott; Starkey, Paul. Encyclopedia of Arabic Literature (en anglès). Routledge, 1998. ISBN 9780415068086.
# FK Spartak Plovdiv

El FK Spartak Plovdiv (en búlgar: ФК Спартак Пловдив) és un club de futbol búlgar de la ciutat de Plòvdiv, al districte de Kitxuk Parij. El seu nom fa referència a l'heroi romà Espartac, d'aquí el sobrenom del club, els gladiadors.

## Història

El club va ser fundat el 15 de novembre de 1947, a partir de les fusions de tres clubs: Levski, Septemvri i Udarnik. Es va fusionar amb el Botev Plovdiv i l'SSK Akademik per formar l'AFD Trakia el 1967. Tornà a independitzar-se el 2 de desembre de 1982. L'evolució del nom ha estat la següent:
* 1944 NFD (Narodno Fizkulturno Druzhestvo) Septemvri
* 1945 NFD Levski (en fusionar-se amb el SK Levski)
* 1947 NFD Levski-Udarnik (en fusionar-se amb NFD Udarnik)
* 1947 NFD Spartak
* 1949 DSO (Drobovolna Sportna Organizatsia) Spartak
* 1958 DFS (Druzhestvo za Fizkultura I Sport) Spartak
* 1967 dissolt (es fusionà amb ASK Botev i Akademik formant ASK Trakia)
* 1982 DFS Spartak
* 1989 FK Spartak
* 1994 FK Spartak ‘94
* 1998 Spartak-Sokol`94 (en fusionar-se amb Komatevo Sokol`94)
* 2001 FK Spartak Plovdiv
Ha estat un cop campió de lliga de Bulgària (1963), i de la copa el 1958.
El seu estadi porta el nom del futbolista més important de la història del club, Todor Diev. Fou finalista de la Copa Balcànica de clubs el 1964, perdent amb el FC Rapid Bucureşti pel resultat d'1-1 a casa i 0-2 fora. Participà per primer cop a una competició europea el 1963-64.

## Palmarès

* Lliga búlgara de futbol (1): 1963
* Copa búlgara de futbol (1): 1958

## Jugadors destacats

* Todor Diev (1934-1995)
* Dimitar Dimov
* Ivan Manolov
* Mihail Dushev
* Hristo Dishkov
* Tobiah Momin
* Georgi Barbov
* Dimitar Hubinov
* Ljubomir Burnarski

## Adreça

6, Macedonia Blvd, Kichuk Parizh, 4004 Plòvdiv.

## Referències

* ↑ http://www.webalice.it/claudionicoletti1/Clubcode/BULGARIA.htm Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Web oficial
* Bulgarian clubs - Spartak (Plovdiv)
* Notícies i estadístiques Arxivat 2008-05-11 a Wayback Machine.
# Stoianka Gruitxeva

Stoianka Gruitxeva (búlgar: Стоянка Курбатова) (Plòvdiv, 18 de març de 1955), de casada Kurbatova, és una remadora búlgara, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Mont-real, on va guanyar la medalla d'or en la prova del dos sense timoner del programa de rem. Va formar equip amb Sika Kelbetxeva. Quatre anys més tard, als Jocs de Moscou, va guanyar la medalla de bronze en la mateixa prova i la mateixa parella.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Stoyanka Gruycheva-Kurbatova». [Consulta: 15 agost 2023].
# Resolució 1619 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1619 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat l'11 d'agost de 2005. Després de reafirmar les resolucions anteriors sobre Iraq, en particular les resolucions 1500 (2003), 1546 (2004) i 1557 (2004), el Consell va ampliar el mandat de la Missió d'Assistència de les Nacions Unides a l'Iraq (UNAMI) per un nou període de dotze mesos.
El Consell de Seguretat va reafirmar la sobirania i la integritat territorial de l'Iraq i el paper de les Nacions Unides al país. Va subratllar que la UNAMI hauria d'ajudar al diàleg nacional, que era "crucial per a l'estabilitat i la unitat política de l'Iraq". L'extensió del mandat de la UNAMI per un període de dotze mesos addicionals, el Consell va declarar la seva intenció de revisar el seu mandat si ho sol·licita el govern iraquià.

## Referències

* ↑ «Security Council extends UN Iraq mission for 12 months». United Nations, 11-08-2005.
* ↑ Cowen, Deborah. War, citizenship, territory. Routledge, 2008, p. 164. ISBN 978-0-415-95513-3.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1601 a la 1700 (2005 - 2006)
* Guerra de l'Iraq

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 1720 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1720 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat el 31 d'octubre de 2006 després de reafirmar totes les resolucions anteriors del Sàhara Occidental, en particular la Resolució 1495 (2003) Resolució 1541 (2004) i Resolució 1675 (2006) el consell va ampliar el mandat de la Missió de Nacions Unides pel Referèndum al Sàhara Occidental (MINURSO) per sis mesos fins al 30 d'abril de 2007.
Dels 15 membres del Consell de Seguretat, 14 van aprovar un projecte de resolució que incloïa una disposició que expressava preocupació pels abusos marroquins en matèria de drets humans en el territori ocupat del Sàhara Occidental; només França es va oposar i, per tant, el paràgraf va ser omès del text final. Els Estats Units havia suggerit acabar la missió durant les discussions prèvies a l'adopció de la Resolució 1720.

## Resolució
### Observacions

El Consell de Seguretat va reafirmar la necessitat d'una solució duradora i mútua per al problema del Sàhara Occidental que proporcionaria l'autodeterminació de la població del territori. Tant el Marroc com el Front Polisario i els estats regionals van ser convidats a cooperar amb les Nacions Unides per posar fi al destí polític i arribar a una solució a la disputa de llarg termini.

### Actes

Es va demanar a totes les parts que respectessin els acords militars aconseguits amb la MINURSO pel que fa a un alto el foc. Es va cridar als Estats membres a considerar contribuir en mesures de confiança per facilitar un major contacte entre persones, com ara visites familiars. El mandat de la MINURSO es va ampliar i el secretari general Kofi Annan fou instruït per informar sobre la situació al Sàhara Occidental. A més, també va rebre instruccions per assegurar un major compliment de la política de tolerància zero amb l'explotació sexual del personal de la MINURSO.

## Vegeu també

* Zona Lliure
* Estatut polític del Sàhara Occidental
* República Àrab Sahrauí Democràtica
* Mur marroquí
* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1701 a la 1800 (2006 – 2008)

## Referències

* ↑ «Security Council extends mandate of United Nations mission in Western Sahara for six months». United Nations, 31-10-2006.
* ↑ «UN shuns W. Sahara rights plea after France objects». Reuters, 31-10-2006. Arxivat 18 October 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-10-18. [Consulta: 18 agost 2017].
* ↑ Zoubir, Yahia H. North Africa: politics, region, and the limits of transformation. Routledge, 2008, p. 195. ISBN 978-0-415-42921-4.
* 1 2 Slomanson, William R. Fundamental Perspectives on International Law. 6th. Cengage Learning, 2010, p. 288. ISBN 978-0-495-79719-7.

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 715 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 715 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat l'11 d'octubre de 1991 després de recordar les resolucions resolució 687 (1991) i 707 (1991), el Consell de les Nacions Unides, actuant en virtut del Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides (1991), els plans aprovats de l'Agència Internacional de l'Energia Atòmica (AIEA) i el secretari general Javier Pérez de Cuéllar sobre el seguiment a llarg termini del programa d'armes d'Iraq, que requereix el "seguiment i verificació continuada" de les instal·lacions de doble ús del país.
El Consell també va decidir que la Comissió Especial de les Nacions Unides, com a filial del Consell de Seguretat, continuaria tenint dret a designar llocs per inspeccionar, cooperar amb l'AIEA i exercir altres funcions per permetre aplicació plena de la resolució actual. També va exigir a l'Iraq complir amb la resolució i complir incondicionalment les seves obligacions, cooperant amb l'AIEA i la Comissió Especial durant tot el procés d'inspecció.
La resolució també va exigir l'"assistència màxima" econòmica o no, dels Estats membres per donar suport a la Comissió Especial i al Director General de l'AIEA en la realització de les seves activitats. Va demanar al Comitè del Consell de Seguretat, establert en la Resolució 661 (1990), conjuntament amb la Comissió Especial i l'AIEA desenvolupa un mecanisme per controlar les vendes futures d'armes (armes, biològiques, químiques, nuclears o equipament militars). El Consell també va exigir al Secretari General i al Director General de l'AIEA un informe sobre l'aplicació dels nous plans almenys cada sis mesos després de l'aprovació de la resolució actual.
L'Iraq, que havia rebutjat aquestes resolucions prèviament o només les acceptava en principi, va acceptar plenament les disposicions de la Resolució 715 el 26 de novembre de 1993.

## Referències

* ↑ Whitby, Simon M. Biological warfare against crops. Palgrave Macmillan, 2002, p. 13. ISBN 978-0-333-92085-5.
* ↑ Hiro, Dilip. Neighbors, not friends: Iraq and Iran after the Gulf wars. Routledge, 2001, p. 72. ISBN 978-0-415-25412-0.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org