OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marc Eugènic

Marc Eugènic (Marcus Eugenicus) o Marc d'Efes (grec medieval Μάρκος ό Εφέσιος) va ser un escriptor eclesiàstic, germà de Joan Eugènic. Era grec i durant la seva joventut va ser mestre i retòric però aviat va ascendir dins de l'església i l'any 1436 va substituir a Josep com a arquebisbe d'Efes.
El 1438 va acompanyar a l'emperador Joan VIII Paleòleg al concili de Florència, i hi va prendre part activa, representant la seva diòcesi i als patriarques de Jerusalem i Antioquia, i va defensar els interessos de les esglésies orientals contra el desig de l'emperador que volia reunificar les dues esglésies per rebre suport contra els otomans.
Inicialment el cardenal Julià el va derrotar en eloqüència, però després, aliat a Bessarió, va posar en joc tota la seva eloqüència i es va fer seu el concili. Finalment els decrets d'aquest no van resultar satisfactoris per l'Església Oriental, ja que responien als desitjos de l'emperador d'unir les dues esglésies, i es va negar a signar-los.
En retornar a Constantinoble va ser rebut amb entusiasme pel poble. Va morir el 1447 i la unió mai efectiva de les dues esglésies es va trencar. Va deixar encarregat a Gregori Mammes, d'oposar-se a la unió amb els llatins. Va ser també un destacat autor d'himnes.

## Obres

Obres seves eren:
* Carta a l'emperador Paleòleg.
* Una circular dirigida a la cristiandat.
* Un tractat sobre temes litúrgics.
* Una professió de fe.
* Una segona carta a l'emperador Paleòleg.

## Referències

* ↑ Mineva, Evelina. The Hymnographic Opus of Mark Eugenikos (in Greek), 2000.
* ↑ Constas, Nicholas. "Mark Eugenikos". Brepols: Corpus Christianorum, 2002, p. 429-432.

## Enllaços externs

* St Mark of Ephesus Orthodox Icon and Synaxarion (January 19)
* St. Mark of Ephesus and the False Union of Florence
* Address of St. Mark of Ephesus on the Day of His Death
* Migne’s Patrologia Graeca volume 160 containing the works of Mark of Ephesus
# Camil Ros i Duran

Camil Ros i Duran (Vallromanes, 1 de novembre de 1972) és un sindicalista català, actual Secretari General de la UGT de Catalunya.

## Biografia

Va ser cofundador del moviment Avalot-Joves de la UGT de Catalunya i el 1998, amb 26 anys, va ser elegit secretari general del sindicat a les comarques gironines. Va estar en el càrrec una dècada, fins que va incorporar-se a la direcció nacional del sindicat, primer al capdavant de la secretaria de coordinació sectorial, i després com a secretari de Política Sindical. Vinculat a ERC, Camil Ros va arribar a ser líder de les joventuts del partit (JERC) entre 1996 al 1998.
L'abril de 2016, al 15è Congrés Nacional de la UGT, celebrat a Terrassa, fou designat per ocupar la secretaria general de la UGT de Catalunya, en substitució de Josep Maria Álvarez, de qui fins llavors era número dos, com a secretari de Política Sindical.
El desembre de 2020, és reelegit secretari general de l'organització, en el 16è Congrés Nacional de la UGT de Catalunya celebrat a Barcelona. En els últims anys s'ha manifestat a favor de la reducció de la jornada laboral. Fou reelegit per a un tercer mandat com a secretari general de la UGT de Catalunya en gener de 2025.

## Referències

* ↑ «Camil Ros i Duran». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Camil Ros o Matías Carnero, possibles líders a Catalunya». Diari de Girona, 25-11-2015. [Consulta: 8 abril 2016].
* ↑ «Camil Ros, elegido secretario general UGT de Catalunya con 83,55% de los votos» (en castellà). La Vanguardia, 07-04-2016. [Consulta: 8 abril 2016].
* ↑ «UGT | Camil Ros, reelegit secretari general de la UGT de Catalunya amb el 77,33% dels vots» (en castellà). [Consulta: 3 juny 2024].
* ↑ «Camil Ros (UGT): 'Tenemos que reducir la jornada laboral a 35 horas a la semana'» (en castellà), 02-08-2023. [Consulta: 3 juny 2024].
* ↑ «Camil Ros: "Hem de treballar menys hores i cobrar més per arribar a final de mes amb dignitat"», 10-09-2023. [Consulta: 3 juny 2024].
* ↑ Solanas Alfaro, Paula. «Camil Ros, reelegit per a un tercer mandat al capdavant de la UGT de Catalunya». Ara, 23-01-2025. [Consulta: 23 gener 2025].
# Marija Gimbutas

Marija Biruté Alseikaité o Marija Gimbutiené, generalment coneguda com a Marija Gimbutas, (Vílnius, Lituània, 23 de gener de 1921 - Los Angeles, Califòrnia, 2 de febrer de 1994) va ser una arqueòloga lituana.
Va estudiar lingüística i arqueologia a Viena i es va doctorar a Tubingen (Alemanya), el 1946. Poc després, emigrà als Estats Units, on durant dotze anys va treballar a la Universitat Harvard i posteriorment a la Universitat de Califòrnia a Los Angeles (UCLA University).
Entre 1967 i 1980, va excavar jaciments neolítics als Balcans, com els de Sitagroi i Akileion. El 1974, publica The Goddesses and Gods of Old Europe (Les dees i déus de l'antiga Europa); el 1989, The language of the Goddess (El llenguatge de la deessa), i el 1991 The Civilization of the Goddess (La civilització de la deessa), obres que es consideren entre les més significatives de la seva extensa producció.
Marija Gimbutas va donar a conèixer l'existència d'una civilització anterior a l'arribada a Europa dels pobles aris o indoeuropeus, l'anomenada «cultura prehistòrica de la Dea Mare» o de la Vella Europa, que hauria perdurat uns vint-i-cinc segles. Segons ella, abans de l'arribada dels aris patriarcalistes, les cultures europees eren de caràcter matriarcal, ginocèntriques (ella en deia gilàniques) o ginecocràtiques, articulades al voltant del culte a la Deessa mare Terra.
També va teoritzar sobre l'origen dels pobles aris i la seva Urheimat o pàtria d'origen. Considerava que aquestes poblacions provenien de les estepes al nord de la mar Negra, de la cultura dels kurgans, una mena de túmuls funeraris que s'estenen des del llac Baikal fins a la mar Negra. La domesticació del cavall hauria estat la base del patriarcalisme ari i hauria permès la ràpida expansió territorial d'aquells guerrers. Aquesta hipòtesi és la que sol ser més majoritàriament acceptada per la comunitat arqueològica internacional entre les moltes altres que pretenen explicar l'origen dels indoeuropeus.
L'impacte de les teories de Marija Gimbutes ha estat rotund. L'especialista en mitologia comparada Joseph Campbell va comparar-les amb la descoberta de la pedra de Rosetta i el desxiframent dels jeroglífics.

## Referències

* ↑ C. Spretnak (2011). "Anatomy of a Backlash: Concerning the Work of Marija Gimbutas" Arxivat 2014-03-27 a Wayback Machine., The Journal of Archaeomythology, vol. 7.
# Fort de Sant Elm

El fort de Sant Elm és una fortificació situada a la Valletta (Malta). Està situat de cara el mar, a l'extrem nord de la península de Sciberras, que separa el port de Marsamxett i el gran port, i domina l'entrada als dos ports. Des de mitjan segle XX el fort de Sant Elm és la seu de la policia de Malta. La creu de Sant Jordi original, amb la qual fou distingida Malta pel rei Jordi VI del Regne Unit el 1942, hi és exposada.
El fort de Sant Elm fou usat com a decorat en la pel·lícula L'Exprés de Mitjanit, concretament és la presó turca on és tancat el protagonista.

## Història

Abans de l'arribada de l'orde de Sant Joan de Jerusalem el 1530, hi havia una torre de vigilància en aquest lloc. Les fortificacions d'aquest punt estratègic van començar el 1533. Aquestes obres van ser clau per al setge de Malta (1565), que havia estat reforçat en forma de fort d'estrella o de traçat italià. El fort va ser escenari d'alguns dels combats més durs del setge i va suportar un bombardeig massiu dels canons turcs que estaven situats al turó Sciberras i que dominava el fort i les bateries del nord del port de Marsamextt, situades on avui hi ha el fort Tigne. La guarnició inicial del fort era de 100 cavallers i 700 soldats, a més de 400 italians i 60 esclaus de galeres. La guarnició podia ser reforçada amb barques des de l'altre costat del gran port.
Durant el bombardeig del fort, un tret de canó des del fort de Sant Àngel va travessar el gran port i va anar a tocar les bateries turques. La metralla va matar l'almirall turc Turgut Reis, un dels comandants otomans més destacats. La fortalesa va aguantar el setge més d'un mes i va caure en mans turques el 23 de juny de 1565. Cap dels cavallers defensors va sobreviure, i només nou dels defensors maltesos es van salvar nedant fins al fort de Sant Àngel, després de la caiguda del fort.
Tot i que el fort va ser derruït amb els bombardejos, quan els otomans el van abandonar, fou reconstruït i reforçat, i a partir d'aquí incorporat al bastió de mar de la nova ciutat fortificada de la Valletta.

## Referències

* ↑ Rhode, Grant Frederick. Great Power Clashes along the Maritime Silk Road: Lessons from History to Shape Current Strategy (en anglès). Naval Institute Press, 2023-10-15, p. 143. ISBN 978-1-68247-867-7.
* ↑ «80 years of the George Cross on Maltese flag» (en anglès britànic). Times of Malta, 31-12-2023. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ Borg, Jean Pierre; Cauchi, Charlie. World Film Locations: Malta (en anglès). Intellect Books, 2015-12-01, p. 18. ISBN 978-1-78320-499-1.
* ↑ Grima, Joseph F. «The loss of Fort St Elmo, 1565» (en anglès britànic). Times of Malta, 21-06-2020. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ Cutajar, Dominic; Cassar, Carmel «Malta and the sixteenth century struggle for the Mediterranean» (en anglès). Malta in 1565 : separating fact from fiction. Sacra Militia Foundation, 2005, pàg. 1-33 [Consulta: 18 febrer 2024].
# John Major

Sir John Roy Major, KG, CH (Carshalton, Surrey, 29 de març 1943) és un polític anglès, que ha estat Primer Ministre del Regne Unit del 1990 al 1997.
Treballà com a empleat de banca, i el 1959 ingressà al Partit Conservador, pel qual fou conseller de districte el 1968 i diputat al Parlament des del 1979. El 1987 fou designat primer secretari de finances, i el 1989, ministre d'exteriors i ministre d'hisenda fins al 1990, que substituí Margaret Thatcher com a primer ministre arran de la seva dimissió.
Confirmat en el càrrec en les eleccions del 1992, des de l'inici del seu mandat sostingué una pugna amb els sectors més antieuropeistes del seu partit.
El 15 de desembre de 1993 Major i el Taoiseach irlandès Albert Reynolds van fer una declaració conjunta a l'oficina del primer ministre britànic al número 10 de Downing Street, coneguda com la Declaració de Downing Street en la que els dos mandataris manifestaven tant el dret del poble d'Irlanda a l'autodeterminació, com que Irlanda del Nord seria transferida a la República d'Irlanda des del Regne Unit només si la majoria de la seva població estava a favor d'aquest moviment. També incloïa, com a part de la prospectiva de l'anomenada "dimensió irlandesa", el principi de consentiment que el poble de l'illa d'Irlanda tenia el dret exclusiu de resoldre els problemes entre el Nord i el Sud per consentiment mutu, fent possible l'inici de negociacions per a la pacificació d'Irlanda del Nord.
Fou derrotat pels laboristes en les eleccions de 1997 i substituït per Tony Blair.
L'any 2005 va refusar ser ennoblit, honor que el sobirà confereix tradicionalment als ex-primers ministres. Major al·legà que la seva retirada de la política era total, de manera que no volia seure a la Cambra dels Lords. Havia acceptat tanmateix ingressar a l'Orde de la Lligacama, circumstància que comporta ser investit cavaller.

## Referències

* ↑ Reitan, 2007, p. 95.
* ↑ Peatling, Gary. Irish Academic Press. The failure of the Northern Ireland peace process, 2004, p. 58. ISBN 0-7165-3336-7.

## Bibliografia

* Reitan, Earl A. The Thatcher Revolution: Margaret Thatcher, John Major, and Tony Blair, and the Transformation of Modern Britain, 1979-2001 (en anglès). Rowman & Littlefield, 2003.
# Parides

Parides és un gènere de lepidòpters papilionoïdeus de la família dels papiliònids (Papilionidae) amb nombroses espècies distribuïdes per la regió Neotropical.

## Taxonomia

* Parides aeneas (Linnaeus, 1758).
* Parides agavus (Drury, 1782).
* Parides aglaope (Gray, 1852).
* Parides alopius (Goodman et Salvin, 1890).
* Parides anchises (Linnaeus, 1758).
* Parides ascanius (Cramer, 1775).
* Parides burchellanus (Westwood, 1872).
* Parides chabrias (Hewitson, 1852).
* Parides chamissonia (Eschscholtz, 1821).
* Parides childrenae (Gray, 1832).
* Parides coelus (Boisduval, 1836).
* Parides cutorina (Staudinger, 1898).
* Parides echemon (Hübner, 1813).
* Parides erithalion (Boisduval, 1836).
* Parides erlaces (Gray, 1852).
* Parides eurimedes (Stoll, 1782).
* Parides gundlachianus (C. et R. Felder, 1864).
* Parides hahneli (Staudinger, 1882).
* Parides iphidamas (Fabricius, 1793).
* Parides klagesi (Ehrmann, 1904).
* Parides lysander (Cramer, 1775).
* Parides montezuma (Westwood, 1842).
* Parides neophilus (Geyer, 1837).
* Parides nephalion (Godart, 1819).
* Parides orellana (Hewitson, 1852).
* Parides panares (Gray, 1853).
* Parides panthonus (Cramer, 1780).
* Parides perrhebus (Boisduval, 1836).
* Parides phalaecus (Hewitson, 1869).
* Parides phosphorus (Bates, 1861).
* Parides photinus (Doubleday, 1844).
* Parides pizarro (Staudinger, 1884).
* Parides polyzelus (C. et R. Felder, 1865).
* Parides proneus (Hübner, 1825).
* Parides quadratus (Staudinger, 1890).
* Parides sesostris (Cramer, 1779).
* Parides steinbachi (Rothschild, 1905).
* Parides triopas (Godart, 1819).
* Parides tros (Fabricius, 1793).
* Parides vertumnus (Cramer, 1780).
* Parides zacynthus (Fabricius, 1793).

## Referències

* ↑ ondrej.zicha(at)gmail.com. «BioLib - Parides» (en anglès). [Consulta: 22 gener 2025].
# Papilio paris

Papilio paris és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels papiliònids (Papilionidae). Viu en les selves de l'Índia, Tailàndia i part d'Indonèsia.
Té una envergadura d'entre 8 i 13,5 centímetres. Els seus elements més cridaner són unes grans taques blaves que destaquen enmig d'unes ales negres, emmarcades en una estreta franja de punts verdosos i groguencs.

## Referències

* ↑ «BioLib -Papilio paris» (en anglès). [Consulta: 22 gener 2025].
# Allan Jefferies

Allan Jefferies (1905 - 1978) va ser un pilot de motociclisme anglès que va destacar en competicions de trial i enduro durant les dècades del 1930 i 1940. Al llarg de la seva carrera va guanyar nombroses proves importants, com ara l'Scott Trial (1932 i 1937), el British Experts Trial (1938) i els Sis Dies d'Escòcia (1939). A banda, formà part de l'equip britànic que va guanyar el Trofeu als ISDT de 1948, disputats a San Remo, Itàlia. Jefferies va córrer també amb èxit al TT de l'Illa de Man durant la postguerra i va arribar a acabar segon a la cursa de la classe Clubman Senior TT els anys 1947 i 1949.
Des de 1947, el Bradford & District Motor Club organitza a Yorkshire una prova de trial en honor seu, l'Allan Jefferies Trophy Trial, que ha puntuat sovint per al campionat britànic.

## La família Jefferies

Allan Jefferies formava part d'una nissaga de motociclistes de West Yorkshire molt coneguda. El seu pare, Joseph Jefferies, va ser un pioner del motociclisme que fundà un taller a Shipley el 1901, el Ross Motor and Cycle Company. L'establiment, rebatejat com a Allan Jefferies Motorcycles en honor del seu primer fill, ha anat passant de pares a fills fins a l'actualitat, en què el dirigeix la besnéta de Joseph, Louise.
Dos fills d'Allan van destacar també en competició: Tony Jefferies (1948-2021), especialista en curses TT i Nick Jefferies (nascut el 1952), expert en trial i TT com el seu pare. El fill de Tony, David Jefferies (1972-2003), fou també un especialista en curses TT que justament trobà la mort en un accident mentre s'entrenava al TT de l'Illa de Man el 2003.

## Palmarès

* 1 victòria als Sis Dies d'Escòcia de Trial (1939)
* 2 victòries al Scott Trial (1932 i 1937)
* 1 victòria al British Experts Trial (1938)
* 1 victòria al Trofeu dels ISDT (1948)

## Referències

* 1 2 «The history of Allan Jefferies, The UK’s first BMW Motorrad dealership» (en anglès). bmw-motorrad.co.uk. Arxivat de l'original el 2023-01-26. [Consulta: 22 gener 2023].
* 1 2 «Allan Jefferies Trial» (en anglès). bradfordtrials.com. Bradford & District Motor Club. [Consulta: 25 febrer 2023].
* 1 2 «Tony Jefferies» (en anglès). motorsportmemorial.org. [Consulta: 22 gener 2023].
* 1 2 «Allan Jefferies one of biggest BMW dealers in Europe» (en anglès). britishdealernews.co.uk, 10-02-2017. [Consulta: 22 gener 2023].
* ↑ «Nick Jefferies - One on One» (en anglès). ttwebsite.com, 01-03-2015. [Consulta: 22 gener 2023].
* ↑ «Dad's sad tribute to race star David» (en anglès). thetelegraphandargus.co.uk, 30-05-2003. [Consulta: 22 gener 2023].
# Cèl·lula polar

Una cèl·lula polar és una vasta regió de l'atmosfera terrestre amb marcada circulació atmosfèrica, que es troba en general sobre alguna de les dues regions polars de la Terra, entre les latituds de 60 a 90 graus. Les cèl·lules polars són part d'un conjunt dinàmic de l'atmosfera compost a més per les cèl·lules de Hadley i les de Ferrel.

## Mecanisme

Les cèl·lules polars són produïdes per l'aire fred dels pols, que genera un o diversos anticiclons permanents polars -o centres d'alta pressió- que desplacen masses d'aire fred superficial cap als centres de baixa pressió -o ciclons- subpolars.
Sobre les regions àrtiques i antàrtiques, l'aire s'eleva, divergeix i viatja cap als pols. Quan es troba sobre els pols, l'aire s'enfonsa i forma les zones polars d'altes pressions. A la superfície l'aire divergeix cap a fora d'aquestes zones polars d'altes pressions, amb un consegüent desplaçament cap a latituds més altes. Els vents superficials de la cèl·lula polar són vents de l'est a l'hemisferi nord i de l'oest, a l'hemisferi sud.

## Vegeu també

* Circulació atmosfèrica
* Divergència (meteorologia)
* Zona de convergència intertropical
* Cresta subtropical
* Cèl·lula de Hadley
* Cèl·lula de Ferrel
* Latituds del cavall

## Referències

* Conceptes teòrics fonamentals sobre meteorologia, Cap VII, Nimbus Weather Services
# Frederick William Franz

Frederick William Franz - (12 de setembre de 1893 – 22 de desembre de 1992) nascut a Covington, Kentucky, els seus pares Edward Frederick Franz i Ida Louise, el van fer batejar per l'Església Luterana. Fou el quart president de la Watch Tower, corporació legal dels Testimonis de Jehovà. Va servir com vicepresident des de 1945 a 1977 i com a membre del Cos Governant dels Testimonis de Jehovà, abans de ser nomenat president en el 1978. Considerat el principal autor de la Traducció del Nou Món de les Santes Escriptures més coneguda com a Bíblia verda dels Testimonis de Jehovà. Pot haver estat un dels principals autors de diversos dels llibres que ha publicat la Watch Tower. Fet que no es pot verificar pel motiu de què les publicacions d'aquesta societat no van mai firmades pels seus autors. Morí a Brooklyn, Nova York en el 1992 als 99 anys i fou substituït per Milton G. Henschel.

## Obra

Malgrat la literatura de la Watch Tower no va firmada pels seus autors, Raymond Victor Franz nebot de Frederick W. Franz i ex-membre del Cos Governant, afirma que el seu oncle fou l'autor principal de molts llibres d'aquesta societat, a més a més, per altres és considerat com el cervell ideològic i dogmàtic durant la presidència del president Nathan Homer Knorr i per descomptat dels últims anys en què va ser ell mateix president. Segons també el seu nebot, en el seu llibre "Crisis de consciència", Franz formar part del comitè que editar la Traducció del Nou Món de les Santes Escriptures i probablement l'únic que tenia coneixements de llengües bíbliques.

## Escatologia de Franz

En els anys seixanta i principis dels setanta Franz donar molts discursos en assemblees, on anunciava que el final del 6è dia de la creació o sis mil anys, es complirien segons les profecies de la Bíblia, l'1 de setembre del 1975 i, per tant, seria l'inici dels mil anys del regnat de Jesucrist a la terra. Això implicava que Jehovà destruiria a tots els governs de la terra per donar a Jesucrist el control absolut i universal d'aquest món. També implicava la destrucció de la religió falsa junt a totes aquelles persones que no havien atès el missatge de la Watch Tower que serien destruïdes sense esperances de ressuscitar en el paradís.

## Enllaços externs

* Any 1975 Discurs de Fred Franz Veu en (anglès) i text en (castellà)
* Franz admet falsa profecia (anglès)
# Ardah

L'ardah (en àrab العرضة, al-ʿarḍa) és un tipus de dansa popular de la península Aràbiga. La dansa es realitza amb dues files d'homes oposades entre si, cadascun dels quals poden o no estar empunyant una espasa, i va acompanyada de tambors i poesia cantada. El desembre de 2015, l'ardah va ser afegida a la llista del Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat per la UNESCO.
Originalment, l'ardah es duia a terme només pels homes de les tribus de la regió central de la península, coneguda com a Najd abans d'iniciar una guerra. El seu reconeixement avui es basa en la seva pràctica durant les festes, casaments i esdeveniments nacionals i culturals per les persones de totes les tribus. Actualment, hi ha diverses versions de l'ardah tot al llarg de la península Aràbiga. Juntament amb el mizmar i el yowla, l'ardah s'ha convertit en una de les principals representacions procedents d'Orient Mitjà que es presenten en cerimònies i esdeveniments en el tracte en general amb la societat àrab. Quan es realitza el ball, hi ha una repetició de certs versos i cançons, seguit per l'aixecament de les espases dels ballarins, que donen suport a la mà dreta o esquerra (només una banda es pot inclinar) realitzant diversos passos endavant.

## Història

Es creu que el terme ardah és una derivació del verb àrab ard, que significa «mostrar» o «aturar». Hauria rebut aquest nom perquè el seu objectiu era mostrar públicament la força de combat d'una tribu i elevar la moral abans d'un enfrontament armat. Avui, en canvi, hi ha variacions regionals de la interpretació particular de l'ardah.
La najdi ardah és la variant més comuna d'ardah a Aràbia Saudita. És també la dansa popular masculina més practicada i altament televisada a nivell nacional. El govern saudita ha canviat el seu nom a l'Aràbia ardah al segle xxi. No obstant això, hi ha nombroses variacions diferents de l'ardah, i fins i tot la najdi ardah està molt diversificada al país. Les regions on es practica amb més freqüència són les províncies de Najran, Asir i Jizan, tots ells localitzats a l'extrem sud de l'Aràbia Saudita.

## Referències

* 1 2 3 Music of the Arabian Peninsula : Saudi Arabia and the Upper Gulf States.. Routledge, 2014. ISBN 9780415888721.
* ↑ «Twenty elements added to the Representative List of the Intangible Cultural Heritage of Humanity». UNESCO. [Consulta: 13 novembre 2016].
* ↑ «لعرضة السعودية .. أنشودة وحدة الوطن واتحاد الشعب والقيادة» (en árabe). Okaz, 10-02-2014. [Consulta: 13 novembre 2016].
* ↑ Performing the Past: Sea Music in the Arab Gulf States. Los Ángeles: Universitat de Califòrnia, 2008, p. 71 [Consulta: 13 novembre 2016].
* ↑ «يختلف الأداء بين العرضة البرية والعرضة البحرية في إيقاعاتهما». Alwatan, 31-03-2012 [Consulta: 13 novembre 2016].
# Can Sentromà (Mataró)

Can Sentromà és un edifici de Mataró (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un casal de planta baixa i dues plantes pis. A la planta baixa presenta dos portals amb brancals i arcs escarsers de pedra i un tercer portal amb arc de mig punt amb brancals i dovelles de pedra. Cinc balcons amb carreus i llindes de pedra, quatre d'ells amb enreixat de forja i rajola vidriada, marquen el ritme del primer pis. A la part superior de l'edifici un gran ràfec fet amb totxos i rajoles formant queixals que alternen amb motllures obrades amb teules de color mangra.
La façana presenta un esgrafiat imitant carreus.

## Història

El casal va ser edificat al segle xvii per la família Partella i habitat durant molt de temps per la família Sentromà, successors d'aquella. A finals del segle xix va convertir-se en seu d'entitats recreatives que edificaren una sala-teatre a l'antic pati. Reformat recentment, hostatja les seccions cultural i recreativa de l'Aliança Mataronina.

## Referències

* 1 2 3 «Can Sentromà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].