OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tribus reconegudes federalment d'Oregon

Aquesta és una llista de tribus reconegudes federalment ameríndies d'Oregon.
Aquestes tribus són reconegudes per la Bureau of Indian Affairs per a alguns propòsits del govern federal. Aquestes agències governamentals i confederacions tribals poden o no correspondre amb les tribus individuals que històricament han viscut a Oregon.

## Tribus d'Oregon

A partir de 2008, hi havia nou tribus reconegudes federalment a Oregon. S'enumeren aquí pels noms pels quals es fan dir pels governs. El seu nom per la BIA pot ser diferent.
* Tribu Paiute Burns de la Colònia Índia Paiute Burns d'Oregon
* Tribus Confederades d'indis Coos, Lower Umpqua i Siuslaw,
* Tribu índia Coquille
* Tribus Confederades de la Comunitat de Grand Ronde d'Oregon
* Tribus Confederades d'Indis Siletz
* Tribus Confederades de la Reserva índia Umatilla
* Tribus Confederades de Warm Springs
* Banda Cow Creek de la tribu d'indis Umpqua,
* Tribu índia Klamath

## Tribus de Nevada-Oregon

Hi ha una tribu reconeguda que viu a la frontera entre Oregon i Nevada
* Paiute i xoixoni de Fort McDermitt

## Tribus d'Oregon-Washington

La Nació Índia Chinook d'Oregon i Washington és un grup de chinooks que foren reconeguts pel govern dels Estats Units en 2001, però aquest reconeixement fou revocat en 2002.

## Tribus no reconegudes

Hi ha diverses altres tribus les peticions per al reconeixement federal de les quals han fracassat per diverses raons. Un d'aquests grups són les Tribus Confederades Clatsop-Nehalem d'Oregon, un grup de Clatsop i Tillamook (també coneguts com a Nehalem) que vivien al nord de la costa d'Oregon.

## Referències

* ↑ «Federal Register, Volume 73, Number 66 dated April 4, 2008 (73 FR 18553)». Arxivat de l'original el de febrer 13, 2012. [Consulta: de març 23, 2014].
* ↑ Chinook Nation: Student Packet, history timeline
# Meriquins

Els meriquins (Merychyinae) són una subfamília extinta de mamífers artiodàctils de la família dels mericoidodòntids que visqueren a Nord-amèrica entre l'Eocè mitjà i el Miocè superior. Se n'han trobat restes fòssils al Canadà, els Estats Units i Mèxic. Eren mericoidontoïdeus de mida petita a mitjana, amb el cap mesaticefàlic, les òrbites oculars grans en proporció a la resta del crani i les dents mitjanament grosses. Així mateix, tenien les tres primeres premolars superiors dotades d'una cresta intermèdia anterior i la tercera premolar inferior dotada d'una cresta intermèdia posterior. Eren herbívors.

## Referències

* 1 2 3 Entrada «Merychyinae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 16 juliol 2023].
* ↑ Schultz i Falkenbach, 1947, p. 168.

## Bibliografia

* Schultz, C. B.; Falkenbach, C. H. «Merychyinae, a subfamily of oreodonts» (en anglès). Bulletin of the American Museum of Natural History, 88, 4, 1947, pàg. 157-286.
# Batalla d'Alessandria

La batalla d'Alessandria, o batalla de Castellazzo del 25 de juny de 1391 fou una de les batalles de les Guerres Florentinomilaneses, dins el context de les guerres de Güelfs i gibel·lins.

## Antecedents

El 1387 es va aliar amb el senyor de Pàdua, Francesc Novello de Carrara, que en aquell moment mantenia una guerra contra Antoni I della Scala. Joan Galeàs va intervenir en la confrontació a condició de reservar-se el posterior domini de la ciutat de Verona, adjudicant-se Francesco el control sobre Vicenza. No obstant això Joan Galeàs, aprofitant l'ocasió, es va apoderar de les dues, traint així l'aliança establerta i iniciant-se una sèrie d'hostilitats entre els dos antics aliats. El senyor de Milà va respondre creant una lliga en la qual se li van unir les ciutats més importants del Vèneto, i en les successives campanyes militars va aconseguir ocupar Pàdua, Belluno i Feltre, cedint Treviso a la República de Venècia.
Joan Galeàs Visconti es convertí en el governant més important del nord de la península Itàlica, sent un perill per a la resta dels estats que pretenien els dominis dels Visconti, especialment la República de Florència, que va crear una lliga contra el Senyoriu de Milà, en la qual van participar Francesc Novello de Carrara, Esteve III de Baviera i Joan III d'Armagnac, mentre Visconti demanavar arbitratge a Carles VI de França pel conflicte amb els armanyaguesos.
La guerra es va iniciar el 1389, i el mercenari anglès John Hawkwood i els altres aliats es van reunir a Pàdua per fer un atac conjunt a Milà mentre Joan III d'Armagnac va creuar els alps per ajudar els seus aliats, prenent diversos castells en el seu camí, però al de Castellazzo, que volia prendre, fou ferotgement atacat pels ocupants i foren cremades algunes tendes de campanya i va perdre molts cavalls i infants, havent d'abandonar el setge.
Per disposar d'efectius militars, Joan Galeàs Visconti va haver de vendre Serravalle Scrivia a la República de Gènova per una mica més de 22.000 ducats, i un impost,

## Batalla

Els exèrcits de mercenaris de Jacopo dal Verme, i el de Joan III d'Armagnac es van enfrontar a prop de Castellazzo el 25 de juny de 1391, i en la batalla va morir d'Armagnac.

## Conseqüències

Joan Galeàs va buscar la pau amb els seus enemics el 1392 i es va veure obligat a restituir Pàdua a Francesc Novello de Carrara, però va assegurar-se el control de Basano, Belluno i Feltre, i l'1 de maig de 1395 Joan Galeàs va aconseguir que Venceslau IV de Bohèmia li concedís el títol de Duc de Milà, obtenint l'any següent el de comte de Pavia i el 1397 el de duc de la Llombardia.

## Referències

* ↑ (anglès) Tony Jaques, Dictionary of Battles and Sieges: A-E, p.209
* ↑ (anglès) D.M. Bueno de Mesquita, Giangaleazzo Visconti, p.124
* ↑ (anglès) D.M. Bueno de Mesquita, Giangaleazzo Visconti, p.128
# Tobia Scarpa

Tobia Scarpa (Venècia, Itàlia, 1935) és un arquitecte italià.
Va estudiar amb Afra Bianchin (Montebelluna, Itàlia, 1937) a l'Istituto Universitario di Architettura de Venècia.
Gairebé des dels seus inicis treballen en col·laboració. El seu primer treball com a dissenyadors industrials el van realitzar per a l'empresa de vidre de murano Venini el 1958. El 1960, any que obren el seu propi estudi, dissenyen mobiliari per a l'empresa Gavina, destacant el sofà Bastiano (1961). El 1962 creen un programa d'identitat corporativa per a Benetton i el 1964 són els arquitectes de la fàbrica d'aquesta companyia. Els seus dissenys se centren principalment en el mobiliari, la i el parament de la llar, i han treballat per empreses com B&B Itàlia, Knoll, Flos o Cassina. El 1980 comencen a treballar amb empreses espanyoles com mobles Casas per a qui dissenyen la cadira Veronica (1986). La seva obra ha estat fruit de diverses exposicions i pertany a les col·leccions d'importants museus. Han estat guardonats amb nombrosos premis. Entre els seus dissenys cal destacar la cadira Àfrica (1975) o el llum Papillon (1973).

## Referències

* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 16 abril 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de disseny industrial del Disseny Hub Barcelona
# Unitat de servei actiu

Les unitats de servei actiu (active service unit, ASU) eren cèl·lules de l'Exèrcit Republicà Irlandès Provisional (IRA), organització paramilitar nord-irlandesa, d'entre quatre i deu membres, encarregada de dur a terme atacs armats. El 2002, l'IRA comptava amb uns 1.000 membres actius, dels quals uns 300 pertanyien a unitats de servei actiu.
A partir de 1977, l'IRA va anar abandonant estructures d'organització militar convencionals com a mesura de seguretat. En lloc de les estructures de batalló, es va introduir un sistema de dos tipus d'unitats paral·leles dins d'una brigada de l'IRA. En primer lloc, les antigues estructures de "companyia" es van utilitzar per a membres que feien tasques a de suport com la recollida d'informació, vigilància o trasllat d'armes. D'altra banda, els atemptats va passar a ser responsabilitat d'un segon tipus d'unitat, les ASU. Per a millorar la seguretat i la capacitat operativa, aquestes ASU eren cèl·lules més petites i unides, normalment formades entre cinc i vuit membres, per a dur a terme atacs armats. Les armes de les ASU eren controlades per un intendent sota el control directe dels dirigents de l'IRA. A la fi de la dècada de 1980 i principis de la de 1990, s'estimava que l'IRA comptava amb uns 300 membres integrats en les ASU, i aproximadament 450 que exercien funcions de suport. L'excepció a aquesta reorganització va ser la Brigada del Sud de Armagh, que va conservar la seva jerarquia tradicional i la seva estructura de batallons i va utilitzar un nombre relativament elevat de voluntaris en les seves accions.

## Referències

* ↑ Moloney 2007
* ↑ O'Hearn,, Denis. Bobby Sands: Nothing but an Unfinished Song. Pluto, 2006, p. 19. ISBN 9781560258889.
* ↑ Bell, J. Bowyer. The Secret Army - The IRA. Routledge, 2017. ISBN 9781351474450.
* ↑ Moloney 2007, p.377
* ↑ Harnden 1999, p.404

## Bibliografia

* Harnden, Toby. Bandit Country IRA and South Armagh. Hodder & Stoughton, 1999. ISBN 9780340717363.
* Moloney, Ed. A Secret History of the IRA (en anglès). Penguin, 2007. ISBN 9780141900698.
# Muhàmmad ibn Khàlid aix-Xaybaní

Muhàmmad ibn Khàlid ibn Yazid aix-Xaybaní (àrab: محمد بن خالد بن يزيد الشيباني, Muḥammad ibn Ḫālid ibn Yazīd ax-Xaybānī) fou ostikan d'Armènia del 855 al 862.
Vers el 860 havia retornat de Samarra Gregori I Mamikonian, fill de Kurdidj Mamikonian, príncep de Bagrevand, i havia estat restaurat a la seva herència. L'ostikan Muhàmmad ibn Khàlid va encarregar a Aixot el Gran, príncep de Bagaran, d'agafar-lo i portar-lo a la seva presència. Grigor va provar d'establir-se a Gazaneaq, a la comarca de Bagaleanq, però va morir sobtadament als set dies d'arribar i això va evitar a Aixot una situació complicada en la qual no podia desobeir l'ostikan i no volia perjudicar a Grigor. Va fer veure que havia complert les ordres enviant el cap del difunt com si fos ell que li hagués tallat per castigar a Grigor del que va dir que sospitava que es volia passar als romans d'Orient. Aixot fou recompensat amb la cessió del Bagrevand.
El 862 el va succeir com a ostikan Alí ibn Yahya al-Armaní.

## Referències

* Ter-Ghewondyan, Aram. The Arab Emirates in Bagratid Armenia. Lisboa: Livraria Bertrand, 1976. OCLC 490638192.
# Nancy Greene

Nancy Greene (Ottawa, 11 de maig de 1943) és una esquiadora alpina canadenca, ja retirada, considerada una de les millors esquiadores de la dècada del 1960. Actualment és senadora al seu país.

## Biografia

Va néixer l'11 de maig de 1943 a la ciutat d'Ottawa, capital del país. Als tres anys tota la família es va traslladar a la Colúmbia Britànica, lloc on va iniciar els seus passos en la pràctica de l'esquí.
El 2005 fou nomenada rectora de la Universitat Thompson Rivers de Kamloops.

## Carrera esportiva

Al llarg de la seva carrera ha aconseguit guanyar el títol d'esquí alpí del seu país en nou ocasions, i en tres ocasions ho feu dels Estats Units. El 1967 Greene es convertí en la primera esquiadora no europea en aconseguir guanyar la Copa del Món d'esquí alpí, trencant així el domini aclaparador de les esquiadores d'aquest continent. En aquell any guanyà set de les 16 proves disputades.
Després de la seva participació en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1960 realitzats a Squaw Valley (Estats Units) i els Jocs Olímpics d'Hivern de 1964 realitzats a Innsbruck (Àustria), on el resultat més destacat fou una setena posició en la prova de descens a Innsbruck; en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1968 realzats a Grenoble (França) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova d'eslàlom gegant i la medalla de plata en la prova d'eslàlom. Aquests resultats li feren aconseguir novament la victòria en la Copa del Món i la victòria del Campionat del Món en combinada disputada en aquells Jocs.
El 1968 es retirà de la competició, passant a ser entrenadora de l'equip canadenc d'esquí alpí fins al 1973.

### Victòries a la Copa del Món d'esquí alpí

| Temporada | disciplina |
| 1967 | General |
| 1967 | Eslàlom gegant |
| 1968 | General |
| 1968 | Eslàlom gegant |

## Carrera política

El 2008 fou nomenada senadora del seu país per part del primer ministre Stephen Harper en representació del Partit Conservador del Canadà.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Nancy Greene». [Consulta: 29 maig 2022].
* ↑ «GREENE Nancy - Athlete Information». [Consulta: 29 maig 2022].

## Enllaços externs

* (anglès) Portal Oficial
# Arto Koivisto

Arto Koivisto (Isojoki, 7 de desembre de 1947) és un esquiador finlandès, ja retirat, especialista en esquí de fons, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1976 va prendre part als Jocs Olímpics d'Hivern d'Innsbruck, on va disputar quatre proves del programa d'esquí de fons. En la prova del relleu 4x10 km, formant equip amb Matti Pitkänen, Juha Mieto i Pertti Teurajärvi, guanyà la medalla d'or, mentre en la dels 15 quilòmetres guanyà la de bronze. En els 30 quilòmetres fou vuitè i en els 50 quilòmetres vuitè.
També va guanyar dos campionats nacionals, el 1974 en els 50 quilòmetres i el 1982 en els 15 quilòmetres, així com la cursa dels 15 quilòmetres al festival d'esquí de Holmenkollen de 1976.
El 1981 va donar positiu en efedrina i codeina als Campionats nacionals i va perdre dues medalles de bronze, alhora que fou sancionat amb un mes sense poder competir.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Arto Koivisto». [Consulta: 26 gener 2023].
* ↑ «KOIVISTO Arto». FIS-Ski. International Ski Federation. [Consulta: 19 gener 2020].
* ↑ Siukonen, Markku & Ahola, Matti: Urheilun vuosikirja 1981-82, p. 88. Jyväskylä: Oy Scandia Kirjat Ab, 1982.
* ↑ En lång följetong Arxivat 2015-05-18 a Wayback Machine., hbl.fi, 25 August 2008
# Adarnases II d'Ibèria

Adarnases II de Kakhètia (en georgià: ადარნასე I) o Adrnerseh (ადრნერსე, igualment traduït com Atrnerseh) fou un príncep-primat d'Ibèria de la dinastia dels Cosròides, que va regnar del 650 al 685 segons la cronologia de Cyril Toumanoff.

## Biografia

Segons la Crònica georgiana, Adarnases II va regnar vint anys.
Cyrille Toumanoff el presenta igualment com sorgit de la dinastia dels cosròides que regna sobre la Kakhètia, però el fa el fill i successor del príncep-primat de Ibèria Stephanos II o Esteve II d'Ibèria i de Kakhètia i, per tant, un net d'Adarnases I d'Ibèria, éristhavi de Kakhètia, fill de Bakur III d'Ibèria.
Adarnases II fou en principi com el seu pare vassall del Califa del 650 al 662, a continuació de l'Imperi Romà d'Orient, del qual va rebre el títol de patrici del 662 al 685. Segons Cyril Toumanoff, hauria estat mort el 13 dre juny de 685 amb el príncep d'Armènia Gregori I Mamikonian i un príncep de Aghuània quan intentaven oposar-se a una invasió dels khàzars.
Després de la seva mort, el títol de príncep-primat d'Ibèria va tornar de nou a la dinastia dels Guaràmides de Javakètia-Calarzene

## Posteritat

Adarnases II es va casar amb una princesa armènia de la família dels Kamsarakan i d'aquesta unió va deixar un fill, Esteve II de Kakhètia.

## Referències

* ↑ Segons aquest document citat per Marie-Félicité Brosset, a Histoire de la Géorgie, p. 227, era un fill del rei Bakur III d'Ibèria i va regnar de 619 a 639.
* ↑ peut-être fille de Vahan II Kamsarakan, selon Cyrille Toumanoff.

## Bibliografia

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990, p. 380 et 533.
* Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie depuis l'Antiquité jusqu’au XIX$^e$ siècle, v. 1-7, Saint-Pétersbourg, 1848-58, (a Google Books : Réf1, Réf2), p. 227-231.
# Vassak Bagratuní

Vassak Bagratuní (en armeni Վասակ Բագրատունի) va ser nakharar de Taron de l'any 771 al 772. Formava part de la dinastia dels Bagràtides.
Vassak era fill d'Aixot II Bagratuní, que havia estat cegat per Gregori II Mamikonian l'any 750. El seu germà Sembat III Bagratuní era el cap de la casa i havia estat nomenat patrici i generalíssim (sparapet) el 771. Vassak va rebre Taron d'Aixot III Bagratuní, fill del patrici Sahak I Bagratuní.
L'any 771 va esclatar la rebel·lió armènia i Sembat III Bagratuní hi va participar, i amb ell el seu germà Vassak. Hamazasp Artsruní, ajudat principalment pels Amatuní i per Vassak de Taron, va atacar Ardjesh, on hi havia una guarnició àrab. Cap aquell lloc va marxar Amr o Amru, que va infligir a Hamazasp una derrota total el 15 d'abril de l'any 772. Els àrabs es van desplaçar al Bagrevand i van acampar a Ardzeni mentre la notícia de la derrota arribava a Karin (Erzurum). Es va aixecar el setge d'aquella ciutat que duia a terme l'altre grup rebel, i van decidir anar a Bagrevand on van arribar el 25 d'abril del 772 i van lliurar batalla en la qual van morir gairebé tots, inclòs Sembat III Bagratuní.
Vassak va abandonar Taron i es va establir a les muntanyes de la Klardjètia, a la regió d'Ardahan, a les fonts del Kura, que van acabar dominant el seu fill Adarnases i el seu net Aixot, i va acabar originat la dinastia Bagràtida de Geòrgia.
En una obra recent, Christian Settipani estima que el príncep d'Ibèria «P’illipé» citat a la llista reial de Kartli III com a predecessor immediat d'Adarnases I de Tao als voltants de l'any 786 i que assimila pel seu nom a un membre de la casa de Siunia, podria haver-se casat amb una filla de Vassak, cosa que explicaria la reaparició del nom en la família de Siunia i l'aparició en aquesta dinastia de noms típicament bagràtides com Sembat i Aixot.

## Referències

* ↑ Brosset, Marie-Félicité (trad.). Histoire de la Géorgie depuis l'antiquité jusqu'au 19. siècle. Sant Petersburg: Eggers, 1858, p. 249, 330, 349.
* ↑ Grousset, René. Histoire de l'Arménie des origines à 1071. París: Payot, 1973, p. 330, 339.
* ↑ Settipani, Christian. Continuité des élites à Byzance durant les siècles obscurs : les princes caucasiens et l'Empire du VIe au IXe siècle. París: De Boccard, 2007, p. 443. ISBN 9782701802268.

## Bibliografia

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle: tables généalogiques et chronologiques, Roma: [S.n.], 1990, p. 112-113, 129
# Fadwa Barghouti

Fadwa Barghouti (Kobar, 15 de maig de 1963) és una advocada palestí i membre del consell de Fatah. Esposa del polític Marwan Barghouti, que actualment es troba en una presó israeliana per assassinat, es va graduar en dret a la Universitat Àrab de Beirut el 1997 i té un màster en dret a la Universitat Al-Quds, obtingut el 2003.
El 2009, va guanyar les eleccions del Consell Revolucionari de Fatah celebrades durant el Sisè Congrés de l'organització a Betlem i va poder accedir a ser membre del Consell.
El 2021 va anunciar que es presentaria a les eleccions legislatives palestines en una llista independent anomenada Llibertat.

## Referències

* ↑ Ashly, Jaclynn. «The love story of Fadwa and Marwan Barghouti» (en anglès). www.aljazeera.com. [Consulta: 1r abril 2021].
* ↑ «Fadwa Barghouti – Mapping Palestinian Politics – European Council on Foreign Relations» (en anglès britànic). ECFR, 31-03-2018. [Consulta: 1r abril 2021].
* ↑ «نتائج انتخابات اعضاء المجلس الثوري لحركة فتح مع عدد الاصوات التي حصل عليها كل مرشح». www.alwatanvoice.com.
* ↑ «Imprisoned Palestinian leader's entry shakes up planned vote». NBC News, 01-04-2021.
* ↑ KRAUSS, JOSEPH. «Imprisoned Palestinian leader's entry shakes up planned vote». Times Union, 01-04-2021.
# Lone Star (grup de rock)

Lone Star és un grup de rock format a Barcelona per Pere Gené (veu i líder de la formació), Willy Nab (guitarra solista), Rafael de la Vega (baix), Enric Fusté (piano) i Enrique López (bateria).
El grup data de 1959, quan Pere Gené va retornar a Barcelona, després de viure durant un any a Londres, on va viure l'eclosió del rock and roll en tota la seva esplendor. Gené havia fet classes de piano al conservatori del Gran Teatre del Liceu i va tornar a Catalunya amb la idea de formar un grup de rock. Va ser així com va reunir a alguns antics companys del conservatori per compondre la formació.

## Discografia

Lone Star ha publicat els següents àlbums:
* Lone Star (1966)
* Un conjunto con antología (1967)
* Vuelve el rock (1968)
* Lone Star en Jazz (1968)
* Spring 70 (1970)
* Es largo el camino (1972)
* Adelante rock en vivo (1973)
* ¡¡Síguenos!! (1976)
* Horizonte (1977)
* Oveja negra (1979)
* Viejo lobo (1982)
* Hacia el futuro (1996)
* Concierto Teatro Infanta Beatriz Madrid 1968 (2010)

## Referències

* 1 2 «Biografías» (en castellà). Lone Star.
* ↑ Aisa, Ferran; Castillo, David «"He fugit de 'revivals' dels seixanta; no vull mirar enrere"». Cultura (El Punt Avui), 16-01-2015, pp. 6-9.

## Enllaços externs

* Lone Star - Lloc web oficial (castellà)
# Frank Williams

Sir Francis Owen Garbatt Williams CBE (South Shields Tyne i Wear, 16 d'abril de 1942 — 28 de novembre de 2021) fou el fundador i mànager de l'equip WilliamsF1 de Fórmula 1. Un accident de cotxe el març de 1986 quan abandonava el circuit de Paul Ricard, a França li va causar una paràlisi que el va deixar en una cadira de rodes.
El 1987 la Reina del Regne Unit li va concedir l'Ordre de l'Imperi Britànic. El 1999 va passar a ser Cavaller de l'Orde de l'Imperi Britànic. Al maig de 1994, després de la mort d'Ayrton Senna als comandaments d'un Williams a Imola, va ser acusat d'homicidi d'acord amb la llei italiana, però finalment va ser absolt després de diversos anys quan altres constructors de la Fórmula 1 van dir que no correrien a Itàlia si un accident provocava aquest tipus de reacció.

## Referències

* ↑ «Senna, Head "responsabile"». Gazzetta. Arxivat de l'original el 2 gener 2014. [Consulta: 12 maig 2016].

## Enllaços externs

* Lloc web de l'equip WilliamsF1 (anglès)
# Xavier Serra Narciso

Xavier Serra Narciso (Barcelona, 1954) és llicenciat en filosofia i diplomat en teologia i ciències religioses. S'ha especialitzat en l'estudi d'una filosofia intercultural i meditativa, i ha treballat la psicologia humanista i transpersonal. Ha estat membre del seminari Vivarium Academicum dirigit per Raimon Panikkar, i fundador de Vivarium Gerisena de Cadaqués, grup d'estudi i contemplació integrat a la Xarxa Catalana d'Entitats de Diàleg Interreligiós. És catedràtic de filosofia en un centre d'ensenyament secundari a Banyoles, i professor dels cursos de Filosofia de l'Àsia de la Universitat de Girona. S'ha centrat en la recerca de la saviesa no-dual de les diverses tradicions filosòfiques, des d'una mirada inevitablement intercultural i amb una pràctica en l'ars meditandi. És assessor de la col·lecció "Sagrats i Clàssics" de Fragmenta.

## Referències

* ↑ «Xavier Serra». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Unumbotte

Unumbotte és el déu creador del poble bassari al Senegal, Gàmbia, Guinea i Guinea Bissau.
La història de la creació d'Unumbotte és una variació del Jardí de l'Edèn. En ell Unumbotte crea un home, després els animals incloent un antílop i una serp, i més tard una dona. Va donar llavors als humans i van fer créixer arbres i plantes, inclosa una que donava fruits vermells. Unumbotte menjaria de l'arbre cada set dies, però els humans no. Finalment, la serp va convèncer els humans perquè mengessin de l'arbre. Quan Unumbotte va baixar del cel, va preguntar qui menjava la fruita, i els humans van dir que eren ells. Unumbotte els va preguntar qui havia dir que podien menjar la fruita, i ells van dir que la serp, i que li havien fet cas perquè tenien gana. Unumbotte va preguntar a l'antílop si ell també tenia gana, i l'antílop va dir que quan tenia gana menjava herba. Des d'aleshores, l'antílop ha viscut a la natura, menjant herba.
Unumbotte donava menjar a cadascuna de les criatures, els humans havien conreat plantes, l'antílop tenia herba, però a la serp li va donar verí i el desig d'atacar els humans.

## Referències

* ↑ Lurker, 2004, p. 191.
* ↑ «Unumbotte and the Origin of Languages» (en anglès). oxfordreference.com. [Consulta: 19 maig 2024].
* ↑ Witzel, 2013, p. 365.

## Bibliografia

* Lurker, Manfred. The Routledge Dictionary of Gods and Goddesses, Devils and Demons (en anglès). Routledge, 2004, p. 272. ISBN 978-0415340182.
* Witzel, Michael. The Origins of the World's Mythologies (en anglès). Oxford University Press, 2013, p. 688. ISBN 978-0199812851.