OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Reparacions de guerra

Les reparacions de guerra són un cas particular del principi del dret civil de reparació, que obliga la persona que ha comès un dany de restablir l'equilibri patrimonial trencat. En cas de guerres són pagaments imposats pel vencedor al vençut per cobrir els danys i perjudicis causats durant una guerra. Es tracta generalment, d'un traspàs de béns o de diners i no a l'annexió de territoris.

## Antecedents històrics

L'Antiga Roma va imposar grans indemnitzacions a Cartago després de la Primera i Segona Guerres Púniques.
Els anomenats «Tractats desiguals» signats per la dinastia Qing a la Xina, Japó, Corea, Siam, Pèrsia, l'Imperi Otomà, Afganistan i altres països al segle xix van incloure pagaments a les potències occidentals victorioses, principalment el Regne Unit, França i Rússia, i més tard al Japó.
Després de la guerra francoprussiana, segons les condicions del Tractat de Frankfurt del 10 de maig de 1871, França va ser obligada a pagar a Alemanya una indemnització de guerra de 5 mil milions de francs d'or en cinc anys. Tropes alemanyes van romandre estacionades en parts de França fins que es va realitzar l'últim pagament el setembre de 1873.

## Primera Guerra Mundial

El 27 d'agost de 1918, gairebé cinc mesos després que Rússia sortís del conflicte mitjançant la signatura del Tractat de Brest-Litovsk, Alemanya va imposar al govern bolxevic el pagament de sis mil milions de marcs en concepte de reparacions. Entre agost i setembre d'aquest any, abans de la fi de la guerra, Rússia havia pagat en or uns 120 milions de rubles, equivalents a 240 milions de marcs.
El 1919 es van imposar a Alemanya 132 mil milions de marcs d'or a la Triple Entesa en el Tractat de Versalles. Van ser abaixats a 112.000 milions el 1929. Segons molts historiadors, la indemnització imposada pels aliats als perdedors del conflicte va afavorir l'auge del nazisme en els anys posteriors. Bulgària va pagar reparacions de 2,25 mil milions de francs d'or a l'Entente, segons l'acordat en el Tractat de Neuilly-sur-Seine.

## Referències

* ↑ «Reparacions de guerra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Reparations | History, Definition, & Examples | Britannica» (en anglès). [Consulta: 22 desembre 2024].
* ↑ «Reparacions de guerra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Lluch, Isaac «S'acaba finalment la I Guerra Mundial». El Punt, 03-10-2010 [Consulta: 15 agost 2021].
# China Airlines

China Airlines (CAL) (xinès: 中華航空) és l'aerolínia de bandera de Taiwan i l'aerolínia més gran del país. Té la seu a l'Aeroport Internacional de Taiwan Taoyuan i duu a terme més de 1.400 vols setmanals (incloent-hi 91 vols només de càrrega) a 102 destinacions arreu d'Àsia, Europa, Nord-amèrica i Oceania. El 2017 transportà més de 19 milions de passatgers i 5.700 tones de mercaderies, xifres que en fan la 33a i 10a aerolínia més gran del món en ingressos per passatger i quilòmetre (RPK) i ingressos per quilòmetre en mercaderies, respectivament. China Airlines té tres aerolínies filials: China Airlines Cargo, un membre de Skyteam Cargo, explota una flota d'avions de càrrega i gestiona la capacitat de càrrega de la seva aerolínia matriu; Mandarin Airlines duu a terme vols a destinacions nacionals i destinacions regionals de baixa demanda; Tigerair Taiwan és una aerolínia de baix cost fundada per China Airlines i el grup singapurès Tigerair Holdings, però actualment propietat íntegra de China Airlines Grup.

## Referències

* ↑ «China Airlines – About Us» (en anglès). China Airlines. [Consulta: 22 desembre 2016].
* ↑ «國籍航空公司全球航線客貨運概況» (en xinès). CAA Taiwan. Arxivat de l'original el 10 d’agost 2014. [Consulta: 15 juliol 2014].
* ↑ China Airlines (2015). China Airlines 2015 Annual Report (en anglès). p. 12. Consulta: 2016-12-22. «The company operates 91 flights per week, including 35 transoceanic flights, 6 European flights, and 50 Asian flights.»
* ↑ «LCC War Kicks Off In Taiwan: Tigerair Taiwan and V Air Ready To Take To The Skies» (en anglès). Talkairlines. Arxivat de l'original el 10 d’octubre 2014. [Consulta: 27 setembre 2014].
# Retrat d'Amèlia de Vilanova i Nadal

El Retrat d'Amèlia de Vilanova i Nadal és una obra de Federico de Madrazo que es troba conservada al Museu Nacional d'Art de Catalunya, gràcies a una donació del germans Monche Maristany i de Wenceslao Vila Monche, el 2013.

## Descripció

L'interès d'aquesta pintura donada al museu, és indubtable tant des del punt de vista iconogràfic com artístic.
El seu autor, Federico de Madrazo, és un dels artistes més rellevants de la pintura romàntica espanyola i, a més, va ser un personatge cabdal de l'ambient artístic oficial del Madrid isabelí, arran dels diferents càrrecs que va ocupar, entre els quals destaca el de director del Museo del Prado.
Des del punt de vista estilístic, aquesta pintura respon perfectament a les característiques dels retrats realitzats per F. de Madrazo en la dècada de 1850, en els quals demostra la seva excel·lència tant en la representació dels trets del personatge, representat mitjançant un sòlid dibuix que evidencia la influència rebuda d'Ingres, com en la plasmació detallada i exuberant de tots els elements ornamentals.
La retratada, pertanyent a una família de l'alta societat barcelonina, es va casar amb Ignasi Girona i Agrafel (1824-1889), un dels vuit fills d'Ignasi Girona Targa, el patriarca d'una de les nissagues més conspícues d'industrials, empresaris i banquers de la Catalunya del segle xix i de principis del xx. Així mateix, cal assenyalar que els Jardins de Vil·la Amèlia, al districte de Sarrià - Sant Gervasi de Barcelona, porten aquest nom en homenatge a Amèlia de Vilanova, ja que originàriament pertanyien a la finca del seu marit, un lloc on la família Girona va estiuejar durant molts anys.

## Referències

* ↑ Fitxa de l'obra al web del MNAC.

## Bibliografia

* DDAA. Museu Nacional d'Art de Catalunya. Florència: MNAC, 2009. ISBN 978-84-8043-198-9.
# Retrat del Marquès de Labrador

Retrat del Marquès de Labrador és un quadre de Vicente López pintat entre el 1833 i 1834 que actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Descripció

Artista de la monarquia borbònica, López ocuparà el càrrec de pintor de cambra dels monarques espanyols des de Carles IV fins a Isabel II, però serà durant el regnat de Ferran VII quan assolirà una situació de privilegi, en convertir-se en l'artista més cobejat pel rei i per una part de la clientela aristocràtica madrilenya. Amb un llenguatge personal eclèctic i heterogeni, difícil de definir, però molt convincent pels seus brillants resultats plàstics, les produccions de Vicente López palesen una cultura visual rica que evoca, alhora, l'escola barroca valenciana i la tradició neoclàssica, de les quals es mostra deutor en moltes de les seves creacions. Però l'aspecte més definitori del seu estil és, sens dubte, la sòlida formació acadèmica, que es manifesta en la combinació perfecta d'aquells elements que configuren la pràctica academicista.
Aquest retrat de Pedro Gómez Labrador y Habela, Marquès de Labrador i de San Salvador, nascut a Valencia de Alcántara (Càceres) el 1764, diplomàtic de carrera i ambaixador en diverses legacions diplomàtiques espanyoles, constitueix una expressió tardana d'una de les tipologies de retrat més característiques creades per Vicente López i que, malgrat tractar-se d'una fórmula repetida, tant va contribuir a convertir-lo en el gran retratista del seu temps. La posada en escena de l'obra segueix un estereotip en què la retòrica escenogràfica es fa particularment ostensible en les condecoracions que exhibeix el protagonista de la composició, entre les quals es distingeixen les bandes i creus dels ordes de Carles III i d'Isabel la Catòlica, a més del Toisó d'Or.

## Referències

* ↑ Fitxa de l'obra al web del MNAC.
* ↑ Comentari de l'obra al web del MNAC

## Bibliografia

* DDAA. Museu Nacional d'Art de Catalunya. Florència: MNAC, 2009. ISBN 978-84-8043-198-9.
# Llista de Creus de Sant Jordi/1991/Entitats
#### Entitats

Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!
| Entitat | Wikidata | Descripció |
| Hospital de la Santa Creu i Sant Pau | Q507282 | Hospital de Barcelona |
| Gran Enciclopèdia Catalana | Q2664168 | enciclopèdia catalana |
| Il·lustre Col·legi de l'Advocacia de Barcelona | Q8347714 | L'ICAB és una Corporació de Dret Públic de caràcter professional, fundada el 17 de gener de 1833. |
| Casa Asil de Sant Andreu | Q11912685 | |
| Acadèmia Catòlica de Sabadell | Q17586692 | institució catòlica d'aquesta ciutat |
| Institut Francès de Barcelona | Q17606837 | |
# Ària

«Ària» té aquests significats:
* Ària (música), forma musical, melodia per a ser cantada
* Raça ària, concepte racista
* Toponímia:
** Aria (Pèrsia), satrapia i província de l'imperi persa
** Ària (illa)
** Aria (regió), regió de l'imperi Persa i més tard selèucida, que abraçava el conjunt de Pèrsia pròpia, limitant al nord amb Bactriana, Margiana i Hircània
Viccionari
# Efraïm de Síria

Efraïm (o Efrem) el Siríac (siríac: ܐܦܪܝܡ ܣܘܪܝܝܐ, Afrêm Sûryāyâ; grec antic: Ἐφραίμ ὁ Σῦρος) (Nísibis, vers 306 - vers 378) fou un escriptor i diaca sirià del segle iv, prolífic autor d'himnes, poemes, sermons poètics i obres teològiques en siríac. Parlava el siríac i una mica de grec. És venerat com a sant a tota la cristiandat, commemorant-se a Orient el 28 de gener i a Occident el 9 de juny.

## Biografia

De jove va estudiar diligentment i després es va dedicar a la vida monàstica i fou director de l'escola de teologia de Nísibis fins que aquesta ciutat va caure en mans dels perses el (363). Llavors se'n va anar a Edessa, on va ser ordenat diaca i va renunciar a futurs ascensos per dedicar-se a dirigir l'escola de teologia que s'havia traslladat a aquesta ciutat. Es diu que fins i tot es va fer passar per boig per evitar ser nomenat bisbe. Tenia una estreta amistat amb Basili de Cesarea, a qui va fer costat contra els arrians i altres heretges, atacant-los amb la violència característica de l'època.
* Icona a Meryem Ana Kilisesi (Diyarbakır)
* St. Efrem, St. Joan de Damasc i St. Jordi, d'un tríptic romà d'Orient del segle xiv (Monestir de Santa Caterina del Sinaí)
Durant una fam que hi va haver a Edessa va assistir als pobres amb dedicació i va incitar als rics a donar el que tinguessin als seus germans. Hèrmies Sozomen parla amb admiració de com la religió havia atemperat el seu geni irascible, i ho il·lustra amb una anècdota. Un dia que al seu criat li va caure el plat en el qual li portava una mica de menjar, Efraïm el va tranquil·litzar, i li va dir: «No hi fa res, si el menjar no ve cap a mi, anirem nosaltres a ell». Es va asseure a terra i es va menjar el que quedava entre els fragments trencats del plat. Va morir cap a l'any 378, i va demanar que només es fes una breu oració sobre el seu cos i que se l'enterrés d'una manera senzilla.

## Obres

Va escriure diversos tractats sobre teologia, sacerdoci, oració i similars, cartes a monjos, una col·lecció d'apotegmes i alguns tractats d'homilies sobre parts de les Escriptures i personatges de l'Antic Testament. Només coneixia el siríac, i en aquesta llengua les va escriure totes, encara que des de molt aviat van ser traduïdes al grec, perquè eren molt estimades, i fins i tot se'n llegien fragments després de la lectura de l'evangeli del dia. També va escriure un gran nombre de cançons i poemes, i ho va iniciar per contraposar-se a Harmoni, el fill i deixeble de l'heretge Bardesanes que havia compost cançons i poemes amb greus errors de doctrina i que reivindicaven fins i tot el paganisme amb textos d'antics filòsofs. Aquestes cançons s'havien fet populars, i Efraïm les va reescriure amb temes ortodoxos, aprofitant la mateixa música, i amb les quals pretenia inculcar la religió en el poble.

## Referències

* ↑ Ephraem or Ephraim a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 28
# Tríptic de Jan Floreins

El Tríptic de Jan Floreins és un tríptic pintat a l'oli sobre taula, obra del pintor primitiu flamenc d'origen alemany Hans Memling, que va treballar a Bruges a la segona meitat del segle xv. Es troba al museu Memling de Bruges, el mateix lloc per al qual fou creat per l'autor.
És una petita versió del retaule sobre el mateix al Prado, pintat set anys abans. Prenent com a base l'arquitectura de l'escena principal del Tríptic de Columba de Rogier van der Weyden, l'acció es desenvolupa en una ruïna rectangular amb un doble arc entre el primer pla i l'espai del fons.
El donant està agenollat a l'esquerra darrere d'un mur baix. Igual que al tríptic del Prado, representa la Nativitat i l'Adoració dels Mags però en un angle totalment diferent i en un altre espai. El seu interès arquitectònic es recull també a l'escena de la dreta, amb la Presentació al temple que situa a la part sud del creuer de l'antiga catedral de Sant Donacià. L'escena de l'Adoració dels Mags està construïda simètricament a l'estil antic de Colònia, amb la Mare de Déu al centre. Cal destacar una elevada humanitat en aquesta escena, i una major intimitat amb l'espectador en comparació amb el retaule del Prado. S'hi observa un efecte trompe-l'oeil en un dels extrems de la capa del rei vell pintat sobre el marc.
El patró és Jan Floreins, també conegut com a Van der Rijst, un membre de la comunitat monàstica de l'Hospital de Bruges des de 1472. Està vestit amb un hàbit negre amb un llibre. El nombre 36, en referència a la seva edat, està tallat a la pedra al costat del seu cap. Es desconeix el destí original del retaule, però és probable que Jan Floreins l'instal·lés en una capella lateral de l'hospital. El tríptic tancat mostra una composició quasi idèntica a la visió oberta del Díptic de sant Joan Evangelista i la Verònica amb aquests dos sants.

## Referències

* ↑ Fitxa del Tríptic de Jan Floreins a WGA
* ↑ Fitxa del Tríptic de Jan Floreins (tancat) a WGA
# Sincel·le (títol eclesiàstic)

Sincel·le o sincel grec antic: σύγκελλος, llatí: syncellus era un càrrec eclesiàstic de l'Imperi Romà d'Orient. El sincel·le era un auxiliar del patriarca de Constantinoble i tenia una posició de gran importància a l'estat. Es considerava el successor designat del patriarca governant.
La paraula grega significa «aquell que viu a la mateixa cel·la» en un monestir. Està documentada des del segle v i designava al conseller més proper d'un bisbe o arquebisbe, i vivia a la mateixa residència o cel·la. A l'Imperi Romà d'Orient, els sincel·les del patriarca de Constantinoble van adquirir ràpidament una posició preeminent, i sovint passava que un sincel·le ocupava el tron patriarcal quan quedava vacant. Sens dubte aquest v a ser el procés normal durant els segles IX i X, quan el sincel·le era un funcionari nomenat per l'emperador. Això era una eina que permetia el control imperial de la successió patriarcal. Tot i que els seus membres eren clergues de rang inferior, sacerdots i diaques, al Cletorològion de l'any 899 ja figura entre els alts funcionaris seculars de l'estat i era una de les «dignitats especials» (ἀξίαι εἰδικαί), situat entre el ῥαίκτωρ ('rhaiktor', forma grega del llatí rector), i el cartulari. Els seus deures exactes no estan clars, però era membre del Senat i tenia un paper en les cerimònies imperials. Al Cletorològion, el sincel·le se situava en tercer lloc entre tots els oficis seculars de la jerarquia, després del Basleopàtor i el rhaiktor. Els sincel·les del patriarca de Roma tenien prioritat sobre els del patriarca de Constantinoble, si n'hi havia, i darrere hi anaven els dels altres patriarcats.
El títol tenia gran prestigi i a partir del segle x, s'atorgava també als bisbes metropolitans ambiciosos. El títol es va anar ampliant gradualment i va adquirir formes més grandiloqüents com protosincel·le (πρωτοσύγκελλος, 'primer sincel·le') o πρόεδρος τῶν πρωτοσυγκέλλων, ('president del primer sincel·le'). A partir del temps dels Paleòlegs, els sincel·les del Patriarca de Constantinoble s'anomenaven (μέγας πρωτοσύγκελλος, megas protosynkellos, «gran protosincel·le»).

## Notes

* ↑ La GEC, el GDLC i la Fundació Bernat Metge empren la forma «Sincel·le». L'hel·lenista Joan Alberich, en canvi, recomana transcriure la terminació grega «-λλος» com a «-l», cosa que donaria sincel.

## Referències

* 1 2 3 Kajdan, Alexandr (ed.). The Oxford dictionary of Byzantium / 3 Nike - Zygo. Nova York: Oxford Unuversity Press, 1991, p. 1993-1994. ISBN 9780195046526.
* 1 2 Bury, John B. The imperial administrative system in the ninth century with a revised text of The Kletorologion of Philotheos. Londres: Oxford Univ. Press, 1911, p. 116-117.
# Arbayistan

Arbayistan és el nom equivalent a Mesopotàmia que portava aquesta regió en temps de l'Imperi Sassànida. La població la formaven àrabs, arameus, jueus, armenis i iranians. El nom fou donat segurament pels àrabs.
Econòmicament era una terra relativament pobre on la terra no produïa com la veïna província del sud, Asoristan, que també en taxes aportava més, encara que en part degut a les duanes marítimes. La base econòmica de l'Arbayistan era les taxes pel comerç a les caravanes i mercaders, a la duana establerta en un lloc proper a Zeugma (la ruta de la seda passava per Zeugma, situada al límit de la província, però fora del seu territori), i al trànsit comercial pels rius.
La província és esmentada en una inscripció de Sapor I i correspondria a la part nord de Mesopotàmia sense Osroene i tenia al sud la província d'Asoristan (iniciada a partir d'una línia entre Anata i Takrit), a l'oest la regió d'Amida i a l'est la de Singara (Sindjar) i la província d'Adiabena (Nodshirakan); al sud-oest tenia els rius Khabur i Dura, i al nord Armènia; sembla que incloïa els districtes de Sofene, Arzanene i Corduena. En siríac el nom era Bet Arbaye però aquest nom al mateix temps designava també una petita comarca del nord-est de Mesopotàmia a l'entorn de Tella.
La capital no està clara; les ciutats principals foren Amida, Nísibis (que fou cedida pels romans al tractat de pau del 363), Singara i Hatra (poblada per àrabs i conquerida per Sapor I el 240/241 quan encara era el príncep hereu).
La província estava fortificada a la zona de l'Eufrates i fou escenari de diverses guerres entre romans i després romans d'Orient i els sassànides. Fou dominada fàcilment pels musulmans quan van iniciar la seva expansió.

## Bibliografia

* D. Oates, The Roman Frontier in Northern Iraq, Geographical Journal 122, 1956
* P. Gignoux, La liste des provinces de l'Ērān dans les inscriptions de Šābuhr et de Kirdēr, Acta Antiqua Academiae Scientiarum Hungaricae 19, 1971
* Cambridge History of Iran: The Seleucid, Parthian and Sasanid Periods. Escrita per Ehsan Yarshater
# Maria de Vítebsk

Maria de Vítebsk (morta abans de 1349) va ser la primera dona de Algirdas, futur Gran Duc de Lituània, el matrimoni va tenir lloc prop de 1318. Se'n sap molt poc sobre la seva vida. Era l'única filla del príncep Iaroslavl, i, per tant, era l'única hereva del Principat de Vítebsk. Després de la mort del seu pare circa 1345, Vítebsk va caure sota el control permanent d'Algirdas i d'altres Geminidas. Maria va tenir cinc fills, els quals van créixer mentre Algirdas era encara un duc regional a les terres eslaves del Gran Ducat de Lituània. Els cinc van ser batejats en ritu ortodox i van governar terres russes donant ascens als clans de ducs russos, (Trubetskói de Dmitri I Starshy, els Czartoryski de Constantí, els Sanguszko de Fíodor). Després de la mort de Maria, Algirdas es va casar amb una altra princesa russa, Uliana de Tver. Després de la mort d'Algirdas, els fills grans de Maria i d'Uliana es van disputar els drets de successió.

## Referències

* ↑ Shatskikh, Aleksandra Semenovna; Katherine Foshko Tsan. Vitebsk: the Life of Art. Yale University Press, 2007, p. 2. ISBN 0300101082.
* ↑ Ivinskis, Zenonas. Lietuvos istorija iki Vytauto Didžiojo mirties. Roma: Lietuvių katalikų mokslo akademija, 1978, p. 239 (lituà). LCC 79346776.
* ↑ Rowell, S. C.. Lithuania Ascending: A Pagan Empire Within East-Central Europe, 1295-1345 (en (anglès)). Cambridge University Press, 1994, p. 84. ISBN 9780521450119.
* 1 2 Ivinskis, Zenonas. Lietuvos istorija iki Vytauto Didžiojo mirties. Roma: Lietuvių katalikų mokslo akademija, 1978, p. 259 (lituà). LCC 79346776.
# Paradoxa EPR

En mecànica quàntica, la paradoxa EPR (o paradoxa Einstein-Podolski-Rosen) és un experiment mental que posava en qüestió les idees sobre la relació entre els valors observats de les quantitats físiques i els valors que poden ser explicats per una teoria física. EPR significa 'Einstein, Podolski i Rosen', que van presentar l'experiment mental el 1935 en un document per argumentar que la mecànica quàntica no és una teoria física completa.
Segons els seus autors, l'experiment EPR produeix una dicotomia entre aquestes dues afirmacions:
Com va demostrar posteriorment Bell, no es pot introduir la noció d'"elements de la realitat" sense afectar les prediccions de la teoria. És a dir, un no pot completar la mecànica quàntica amb aquests "elements", perquè d'aquesta manera es porta a algunes contradiccions lògiques.
Einstein mai va acceptar la mecànica quàntica com una teoria "real" i completa de la física, i lluità fins al final de la seva vida per una interpretació que podria complir amb la relativitat sense complir amb els principi d'incertesa de Heisenberg. Com va dir una vegada: "Déu no juga als daus", referint-se a l'escèptica interpretació de Copenhaguen de la mecànica quàntica, segons la qual no existeix cap realitat física objectiva diferent d'aquella que es revela amb la mesura i l'observació.
La paradoxa EPR fa referència al fet que, mentre el coneixement segons la nostra intuïció del món és local, la mecànica quàntica és no local. Si volem actuar sobre un objecte, l'hem de moure amb la mà, o podem fer que un altre objecte el mogui. També podem actuar sobre els objectes mitjançant cables, o amb ones de radiofreqüència, però tots aquests mètodes són locals perquè feim que un objecte actuï sobre un altre i aquest sobre un altre fins que obtenim l'efecte desitjat. En canvi, en mecànica quàntica, si tenim dues partícules entrellaçades, la mesura de l'estat quàntic d'una propietat d'una de les partícules fa que aquesta partícula col·lapsi en un estat determinat, amb la qual cosa sabem immediatament l'estat de l'altra partícula entrellaçada, per molt allunyada que aquesta estigui de la primera, o encara que, enmig, hi hagi altres objectes.

## Vegeu també

* Acció a distància.

## Notes

* ↑ The God Particle: If the Universe is the Answer, What is the Question - planes 187 a 189, i 21 de Leon Lederman amb Dick Teresi (© 1993) Houghton Mifflin Company
* ↑ The Einstein-Podolsky-Rosen Argument in Quantum Theory; 1.2 L'argument en el text; http://plato.stanford.edu/entries/qt-epr/#1.2