OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Comodí

Un comodí és una carta que pot tenir qualsevol valor. Usualment n'hi ha dos per baralla i el seu disseny és variat, encara que molts inclouen la figura del jòquer, un bufó o pallasso. El comodí pot tenir diverses funcions depenent del joc, habitualment és una ajuda per als jugadors, que poden usar-lo quan els falta una carta concreta (com al continental o certes variants del pòker) però pot ser una carta a evitar per la quantitat de punts negatius que comporta el no col·locar-la a temps.
En alguns jocs el comodí és una carta de la baralla i en altres es prescindeix totalment d'aquest element (com als cors o Dame de Piques) i es juga només amb els nombres i les figures ordinàries. Per extensió, el terme comodí s'usa en altres jocs i en informàtica, on l'asterisc pot equivaler a molts caràcters diferents i, per tant, es considera un comodí.

## Origen

El comodí o joker esta identificat per primer lloc al joc de cartes Eucre, tot i que aquest joc va començar a fer-se servir sense comodí. Inicialment, la carta no està destinada al joc real. Segons l'historiador de jocs de cartes, David Parlett, el Joker es va afegir a un paquet de 32 cartes a la dècada de 1850 específicament per al joc d'Eucre, considerant que una carta addicional era necessària. Originalment va ser anomenat “The Best Bower”, apareixent per primer cop en una peça satírica de 1861 sobre la Guerra Civil Americana. Després es va conèixer com a “The Jolly Joker” (el bromista alegre). Samuel Hart se li atribueix la impressió de la primera targeta il·lustrada "Best Bower" el 1863 amb el seu "Imperial Bower". Les cartes amb l'etiqueta "Joker" van començar a aparèixer cap a finals de la dècada de 1860, amb algunes que representaven pallassos i bufons com el bufó isabelí Richard Tarlton. Mes endavant, Chas Goodall va començar a distribuir baralles amb comodins per al mercat nord-americà a la dècada de 1960.

## Referències

* ↑ «comodí». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ Whist Player's Handbook, Containing Laws as Laid Down by the Latest Authorities, and Concise Rules, with a History of the Invention of Cards (en anglès), 1845, p. 92.
* ↑ Hoyle, Edmond. Hoyle's games : containing the rules for playing fashionable games, with copious directions for boaston, blind hookey, whist ... carefully revised from the last London edition, with American additions.. [Place of publication not identified] : Kessinger Publishing, 2016, p. 94. ISBN 978-0-548-21511-1.
* ↑ Carlisle, Rodney P. Encyclopedia of Play in Today's Society (en anglès). SAGE, 2009-04-02, p. 197. ISBN 978-1-4129-6670-2.
* 1 2 Hargrave, Catherine Perry. A History of Playing Cards and a Bibliography of Cards and Gaming (en anglès). Courier Corporation, 2000, p. 362. ISBN 978-0-486-41236-8.
* ↑ «Samuel Hart, 1846-1871». wopc.co.uk. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ Wintle, Simon. «The Evolution, History, and Imagery of Playing Cards» (en anglès). collectorsweekly.com. [Consulta: 19 març 2023].
Viccionari
# Comtat de Toxàndria

Toxàndria (llatí Toxandria) fou un territori de Lotaríngia que designava la regió entre el Mosa i l'Escalda al nord de la moderna Bèlgica i al sud dels moderns Països Baixos.
S'hi van establir els francs salis al segle IV (358) i foren coneguts com a francs toxandris; foren aliats de Roma i mai van formar aliança permanent amb l'altre grup dels francs, els ripuaris. De Toxàndria va sorgir la dinastia merovíngia amb Meroveu, el seu fill Khilderic I i sobretot el fill d'aquest Clodoveu I.
Al segle IX Toxàndria estava format per territoris a l'entorn d'Anvers i cap a l'est: al sud del Maas, cap a l'est de l'Escalda i el nord del Dijle; el seu límit oriental era una zona de maresmes que el separava de Maasgau (Masau). Vers la meitat del segle IX el marquès Eberard de Friül (+ 866) esmenta el comtat de "Tassandrio" i suggereix que hi havia un comte. En el tractat de partició del 8 d'agost del 870 Toxandria és esmentada com un comtat que fou atribuït a Carles II el Calb mentre la jurisdicció eclesiàstica es va dividir entre el bisbe de Cambrai (la part occidental) i el bisbe de Lieja (la part oriental). L'emperador Otó I va fer una donació al monestir de Nivelles incloent unes terres "in pago Tessandrio super fluvio Struona" el 24 de gener de 966. El 969 sembla que Ansfrid II que fou després comte d'Huy, actuava de comte a Toxàndria. Otó II va establir unes marques defensives a la riba dreta de l'Escalda en la zona entre Valenciennes al sud i fins a Anvers, per fer front a una possible amenaça francesa en temps del comte Arnold II el Jove de Flandes. Quan es van formar aquestes marques i especialment la de Valenciennes, és incert, però Ansfrid va renunciar al comtat d'Huy i fou bisbe d'Utrecht el 995 i, per tant, hauria de ser entre 969 i 995. El 995 el seu comtat d'Huy va passar al bisbat de Lieja i per la mateix època (entre 995 i 1008) va disposar dels seus alous del pagus Renensium (a Westerlo, Olen, Bouwel, Westmeerbeek, Hombeek, Deurne) en favor de l'església d'Utrecht. El Testerbant, que també li pertanyia, va passar vers 995 al seu cosí Unroch, però una part fou cedida al bisbat d'Utrecht. Potser abans del 995 ja havia renunciat a Toxàndria o la marca es va crear en paral·lel i Toxàndria va esdevenir un feu imperial centrat a la ciutat d'Anvers. La primera menció d'Anvers com a comtat és del 1008 i fou cedit a Goteló comte de Verdun; encara que generalment es considera una marca no és segur que conservés aquest caràcter després de ser cedida, però Goteló utilitzà el títol de marquès (marchio) abans de ser duc el 1023. Toxàndria, formant el marquesat va quedar en poder dels ducs de Baixa Lorena comtes de Verdun (després ducs de Brabant).
Vegeu: Marca d'Anvers

## Referències

* Marca d'Anvers
# Conan Meriadec

Conan Meriadec (Cynan Meiriadog en gal) fou un rei llegendari de Bretanya.
Hauria nascut a la Gran Bretanya al final del segle IV i va passar a les Gàl·lies vers 384, amb el tirà Magne Màxim, al qual servia, i pel qual hauria estat designat com duc d'Armòrica (dux bellorum, cap de guerra) i durant 26 anys hauria governat l'Armòrica (corresponent a la moderna Bretanya) sota dependència de l'Imperi Romà.
El 409, els armoricans es van revoltar i van donar l'autoritat sobirana a Conan, autoritat que va conservar fins a la seva mort el 421, deixant el poder a la seva descedència que foren després prínceps i reis i finalment ducs de Bretanya. Segons la llegenda residia a Nantes. Una altra versió presentada al Breuddwyd Macsen Wledig, un dels contes del Mabinogion, diu que hauria estat encarregat per Magne Màxim del govern de Bretanya.
Alain Bouchart pensa que hauria mort el 392 i, per tant, no podia haver estat proclamat rei el 409. Per Arthur de La Borderie, Conan Meriadec només seria una faula. Joël Cornette precisa : «No hi ha cap prova històrica convincent de l'existència de Conan, i d'altra banda se sap que Magne Màxim va desembarcar de fet a la desembocadura del Rin».
La llegenda de Conan ha perdurat i va servir a les ambicions polítiques dels darrers ducs al moment que aquestos volien legitimar el seu poder i emancipar-se del rei de França.
En la tradició Conan Meriadec fou el pare de Gradlon (Gradlon Meu o el Gran) que el va succeir.

## Referències

* ↑ Arthur de La Borderie citat per Joël Cornette a Histoire de la Bretagne et des Bretons
* ↑ Joël Cornette a Histoire de la Bretagne et des Bretons

## Bibliografia

* Joël Cornette, Histoire de la Bretagne et des Bretons, Éditions Seuil, 2005, capítol Des âges obscurs au règne de Louis XIV ISBN 978-2-02-054890-8
* Laurence Mathey-Maille : Geoffroy de Monmouth. Histoire des rois de Bretagne. Belles Lettres, 1992.
* Joseph Rio, Mythes fondateurs de la Bretagne, «Aux origines de la celtomanie», éditions Ouest-France, Rennes, 2000, ISBN 2-73732699-0
Temes de la mitologia celta :
Part de {{Mitologies europees}} :
Temes generals :
Mitologia irlandesa :
Mitologia escocesa :
Mitologia gal·lesa :
Mitologia bretona :
Vegeu també: Mitologia de les illes Hèbrides, {{Mitologia gal·lo-britònica}}, {{Mitologia gallega}}, {{Mitologia irlandesa (Ulster)}} i {{Llegenda del Rei Artús}} :
# Conferència d'Annapolis

La Conferència d'Annapolis fou una trobada celebrada a Annapolis el 2007 entre les autoritats palestines i israelianes per tal de reprendre les negociacions de pau amb la mediació dels Estats Units, país que augmentà el seu lideratge en la cerca d'una solució diplomàtica.

## La conferència

La conferència tingué lloc el 27 de novembre de 2007 a la seu de la United States Naval Academy amb participants de diversos països i les principals institucions internacionals (entre elles delegats oficials de les Nacions Unides i la Unió Europea). Prèviament s'havien intentat apropar postures entre els negociadors amb reunions preliminars, visites dels mediadors a les zones afectades i converses amb les entitats amb més impacte sobre l'opinió pública. El president George Walker Bush fou l'encarregat d'inaugurar la conferència, amb un discurs on es defensava la solució d'establir dos estats a la zona en conflicte.
Mahmud Abbas, el representant palestí, va demanar que el nou estat palestí inclogués els territoris de Gaza i Cisjordània i que s'abordés la qüestió dels refugiats, dels subministraments (especialment l'aigua) i l'estatus de Jerusalem en el nou mapa polític. Ehud Olmert, per la part d'Israel, va declarar-se disposat a cedir parts de Jerusalem per garantir la seguretat del procés de pau.

## Conseqüències

La conferència no va poder implementar els seus objectius. Primerament, el partit conservador israelià, en coalició amb Olmert, va amenaçar de retirar-li el suport si cedir part dels territoris de Jerusalem als palestins i, per tant, la negociació va quedar aturada en un punt principal. Hamas va organitzar aleshores manifestacions a diversos països àrabs per demanar el boicot de la conferència. L'ONU va intentar salvar la conferència amb un comunicat a favor del full de ruta traçat, però va haver de retirar-la per les queixes formals de l'estat d'Israel. Diverses organitzacions pacifistes van mostrar el suport al manifest però no va ser suficient enfront de les veus crítiques creixents per part dels països àrabs i de les organitzacions jueves ortodoxes i cristianes neoconservadores.
Un resultat positiu de la conferència va ser l'explicitació de determinats punts del conflicte de manera oficial i l'establiment d'una comissió específica per analitzar possibles vies de solució per a la ciutat de Jerusalem. Igualment va ser el primer cop que es va aprovar per les dues parts (encara que després fos rebutjat l'acord) la possibilitat d'establir oficialment dos estats, un israelià i un palestí, al Llevant. També fou la primera vegada que els palestins comptaven amb un interlocutor propi considerat al mateix nivell que l'homòleg israelià, i no un delegat dins un grup d'estats àrabs. Per tots aquests motius la conferència ha marcat un punt d'inflexió en el procés de pau malgrat no assolís un compromís d'acord efectiu. Les negociacions van continuar després de la clausura oficial de l'esdeveniment.

## Referències

* ↑ U.S. State Department. «Còpia arxivada». Wayback Machine. Arxivat de l'original el 22 de novembre 2007. [Consulta: 11 setembre 2015].
# Convent jurídic

Convent jurídic (en llatí Conventus iuridici) va ser una subdivisió administrativa romana.
El convent (conventus) romà era pròpiament el lloc on es feia una assemblea que es reunia per un propòsit determinat. Però quan els romans van començar a dominar països, la paraula es va aplicar a les reunions dels provincials en determinats llocs establerts pel pretor o propretor o pel procònsol amb la finalitat d'administrar justícia, segons diu Ciceró. Així cada província era dividida en diversos districtes que també s'anomenaven convents jurídics o fòrums o jurisdictiones.
Els ciutadans romans que vivien a província estaven sota jurisdicció del governador romà, al que havien de sotmetre les transaccions i negocis que es realitzaven al seu conventus. Les ciutats amb dret italià tenien els seus propis magistrats, però sempre es podia apel·lar al procònsol. La resta de la població rebia justícia a la ciutat seu del convent. En determinats dies de l'any fixats pel procònsol, el poble es reunia en un conventus, a la capital del districte. Quan es reunia un convent s'anomenava conventus agere, peragere, forum agere. En aquestes reunions, les parts en litigi presentaven les seves reclamacions al procònsol, que designava els jutges, normalment entre els ciutadans romans residents a la província. Generalment el governador presidia les sessions del convent i promulgava les sentències segons les indicacions dels jutges que en aquest cas feien d'assessors (consilium o consiliarii). El procònsol havia de fer tot el procediment oficial en llatí, però sovint es necessitava la presència d'un intèrpret. Rarament es feia un convent si abans no s'havien resolt els afers militars de la província i, per tant, es celebraven quan els soldats es retiraven als seus quarters d'hivern. Durant l'Imperi Romà algunes ciutats van ser designades com a seus permanents dels jutjats i, per tant, van substituir als convents. Llavors la paraula conventus es va aplicar a les reunions de determinats grups de romans que formaven una corporació i representaven al poble romà en el seu districte o ciutat. D'aquestes corporacions, generalment els procònsols en prenien els seus ajudants.

## Referències

* ↑ María Dolores Dopico Cainzos, Los conventus iuridici. Origen, cronología, Gerión, tom 4, Madrid, Editorial de la Universidad Complutense de Madrid, Gerión, 1986, pàgina 265 (castellà)
* ↑ Ciceró. In Verrem, II, 20, 48
* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, III, 7; IV, 117
* ↑ Codi Justinià, I, tit. 40, 6
* ↑ Smith, William (ed.). «Conventus». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 20 juny 2022].
# Hedwig Conrad-Martius

Hedwig Conrad-Martius (Berlín, 27 de febrer de 1888 - Starnberg, Múnic, 15 de febrer de 1966) fou una filòsofa alemanya.
Fou deixebla de Husserl i companya d'estudis d'Edith Stein a Göttingen. El 1912 es casà amb Theodor Conrad, també deixeble de Husserl. Va ser una de les primeres dones alemanyes que va cursar estudis universitaris i es pot considerar un dels membres principals del moviment fenomenològic. Durant la seva trajectòria, s'ocupà especialment de l'aplicació de la fenomenologia als problemes de l'ontologia. La seva obra principal de 1923 fou Realontologie. Segons la seva filosofia, a la natura existeixen molts fonaments potencials immanents i transfísics que poden explicar molts dels resultats paradoxals de les ciències naturals. El 1930 va intentar aconseguir el títol per a l'accés a l'ensenyament universitari, però la situació política d'aquella època i antecedents jueus llunyans l'hi van impedir. El 1949, però, un cop acabada la guerra, va poder ingressar a la Universitat de Múnic com a professora de filosofia natural.

## Publicacions

* Zur Ontologie und Erscheinungslehre der realen Aussenwelt (1916) (‘Per l'ontologia i doctrina de l'aparença del món real exterior’)
* Realontologie (1923) (‘Ontologia d'allò real')
* Naturwissenschaftlich-metaphysische Perspektiven (1948) (‘Perspectives metafísiques en allò cientificonatural')
* Die Zeit (1954) (‘El temps')
* Das Sein (1957) (‘L'ésser’)

## Referències

* 1 2 3 4 «Hedwig Conrad-Martius». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Stein, Edith. Edith Stein: Letters to Roman Ingarden: Edith Stein: Self-Portrait in Letters; The Collected Works volume 12. ICS Publications, 14 de desembre de 2014, p. 60. ISBN 978-1-939272-25-6.
* 1 2 3 4 Cortés Morató, Jordi. «Conrad-Martius, Hedwig». FiloXarxa Diccionari enciclopèdic de filosofia: autors, conceptes, textos. [Consulta: 12 octubre 2016].
* ↑ Vega, Silvia; Cuvi Sánchez; Martínez, Alexandra. Género y ciencia: los claroscuros de la investigación científica en el Ecuador. Editorial Abya Yala, 2000, p. 112. ISBN 978-9978-04-693-7.

## Bibliografia

* Pfeiffer, Alexandra Elisabeth. Hedwig Conrad-Martius: eine phänomenologische Sicht auf Natur und Welt. Königshausen & Neumann, 2005. ISBN 978-3-8260-2762-8.
* Rescher, Nicholas. Philosophical Episodes. De Gruyter, 1 de gener de 2011, p. 105–112. ISBN 978-3-11-031993-4.
# Enos Irigaba Kagaba

Enos Irigaba Kagaba (Kibuye, 1954) és un empresari ruandès i hutu ètnic que, el 2001, va ser arrestat a l'aeroport de Minneapolis-Saint Paul quan va intentar ingressar als Estats Units.
Inicialment va ser acusat d'intentar ingressar als Estats Units sense documents d'entrada vàlids i de frau per tergiversar la seva identitat. Una investigació en profunditat posterior va descobrir evidència que Kagaba havia comès actes de genocidi durant la guerra de 1994 a Rwanda, en què van morir 800,000 tutsis i hutus moderats.
Kagaba va sol·licitar una audiència davant un jutge federal d'immigració, que a l'agost de 2003 va sostenir el càrrec de genocidi, així com el càrrec que no tenia documents d'entrada vàlids. Aquesta decisió va ser apel·lada davant la Junta d'Apel·lacions d'Immigració a Falls Church, Virginia, que va emetre una decisió el 17 de setembre que donava suport a la decisió de la cort inferior sobre el genocidi i la falta de càrrecs per documents vàlids.
Un tribunal de Gacaca al districte de Karongi ahir va emetre una sentència de cadena perpètua pel seu paper important durant el Genocidi de 1994 contra els tutsis a la província occidental.

## COVID-19

Al març de 2021, l'i els altres van ser vacunats contra el COVID-19, Kagaba va mostrar la seva gratitud amb el govern.

## Referències

* ↑ Gerald Gahima, Gerald. Transitional Justice in Rwanda: Accountability for Atrocity. Routledge, 2013, p. 216. ISBN 978-1-135-11853-2 [Consulta: 26 febrer 2020].
* ↑ «Enos Irigaba Kagaba». Inside ICE. U.S. Department of Homeland Security - U.S. Immigration and Customs Enforcement (ICE), Vol. 1, Núm. 13. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2008 [Consulta: 26 febrer 2020].
* ↑ https://www.newtimes.co.rw/section/read/35659
* ↑ «Inmates grateful as Covid-19 vaccination exercise is taken to prisons» (en anglès), 09-03-2021. [Consulta: 18 octubre 2021].
# Can Marfà (Argentona)

Can Marfà és una obra modernista d'Argentona (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Xalet de planta rectangular amb soterrani, planta baixa, pis i golfes.
La coberta és a quatre aigües i té un important ràfec. Les obertures de la façana són rectangulars en el soterrani, planta baixa i pis i rodones a les golfes.
A la façana posterior hi ha una terrassa porticada aguantada per pilars.
El més important de l'element és la glorieta de rajola que hi ha en el pati que dona a la plaça Ballot.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Marfà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Jerry Robert Kajuga

Jerry Robert Kajuga (1960, Kibungo - ¿?, Kinshasa) va ser el president nacional i líder de Interahamwe, milícia extremista de poder hutu relacionada amb el MRND, considerada principal responsable de perpetrar el genocidi de Ruanda el 1994.
Irònicament era membre d'una família tutsi, i el seu pare havia aconseguit papers d'identitat hutu per a tota la família. Per evitar qualsevol tipus de sospita sobre la seva família com a tutsi, Robert Kajuga va mantenir el seu germà amagat a l'Hôtel des Mille Collines a Kigali.
Kajuga va fugir de Ruanda l'any 1996, refugiant-se al proper Zaire durant dos anys i mig, abans de ser arrestat per les forces de seguretat de l'ONU, jutjat a Kigali i sentenciat a cadena perpètua. Kajuga va morir posteriorment en presó de malaltia, a Kinshasa.

## Referències

* ↑ Dallaire, Roméo. Shake hands with the devil : the failure of humanity in Rwanda. 1st. Vintage Canada, 2004, p. 346.
* ↑ Vasagar, Jeevan «The hotel that saved hundreds from genocide». The Guardian [London, UK], 16-02-2005.
* ↑ Bachmann, Klaus; Fatić, Aleksandar. The UN International Criminal Tribunals: Transition Without Justice? (en anglès). Routledge, 2015, p. 131. ISBN 9781317631361.
* ↑ «23.03.07 - ICTR/WEEKLY SUMMARY - ICTR CLEARS A LAWYER ACCUSED OF BRIBING A WITNESS» (en anglès britànic). [Consulta: 13 juliol 2020].
# Jænberht

Jænberht (?-12 d'agost del 792) fou un monjo i posteriorment abat de l'Abadia de Sant Agustí de Canterbury i finalment arquebisbe del bisbat de Canterbury.
Eixia d'una família notable de Kent que tenia relacions amb els assessors del rei Etelbert II d'Ànglia Oriental. Fou consagrat arquebisbe el 2 de febrer del 765 a les corts del rei Offa de Mercia. L'any 766 va rebre autoritat papal per ésser arquebisbe de manera oficial. Entre els anys 780 i 781 va assistir a concilis a l'Església de Brentford administrats per Offa de Mercia. Va morir al 12 d'agost de 792 i va ser enterrat a Canterbury. El seu dies natalis (festa) se celebra el 12 d'agost.

## Referències

* ↑ L'ortografia del nom varia: Jænbert, Jaenberht, Jaenbert, Jaenberht, Jaenbeorht, Janibert, Janbriht, Jambert, Lambert, Lanbriht o Genegberht vegeu entre d'altres: Searle, William George. Onomasticon anglo)saxonicum (facsímil en línea) (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 1897, p. 313.
* ↑ Searle, 1895, p. 313.
* ↑ Yorke, Barbara. Kings and kingdoms of early Anglo-Saxon England (en anglès). Londres: Routledge, 1997, p. 43. ISBN 0-203-27104-1.
* ↑ Farmer, David Hugh. The Oxford dictionary of saints (en anglès). 5a edició. Oxford: Oxford University Press, 2003, p. 268. ISBN 0-19-860949-3.
# L'home desitjat (còmic)

L'home desitjat (Der bewegte Mann en l'original alemany) és un còmic de l'il·lustrador i autor alemany Ralf König publicat el 1987. Es va publicar en català per Glénat el 2007.

## Adaptacions

En 1994 es va filmar la pel·lícula Der bewegte Mann dirigida per Sönke Wortmann, que incloïa l'argument de L'home desitjat i Pretty Baby, que va decebre König. La pel·lícula va ser doblada al català i estrenada als cinemes l'any 1995 (sota la distribució de Lauren Films).

## Referències

* ↑ Zecchi, Barbara. Teoría y práctica de la adaptación fílmica (en castellà). Editorial Complutense, 2012, p. 184. ISBN 8499381308.
* ↑ «L'home desitjat». Alibri. [Consulta: 2 maig 2016].
* ↑ Aldrich, Robert; Wotherspoon, Garry. Who's Who in Contemporary Gay and Lesbian History (en anglès). vol.2. Routledge, 2005. ISBN 1134583133.
* ↑ «ésAdir > L'home desitjat». [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ «Avui. 28/7/1995.». [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ «Avui. 29/7/1995.». [Consulta: 12 novembre 2024].
# La malquerida (pel·lícula de 1940)

La malquerida és una pel·lícula dramàtica espanyola en blanc i negre del 1940 dirigida per José López Rubio. Està basada en l'obra de teatre La malquerida de Jacinto Benavente, escrit el 1913.

## Sinopsi

A la hisenda El Soto hi viuen Doña Raimunda i la seva filla Acacia. Després de quedar vídua, Raimunda es va casar amb Esteban, que està enamorat secretament d'Acacia, però ell sent per ell un profund rebuig. Mentrestant, alguns joves festegen amb Acacia. Però el pitjor arriba quan Esteban intenta desfer-se de tots els homes que envolten Acàcia.

## Repartiment

* Antonio Armet - El Rubio
* Társila Criado - Raimunda
* Manolo Morán - Pascual
* Carlos Muñoz - Faustino
* Julio Peña - Norberto
* Luchy Soto - Acacia
* Jesús Tordesillas - Esteban
* Isabel de Pomés - Noia al balcó

## Premis

Jesús Tordesillas va rebre el premi al millor actor als Premis del Sindicat Nacional de l'Espectacle de 1941.

## Referències

* ↑ Labanyi & Pavlović p.235
* ↑ Rodgers, Eamonn. Encyclopedia of Contemporary Spanish Culture. Routledge, 1999, p. 310. ISBN 0415131871.
* ↑ Bentley, Bernard P. E.. A Companion to Spanish Cinema (en anglès). Boydell & Brewer Ltd, 2008. ISBN 9781855661769.
* ↑ Premios de Cinematografía 1940, ABC, 2 d'abril de 1940

## Bibliografia

* Labanyi, Jo & Pavlović, Tatjana. A Companion to Spanish Cinema. John Wiley & Sons, 2012.