OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lesa majestat

El crim de lesa majestat (del llatí crimen laesae maiestatis) és un delicte genèric d'ordre públic en què es difama o s'ofèn la dignitat d'un cap d'estat (tradicionalment un monarca, tot i que avui en dia també s'aplica a presidents), d'un mandatari important d'una nació o de l'estat com a tal. Originari del dret romà, fou recollit en el dret castellà sota el concepte de «traïció» al Fuero Juzgo de Ferran III de Castella i a les Siete Partidas d'Alfons X de Castella. S'hi enumeren fins a catorze formes diferents de traïció associades als conceptes de regicidi, bé comú o fidelitat recíproca.
El concepte de lesa majestat com el coneixem neix a l'antiga Roma i expresava la idea d'un delicte contra la dignitat de la República Romana. Durant el període l'història de Roma conegut com el Dominat, o l'imperi tardà (a partir del segle III dC), els emperadors van continuar distanciant-se dels ideals republicans de la República Romana, i cada vegada més es van equiparar amb l'estat, per tant el delicte va deixar d'aplicar-se per ofeses contra l'estat romà i més en casos en els que s'ofenia a l'emperador com a tal.
Tot i que legalment el princeps civitatis (títol oficial de l'emperador, que significa, aproximadament, "primer ciutadà") mai no podia convertir-se en sobirà perquè la república mai va ser oficialment abolida, els emperadors van començar a ser deïficats i venerats religiosament, primer pòstumament però més tard (durant el Dominat) mentres eren vius i governaven. Per tant, aquests emperadors deïficats gaudien de la mateixa protecció legal que s'atorgava a les divinitats del culte estatal. Més tard, quan el cristianisme va reemplaçar el paganisme a l'Imperi Romà, aquesta tradició de venerar el monarca o l'emperador com una figura quasi religiosa va continuar.
Altres concepcions sobre que era considerat un delicte contra la majestat o un delicte contra la corona van predominar en els regnes europeus que van sorgir a principis del període medieval. A l'Europa feudal, els sistemes jurídics classificaven alguns delictes de lesa majestat, encara que no fossin dirigits intencionadament o específicament contra la Corona. Per exemple: la falsificació de divises es va classificar com a delicte de lesa majestat perquè les monedes portaven l'efígie i/o l'escut d'armes del monarca.
Amb la progressiva desaparició de les monarquies absolutes a Europa, la lesa majestat va arribar a considerada allà com un crim menys greu. No obstant això, alguns dels delictes anteriorment classificats com el delicte de lesa majestat encara podrien ser processats com a traïció. Algunes repúbliques encara classifiquen qualsevol delicte contra els màxims representants de l'estat com a delicte. Les lleis de lesa majestat encara s'apliquen avui en dia en monarquies fora d'Europa, especialment a la Tailàndia moderna i Cambodja.

## Bibliografia

* «Lesa majestat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Referències

* ↑ Smith, William. A Concise Dictionary of Greek and Roman Antiquities (en anglès), 6 agost 1989.

## Vegeu també

* Injúries a la Corona
# Candelieri

Candelieri o a candelieri, és una veu italiana amb la qual es descriu un tipus d'ornamentació que va sorgir a Itàlia pràcticament en el renaixement per reminiscències de l'art antic, i que encara que es pot apreciar a la pintura i la ceràmica és en l'aplicació de relleus escultòrics en l'arquitectura, on aquesta ornamentació, amb diferents combinacions es prodiga més.
És la típica decoració vegetal on es mostren fulles d'acant, cintes, roleus de girangonses, que s'aplica principalment en un subtil relleu dintre de les pilastres o columnes i és utilitzat també dintre de les capelles d'esglésies i catedrals com es pot apreciar al retaule major de la Col·legiata de Santa Maria de Gandia (1502-1508) en els fronts dels pilars. Una mica abans el 1495 Pedro Berruguete a les seves pintures al fresc de la capella de Sant Pere a la catedral de Toledo ja va començar a desenvolupar aquesta decoració. Juan de Flandes l'aplica a la decoració del retaule major de la Catedral Nova de Salamanca i en la taula de Crist a Emaús del retaule major de la Catedral de Palència. Un altre exemple d'aquesta rica decoració es dona en la façana de la Universitat de Salamanca.
Aquesta decoració a la península Ibèrica es va anar allargant durant els estils plateresc i barroc, nomenada també «zarcillo de acanto», encara que l'acant natural no treu circells, les flors i calzes que es troben sovint en aquesta ornamentació són gairebé sempre semblants al perfil d'una fulla d'acant però amb un disseny molt lliure per part de l'autor; acostuma a estar realitzada en plafons rectangulars i amb un centre conformat per una copa o canelobre i als costats la decoració és simètrica.

## Referències

* ↑ Joaquín Lorda. «La Decoración a Candelieri». [Consulta: 15 desembre 2014].
* ↑ Ávila, 1993, p. 83-85.
* ↑ «La Fachada de la Universidad de Salamanca» (en castellà), 2008. [Consulta: 15 desembre 2014].
* ↑ Meyer, 1929, p. 46-49.

## Bibliografia

* Ávila, Ana. Imágenes y símbolos en la arquitectura pintada española (1470-1560) (en castellà). Barcelona: Anthropos, 1993. ISBN 84-7658-417-2.
* Meyer, Franz Sales. Manual de la Ornamentación (en castellà). Barcelona: Gustavo Gili, 1929. ISBN 9788425220166.
# Monestir de Motsameta

El monestir de Motsameta (en georgià: მოწამეთა) és un complex de monestirs a Geòrgia, a la regió d'Imerècia, aproximadament a 6 km al nord-est del centre de Kutaisi. El monestir està pintorescament situat al penya-segat d'un promontori al revolt del riu Ckalcitela, que és un afluent del riu Rioni.

## Història

El seu nom, el significat del qual és 'lloc dels màrtirs', està relacionat amb els germans d'una noble família d'Argvetia, David i Constantí, que al segle VIII van organitzar una rebel·lió contra els ocupants àrabs.
Quan la rebel·lió va fracassar, van ser capturats i després se'ls va prometre el perdó a canvi de convertir-se a l'islam. Ningú va acceptar l'oferta, i aleshores foren torturats i assassinats, i després els seus cossos van ser llançats al riu. L'aigua es va tornar vermella i en memòria d'aquest esdeveniment, el riu es va anomenar «Ckalcitela», que significa 'aigua vermella'. Segons la història, les restes dels germans van ser capturades pels lleons i traslladades al pujol, on es troba el monestir de Gelati. Més tard, l'Església ortodoxa georgiana els va reconèixer com a sants, i al segle xi, el rei Bagrat IV de Geòrgia va fundar un temple al lloc. Els oficials bolxevics esperaven el 1923 portar les restes de David i Constantí del monestir de Gelati al Museu de Kutaisi, però això va causar un escàndol tan gran que les relíquies es van retornar ràpidament i encara són als monestirs.
Segons la llegenda, hi ha un passatge secret entre els monestirs de Motsameta i el monestir de Gelati, utilitzat durant les guerres.

## Referències

* ↑ «Motsameta», 11-04-2015. Arxivat de l'original el 2019-07-07. [Consulta: 11 agost 2019].
* 1 2 3 Gruzja, Armenia i Azerbejdżan - Magiczne Zakaukazie, 2012, p. 149-150. ISBN 978-83-246-7447-3 [Consulta: 12 abril 2015].
* 1 2 Adamczak Sławomir. Pascal Publishing. Gruzja, Armenia i Azerbejdżan, 2013, p. 181. ISBN 978-83-7642-141-4 [Consulta: 12 abril 2015].
* ↑ Petryszat Grzegorz. Rewasz. Gruzja w pigułce, 2013, p. 149. ISBN 978-83-62460-37-3 [Consulta: 11 abril 2015].
# Catedral de Nàpols

La catedral de Nàpols (en italià: Duomo di Napoli o Duomo di Santa Maria Assunta) és el principal edifici de culte de Nàpols. Assumeix una importància central en el pla històric, doncs, probablement, en l'antiguitat, en el seu lloc s'alçava un temple dedicat al déu Apol·lo. La primera catedral va ser construïda per Constantí I el Gran en el segle iv. La catedral actual va ser aixecada per la dinastia d'Anjou. Alberga el baptisteri més antic d'Occident.

## Història

La idea de la construcció va ser de Carles I d'Anjou però no la va poder realitzar en morir el 1285. El seu fill Carles II d'Anjou va començar a construir-la el 1299, però va morir el 1309, abans que estigués acabada. La construcció va finalitzar el 1314, durant el regnat de Robert d'Anjou.
La catedral presenta una sèrie de diversos estils arquitectònics: al gòtic original se li va sumar el barroc en ser remodelada per l'arquitecte Luca Giordano. Al segle xix la façana va ser reconstruïda per Errico Alvino amb l'estil gòtic originari. Ara com ara la façana és neogòtica del purisme italià, les seves portes són gòtiques del segle XIV i la sala principal barroca.

## La capella del tresor

La capella del tresor, d'estil barroc, té el reliquiari de bust de plata de San Gennaro -que guarda el cap del sant- i altres 51 objectes de plata. El tresor està format per diverses donacions de rics devots, entre els quals sobresurt la mitra de plata amb pedres precioses donada per Matteo Treglia; a causa de la seva grandiositat -segons un equip d'experts, amb les seves 21 mil joies, és fins i tot més rica que el tresor de la corona britànica i dels tsars de Rússia-, els seus elements estan custodiats no sols a la capella, sinó també al Museu del Tresor di San Gennaro i en una cambra de seguretat del Banc de Nàpols.
A la capella, es troben càpsules que contenen la sang del sant. Tots els 19 de setembre, aniversari de la mort del sant, la sang es liqua, aquest miracle atreu milers de fidels anualment. Després de la liquació de la sang té lloc la processó pels carrers de Nàpols, on es porten les càpsules que contenen la sang del sant en un bonic reliquiari de plata. També el bust de plata de San Gennaro acompanya les càpsules durant la processó religiosa.

## Referències

* ↑ Dovere, 1996, p. 91.
* ↑ Carotenuto, Angelo. «San Gennaro batte Elisabetta II: ha il tesoro più ricco» (en italià). Il Venerdì di Repubblica, 03-12-2010. [Consulta: 18 desembre 2014].

## Bibliografia

* Dovere, Ugo. Il Duomo di Napoli (en italià). Velar, 1996.

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Catedral de Nàpols
* Web oficial de la catedral de Nàpols.
# Jānis Endzelīns

Jānis Endzelīns (Municipi de Beverīna, 22 de febrer de 1873 - Koknese, 1 de juliol de 1961) va ser un letó lingüista.
Es va graduar a la Universitat de Tartu (Estònia). El 1908, ell i Kārlis Mīlenbahs van elaborar l'alfabet letó modern, que va substituir lentament la vella ortografia usada abans.

## Referències

* ↑ Rožkalne, Anita. Latviešu rakstniecība biogrāfijās (en letó). Riga: Zinātne, 2003. ISBN 9984-698-48-3. OCLC 54799673.
# Castell de Dobele

Castell de Dobele (en letó: Dobeles pils) és un castell en el municipi de Dobele a la històrica regió de Zemgale, a Letònia. Va ser construït el 1335 per l'Orde Livonià sobre un altre edifici més antic.

## Història

El lloc del castell medieval Dobele estava habitat pels semigalians abans i durant la croada Livoniana. La primera vegada que s'esmenta en les fonts escrites va ser el 1254. Durant la croada Livoniana van tenir lloc fortes batalles al voltant del castell. Van patir fins a sis setges per l'orde Livionà, però, així i tot, els croats no van aconseguir conquerir-la.
El 1289 després de la passa de fam, els croats van utilitzar la política de Terra cremada a tota la regió de Semigalia cremant també el castell de Dobele en la seva retirada a Lituània. Així el castell de Dobele va ser una de les últimes fortaleses del semigalians en el territori de Letònia.
L'Orde Livonià va construir en els anys 1335-1347 un castell de pedra sobre l'anterior abandonat anys enrere; aviat es va desenvolupar al voltant del castell un assentament comercial amb petits negocis d'artesans. Fins a l'any 1562 el castell va ser la seu del Komtur de Dobele. Entre el 1621 i el 1625 va ser ocupat per les tropes sueques del rei Gustau II Adolf. Des de 1643 fins a 1649 va ser residència d'Elisabeth Magdalena de Pomerània vídua del duc de Curlàndia, que va viure allà junt amb el seu fill adoptiu Jacob Kettler de Curlàndia. Durant la Gran Guerra del Nord el castell va ser ocupat novament pels suecs el 1701, el Rei de Suècia Carles XII es va quedar en el castell durant sis dies. Durant la guerra el castell va ser fortament devastat i no es va reconstruir. Va ser completament abandonat el 1736 i des d'aleshores ha anat degradant-se fins a la seva ruïna.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Referències

* ↑ Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.
# Castell de Vecdole

El Castell de Vecdole (en letó: Vecdoles pils) (en alemany: Schloss Alt-Dahlen) és un castell al costat del riu Daugava al municipi de Salaspils a la històrica regió de Vidzeme, Letònia. Construït a la fi del segle xi, avui només queden ruïnes.

## Referències

* ↑ Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en anglès/letó), 2006. ISBN 9984-785-05-X.
* ↑ «Vecdoles pils» (en letó). Arxivat de l'original el 2013-12-24. [Consulta: 21 maig 2022].

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia
# Illa dels Museus

L'Illa dels Museus (en alemany Museumsinsel) és una petita illa entre el riu Spree i el canal Kupfergraben, al districte de Mitte de Berlín. És seu de diversos museus amb obres tan importants que la UNESCO la va declarar Patrimoni de la Humanitat el 1999.
L'indret va servir com a residència per a Frederic Guillem IV de Prússia, va ser bombardejat durant la Segona Guerra Mundial i va ser espoliat durant l'època de la divisió de les dues Alemanyes, per això es troba en estat de reconstrucció.

## Museus i edificis destacables

* Altes Museum (o Museu Antic): conté peces clàssiques gregues i llatines.
* Berliner Stadtschloss (o Castell de Berlín, destruït per les autoritats de l'RDA): antiga residència dels reis de Prússia i dels emperadors alemanys. Se'n conserven els jardins, el Lustgarten, i està prevista la seva reconstrucció.
* Neues Museum (o Museu Nou): exposa peces egípcies i de la prehistòria.
* Alte Nationalgalerie (o Galeria Nacional Antiga): obres dels segles xviii i xix.
* Bode-Museum (o Museu Bode): art romà d'Orient i tardoromà.
* Pergamonmuseum (o Museu de Pèrgam): conté obres romanes, islàmiques i orientals i deu el seu nom al fet d'exhibir l'altar de Pèrgam.
* James Simon-Galerie (o Galeria James Simon): centre cultural per a exposicions temporals (en projecte).
* Berliner Dom (o Catedral de Berlín): greument malmesa arran dels bombardeigs aliats, ha estat reconstruïda i va tornar a obrir el 1993.
* Altes Museum
* Alte Nationalgalerie
* L'altar de Pèrgam, al Pergamonmuseum
* La Catedral de Berlín

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Museumsinsel (Museum Island), Berlin» (en anglès). [Consulta: 28 gener 2021].
# Verge blanca

Verge Blanca o Santa Maria la Blanca és una advocació mariana molt estesa, i de molt diversa interpretació. Pot identificar-se amb la blancor del material amb el qual es va fer una imatge habitualment una escultura en pedra, —marbre, alabastre, calcària. És molt habitual identificar-la amb un miracle de la Verge Maria que s'associa amb el color blanc: el que dona origen a l'advocació de Nostra Senyora de les Neus, que se celebra el 5 d'agost, —commemorant una nevada insòlita a Roma, que va assenyalar el lloc on es va aixecar l'església de Santa Maria Maggiore. Teològicament, el blanc indica la virginitat de Maria, mare de Jesús, que pot associar-se al concepte de la Immaculada Concepció. Entre els colors de les vestidures de la verge a les representacions pictòriques acostuma a utilitzar-se el blanc per a la túnica, i el blau o el vermell per al mantell. El lliri blanc és la flor que s'utilitza com a símbol iconogràfic de la Verge Maria, especialment en la representació de l'escena de l'Anunciació. També té relació amb la blancor l'associació simbòlica de la Verge amb la lluna o les estrelles —per exemple, a les jaculatòries. El nom femení Blanca es va originar possiblement en aquesta advocació.
El 2 d'octubre se celebra la festivitat de la Verge Blanca de l'Acadèmia, patrona de Lleida.

## Vegeu també

* Assumpció de Maria
* Marededéu de Sallent de Sanaüja

## Referències

* ↑ Angel de Apraiz y Buesa, De nuevo sobre el origen de la advocación de la Virgen Blanca, en Boletín del Seminario de Estudios de Arte y Arqueología, Volúmenes 13-15, Universidad de Valladolid, Seminario de Estudios de Arte y Arqueología, 1947 (castellà)
* ↑ «Fiestas 5 agosto Basílica Santamaria» (en castellà).
# Abu-Bakr ibn Abd-al-Aziz

Abu-Bakr Muhàmmad ibn Àhmad ibn Abd-al-Aziz al-Amirí (àrab: أبو بكر محمد بن أحمد بن عبد العزيز, Abū Bakr Muḥammad b. Aḥmad b.ʿAbd al-ʿAzīz), més conegut simplement com a Abu-Bakr ibn Abd-al-Aziz, emir de Balànsiya (1075-1085).
Fill d'Abd-al-Aziz ibn Abi-Àmir al-Mansur i, per tant, germà d'Abd-al-Màlik ibn Abd-al-Aziz al-Mudhàffar, amb qui va fer les funcions de primer ministre. Son germà seria derrocat per Yahya ibn Ismail al-Mamun de Toledo en 1064, que s'annexionà el regne. Abu-Bakr fou nomenat valí pel nou sobirà fins a la mort d'aquest, en 1075. A partir d'aquest moment, es sublevà contra el nou Rei de Toledo, Hixam ibn Yahya al-Qàdir, aconseguint la independència.
Va buscar la protecció d'Alfons VI de Lleó, de qui va ser tributari. Àhmad ibn Sulayman al-Múqtadir, rei de Saragossa, intentà annexionar-se València, però les maniobres diplomàtiques d'Abu-Bakr, entre les quals figuraren les noces entre una de les seves filles i el fill d'al-Múqtadir, Yússuf ibn Àhmad al-Mútaman, ho van impedir.
Va morir en 1085 i el va succeir son fill Uthman ibn Abi-Bakr.

## Vegeu també

* Llista de reis de la taifa de València
* Llista de reis de València
# Ossetes

Els ossetes o ossets (tots dos, mots epicens) són un poble del Caucas, descendents dels alans i al seu torn aquestos descendents d'escites i sàrmates.
Des del segle ix els prínceps alans/ossetes (principat d'Alània) intervingueren en els afers de Geòrgia i així el príncep d'Ossètia Bakhatar va ajudar Nasr, un príncep bagràtida que tenia el suport romà d'Orient, en la lluita contra els seus cosins. Al segle X es va establir el cristianisme com a religió oficial.
El 1118 van quedar sotmesos pel rei David IV de Geòrgia. Giorgi III de Geòrgia estava casat amb Burdukhan Gurandukht, filla de Khuddan, rei dels ossetes. Cap al 1190 la reina Tamara de Geòrgia es va casar amb David Soslan, rei dels ossetes que va morir el 1207. Amb els mongols, a mitjan segle xiii, els ossetes van esdevenir independents si bé una part va emigrar a Europa (principalment a Hongria, on es van barrejar amb la població) i una altra part a la Xina. Els que van restar al Caucas van quedar limitats a zones i valls de muntanya i van deixar la vida nòmada per esdevenir més sedentaris dins de l'estil caucàsic. Quan reapareixen a la història al segle xvi el nom d'alans ha estat oblidat i s'anomenen ossetes amb llengua pròpia (subdividida en dialecte iron i dialecte digor amb la variant tualleg).
El 1698 Artxil d'Imerècia, amb ajuda dels ossetes, va enderrocar el príncep Giorgi Gotxa. Al final del segle xix la llengua digor va esdevenir literària escrita en caràcters aràbics; el iron s'escrivia en ciríl·lic·lic i el tualleg en caràcters georgians. El 1923 els tres dialectes van adoptar l'alfabet llatí fins al 1939 quan el digor fou abolit com a llengua literària i es va passar al iron escrit altre cop en ciríl·lic. El 1944 els digors foren deportats a l'Àsia central com altres poblacions musulmanes del Caucas però el 1959 foren autoritzats a retornar.
En els temps de la Unió Soviètica el territori d'Ossètia va quedar dividit seguint la serralada del Caucas entre Ossètia del Nord, pertanyent a Rússia, i Ossètia del Sud, pertanyent a Geòrgia. Els ossetes totals el 1989 eren 598.000 dels quals 335.000 a Ossètia del Nord i 164.000 a Geòrgia dels quals 65.000 a Ossètia del sud. La minoria musulmana (ossetes digor) representava entre el 20 i el 30% de la població; la població cristiana (ossetes iron i tuallag) practicava també la poligàmia.

## Referències

* ↑ «osseta». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Entrada osseta al diccionari de l'Enciclopèdia Catalana
* ↑ «Ossetes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Entrada osset al diccionari de l'Enciclopèdia Catalana
# Louis Lavelle

Louis Lavelle (Saint-Martin-de-Villeréal, 1883 - Parranquet. 1951) va ser un filòsof francès especialitzat en metafísica. Doctorat per la Sorbona i professor d'institut, durant tota la seva vida va participar en la política del país, des de posicions d'esquerres i obreres. La seva obra més rellevant (inacabada) és La Dialectique de l'éternel présent.
El seu pensament està fortament influït pel d'Henri Bergson. Considera que l'esperit és l'essència de la realitat (seguint l'idealisme platònic) i que està lligat a la consciència. Per tant, l'ésser humà es defineix pels seus actes i la reflexió moral que hi associa i que el defineix com a persona. Aquesta definició té lloc en el món sensible i físic, que és l'únic real.

## Vegeu també

* Pierre Hadot
# Queen Mary (còctel)

Un còctel de cervesa Queen Mary és una barreja de granadina i cervesa, que normalment es guarneix amb cireres marrasquino. Normalment, se serveix en una pinta de cervesa, deixant espai per a una quantitat generosa d'escuma de cervesa que pot prendre un to rosat o semblant a la cirera. Aquesta beguda pot ser bastant dolça i es gaudeix millor freda.

## Història

El Queen Mary va ser concebut per membres de l'equip masculí de natació Dinos de la Universitat de Calgary a Calgary, Canadà, a principis dels anys 2000. Des d'aleshores, la beguda s'ha fet popular a Amèrica del Nord, Europa i Austràlia com a alternativa a un shandy. La beguda porta el nom de Mary of Teck, reina consort del rei Jordi V del Regne Unit i dels dominis britànics.

## Preparació i servei

El còctel Queen Mary s'elabora abocant granadina en un got de cervesa, al gust, seguit de cervesa, deixant espai a la part superior per a una gruixuda capa d'escuma de cervesa de color rosa. Sovint s'afegeixen cireres marrasquino com a guarnició, mentre s'hi fa un raig de xarop de les cireres a l'escuma de cervesa per obtenir més dolçor i color, segons es desitgi. Tot i que es pot fer servir qualsevol cervesa per fer la beguda, generalment es prefereixen estils de cervesa lleugeres, com ara lager, pilsener o pale ale.

## Vegeu també

* Bloody Mary

## Referències

* ↑ Thomas, Chris. Off-Premise Catering Management. Hoboken, New Jersey: John Wiley & Sons Inc., 2012, p. 115. ISBN 9780470889718.
* ↑ Newman, Joni Marie. Vegan Food Gifts: More Than 100 Inspired Recipes for Homemade Baked Goods, Preserves, and Other Edible Gifts Everyone Will Love (en anglès). Fair Winds Press, 2012, p. 168. ISBN 978-1-59233-529-9.
* 1 2 Ferchak, Dawn. «The 10 Best Drinks To Mix With Beer» (en anglès americà). TastingTable.com, 01-09-2022. [Consulta: 2 setembre 2022].
* 1 2 «Queen Mary» (en anglès americà). tama.wtf, 06-01-2024. [Consulta: 14 gener 2024].
* 1 2 «Queen Mary (cocktail américain)» (en francès). Gastronomiac. [Consulta: 22 agost 2022].
* ↑ Wrigley, Gavin. «Queen Mary Cocktail Recipe by DrinksWorld» (en anglès americà). DrinksWorld. [Consulta: 24 agost 2024].
* 1 2 «Grenadine Cocktails - 5 ways to use grenadine». Morand.ch, 25-09-2020. [Consulta: 14 febrer 2021].
* ↑ «Queen Mary Cocktail Recipe» (en anglès). Cocktails. [Consulta: 12 febrer 2022].
* ↑ «Queen Mary Cocktail: Recipe, Origin & Culture» (en anglès). Culture Barware. [Consulta: 21 maig 2022].
* ↑ «Recette Tango (Queen Mary) [fr]» (en francès). cocktail.fr. [Consulta: 27 novembre 2022].
* 1 2 Peng, Jen. «All You Need To Turn Beer Into A Cocktail Is A Splash Of Grenadine» (en anglès americà). Tasting Table, 04-05-2024. [Consulta: 13 maig 2024].
* ↑ James, Porterfield. «What is beer with grenadine called?» (en anglès americà). cancanawards.com. [Consulta: 15 gener 2024].
* ↑ «All About Drinks & Cocktails That Start With The Letter Q» (en anglès americà). Cook Gem, 23-10-2022. [Consulta: 7 desembre 2022].
* ↑ Gray, Andrew. «What Does Grenadine Taste Like? Does It Taste Good? | Americas Restaurant» (en anglès americà), 23-11-2022. [Consulta: 29 novembre 2022].