OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anastasia Tumanishvili-Tsereteli

Anastasia Tumanishvili-Tsereteli (25 d'agost de 1849 - Tiflis, 7 de febrer del 1932) fou una escriptora georgiana, especialment preocupada per l'educació de les xiquetes.

## Biografia

Es va graduar en l'escola Madam Pavri, i després en l'escola de Dones Nobles al 1865. El 1872, al costat de la filla de Dimitri Kipiani, creà el Cercle de les Filles. El 1876 va viatjar a Suïssa i a l'estat francés, on va conéixer les noves idees pedagògiques basades en els mètodes de Pestalozzi. Visità París i Zúric i, a la tornada, s'implicà en la vida cultural i pedagògica de Geòrgia.
Aviat es publicaren les seues traduccions literàries: L'angoixa del mariscal de Alphonse Daudet i La vídua de les Terres Altes de Walter Scott, així com la seua primera història original, La víctima del pare.
Fou membre actiu de la Society for Spreading Literacy georgiana. Va obrir una escola primària al seu poble natal. També fundà la Societat per al Suport Mutu de Mestres i Educadores, i una revista infantil, Jejili (brots de blat) i una organització de dones, Educació.
Mor el 7 de febrer del 1932 i està soterrada al Panteó Mtatsminda.

## Vida personal

Es casà amb Giorgi Tsereteli, amb qui va fundar al 1873 el diari Kvali.

## Referències

* ↑ «Anastasia Tumanishvili-Tsereteli Born (25 August 1842 – 7 February 1932, Tbilisi) – Women and the Transfer of Knowledge in the Black Sea Region» (en anglés). Arxivat de l'original el 26 de maig 2022. [Consulta: 29 abril 2019].
* ↑ «Letter of Anastasia Tumanishvili-Tsereteli». archive.security.gov.ge. [Consulta: 29 abril 2019].
* ↑ Rayfield, Donald. The Literature of Georgia: A History (en anglés). Routledge, 16 de desembre de 2013. ISBN 9781136825361.
# Adil Giray

Adil Giray (1617-1672) fou kan de Crimea (1666-1671). Es creu que era fill de Choban Ahmad Giray i, per tant, d'una rama bastarda (una notícia el fa alternativament fill de Devlet Giray) i estava desterrat a Rodes quan fou nomenat.
Va arribar a Crimea escortat per 11 galeres mentre el seu khalgay Islam Giray hi va anar per terra. Els khalgays abans dominaven les terres del Dniester com a feu, però feia tres anys aquesta zona havia estat transferida als nogais, directament protegits per la Porta, que s'hi van establir. El nou kan va renovar la pau amb Polònia.
Per un tractat de 1667 Polònia i Rússia van acordar la pau amb una treva de 13 anys; Polònia cedia al tsar la regió de Sevèria i la part d'Ucraïna a l'est del Dnièper, amb els cosacs que vivien allí (els zaporoges romanien subjectes a Polònia) i els dos estats s'aliaven contra el kanat de Crimea. Una de les diverses faccions dels cosacs, manada per Doroshenko, va romandre aliada al tàtars i podia moure una força de 60.000 homes; aquests cosacs van derrotar un contingent de sis mil polonesos i van capturar al seu general; però al mateix temps una facció rival manada per Serko, van entrar a Crimea i va obligar el kan i la seva gent a refugiar-se a les muntanyes, encara que després es van retirar; un altre hetman que governava als cosacs de Rússia, va abandonar la lleialtat al tsar i va oferir al sultà governar a Ucraïna sota protecció de la Porta, però això no va agradar a la seva gent que el va apartar del poder i poc després fou assassinat i Doroshenko va esdevenir hetman dels dos costats del Dnièper. Per temor als russos va demanar suport al sultà que li va enviar un contingent de sis mil homes i li va prometre l'ajut dels tàtars. Contra aquesta política es va aixecar una altra facció dirigida per Khanenko i altres caps, que es va assegurar el suport dels kan dels tàtars; aquests van saquejar les zones de Doroshenko, tot i la seva aliança amb el sultà.
Això va causar la deposició del kan quasi al mateix temps que Khanenko fou apartat de la direcció de la facció cosaca (1671). El va succeir Selim I Giray. Es va retirar a Rumèlia on va morir un temps després (1672) sent enterrat a Karinabad.

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Amenorrea

L'amenorrea és l'absència de la regla durant un període major als 90 dies, sigui per causes normals, com la menopausa, l'embaràs o la lactància, o patològiques, com un malfuncionament de la hipòfisi, de l'hipotàlam o un excés de prolactina. O també per circumstàncies particulars temporals, com per exemple com a conseqüència d'una nutrició deficient o d'estrès sever. En aquests casos l'amenorrea pot ser reversible (no definitiva) o irreversible (definitiva, incapacitat per tornar a menstruar). Això darrer és més probable quan l'amenorrea es perllonga més en el temps. D'altra banda, si una dona pren tractaments hormonals, pot ser que sí que tingui la regla per influència d'aquests. L'amenorrea es produeix quan, encara que amb aquests la tingui, no sigui així, i durant almenys sis mesos, sense cap tractament hormonal.
Antigament es parlava d'amenorrea primària (ara pubertat tardana) i secundària. L'amenorrea primària era el fet que una noia de setze anys no tingui encara la regla, no vol dir que no la tingui més endavant ni necessàriament que hi hagi un problema, però pot ser a causa d'una alteració del funcionament dels ovaris i, per tant, de les hormones ovàriques. De vegades es pot detectar abans, per exemple si la nena als catorze anys encara no té gens de pèl púbic ni a les aixelles, ni els pits desenvolupats. Avui no es considera amenorrea.
L'amenorrea secundària és l'amenorrea que apareix entre la menarquia (primera menstruació) i la menopausa (fi dels cicles menstruals). Són normals i relativament habituals precisament a prop d'aquests dos moments. Lluny d'aquests és possible que es produeixi a causa de tenir un pes corporal massa baix, o al contrari excessiu, com a protecció natural perquè la dona no podria suportar un embaràs, però el més freqüent és que sigui per motius psicològics, com l'ansietat o l'estrès, cosa que també podria estar relacionada amb el fet que la dona no es troba en aquest moment prou tranquil·la per a portar una maternitat. Les hormones femenines i l'estat d'ànim estan molt relacionats.

## Referències

* ↑ «amenorrea». ésAdir. [Consulta: 5 novembre 2023].
* 1 2 Manual d'obstetrícia i ginecologia per a pregraduats, de J. Iglesias VanRell i J.A. Vanrell. Edicions Universitat de Barcelona, 1996. ISBN 9788447515578 (català)
* ↑ Psicologia i salut, de Judit Abad i Gil. Editorial UOC, 2006. ISBN 9788497881470 (català)
# Abu l-Fath Mirza

Abu l-Fath Mirza Muayyid al-Dawla (mort 1912) fou un príncep qajar que va exercir nombrosos governs a Pèrsia. Era fill de Sultan Murad husam al-saltana alt càrrec a la cort, i estava casat amb Afshar al-Dawla filla de Nàssir-ad-Din Xah Qajar (del seu primer matrimoni) i, per tant, cunyat de Kamran Mirza naib al-saltana governador de Teheran.
Va exercir els governs de Yadz (1870), Isfahan (1873), Kurdistan (1876 per delegació del seu pare que havia rebut el govern de Kudistan i Kirmanshah i va exercir només el segon), Sistan (1881), Gilan (1885) i Khurasan (1893) del que fou destituït el 29 de juny de 1895. Després d'uns anys sense cap destí oficial, fou enviat com a governador a Fars el 1907. Va morir el 1912 i fou enterrat a Kumm (Qom).

## Nota

* ↑ a Gilan va donar refugi vers 1886 al revolucionari Mirza Aga Khan Kermani fins que aquest va poder marxar a Istanbul
* ↑ només arribar ja va fer penjar nou homes, i el seu període de govern va estar marcat per disturbis, en part causat per la seva política d'extorsió

## Referències

* H. Algar, “Abu'l-Fath Mirza,” Encyclopædia Iranica, I/3, pp. 286-287; una versió actualitzada es troba disponible en línia a http://www.iranicaonline.org/articles/abul-fath-mirza-moayyed-al-dawla-d
# Antena de plasma

Una antena de plasma és un tipus d'antena de ràdio que està actualment en estat de desenvolupament i que està formada per plasma en comptes dels elements de materilas metàl·lics de les antenes tradicionals. Les antenes de plasma es poden emprar tant en recepció com en transmissió. Encara que no han trobat utilització pràctica fins darrerament, la idea no és nova i el concepte ja es va patentar el 1919 per J. Hettinger.

## Funcionament

La tecnologia de les primeres antenes de plasma utilitzava tubs de descàrrega que contenen el plasma o gas ionitzat. A diferència dels gasos, els plasmes presenten una conductivitat elèctrica elevada i, per tant, poden conduir senyals de radiofreqüència i conportar-se com una antema a l'hora de radiar o rebre ones electromagnètiques. El plasma també es pot emprar com a reflector o director d'aquestes ones de ràdio. Les antenes de plasma d'estat sòlid difereixen en el fet que el gas plasma està format per un núvol d'electrons ubicats en una matriu de milers de diodes en un IC de silici.

## Avantatges

Les antenes de plasma tenen nombrosos avantatges respecte les antenes de metall ː
* Tan aviat com el generador de plasma es desactiva, esdevé no conductiu i llavors és invidible als sistemes radar.
* Els diferents paràmetres d'una antena (freqüència, direcció, amplada de banda, guany) es poden sintonitzar i reconfigurar dinàmicament tot evitant la utilització de diverses antenes físiques.
* Sön resistents a mecanismes d'atac electrònic.
* Presenten menor soroll tèrmic i majors taxes de transferència de dades.

## Referències

* ↑ «Plasma antennas» (en anglès). https://www.slideshare.net.+[Consulta: 9 gener 2018].
* ↑ «Plasma Antenna Basics | Plasma Antenna Working,advantages» (en anglès). http://www.rfwireless-world.com.+[Consulta: 9 gener 2018].
* ↑ «Plasma antenna» (en anglès). https://www.slideshare.net.+[Consulta: 9 gener 2018].
* ↑ «Advantages Of The Plasma Antenna Information Technology Essay» (en anglès). UKEssays, 18-01-2012.
# Giuseppe Rovani

Giuseppe Rovani (Milà, 12 de gener de 1818 - Milà, 26 de gener de 1874) fou un novel·lista i bibliotecari italià.
Exercí de bibliotecari a Brera i fou preceptor de famílies de la noblesa italiana. Després de ser voluntari durant la defensa de Roma del 1848, s'exilià a Suïssa. Publicà diverses novel·les històriques de tipus manzonià, com Lamberto Malatesta (1843), Valenzia Candiano (1845), Manfredo Pallavicino (1846) o La Libia d'oro (1868). Però la seva obra cabdal és la novel·la de fulletó Cento anni (1856-64), on es relaten els fets italians de mitjans del xviii.

## Referències

* ↑ «Giuseppe Rovani». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 19 setembre 2022].
* ↑ «Giuseppe Rovani (1818-1874». A: Encyclopedia of Italian literary studies. Nova York: Routledge, pàgs. 1627-1629. ISBN 1579583903 [Consulta: 19 setembre 2022)].
* ↑ «Rovani, Giuseppe». Treccani [Consulta: 19 setembre 2022].
# Església de l'Ascensió de Jesús (Riga)

L'Església de l'Ascensió de Jesús (en letó: Kristus Debesbraukšanas pareizticīgo baznīca) és una Església Ortodoxa a la ciutat de Riga capital de Letònia, està situada al carrer Mēness, 2.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007. ISBN 978-9984-823-00-3.

## Enllaços externs

* Història de l'església
# Andevo

Els andevo, o esclaus, van ser una de les tres principals castes històriques del poble merina de Madagascar, juntament amb els estrats socials anomenats Andriana (nobles) i Hova (plebeus lliures). Els andevo, amb els altres estrats socials, també han estat presents històricament en altres grans grups ètnics malgaixos, com en el poble betsileo.
A partir del segle xvi, es vam introduir els esclaus als diferents regnes de Madagascar per treballar en les plantacions. Els comerciants i nobles malgaixos, els àrabs swahili i els europeus van ampliar l'oportunitat de produir més i comerciar, utilitzant mà d'obra forçada d'esclaus importats. La major afluència d'esclaus va ser portada pels àrabs i els francesos. Els moçambiquesos van ser les principals víctimes d'aquesta demanda, aquests esclaus eren predominantment d'aquest país i de l'Àfrica Oriental. L'esclavitud va ser abolida per l'administració francesa el 1896, fet que va afectar negativament la fortuna de les plantacions d'esclaus operades pels Merina i els no Merina.

## Referències

* ↑ Janice Harper. Endangered Species: Health, Illness, and Death Among Madagascar's People of the Forest. Carolina Academic Press, 2002, p. 30, 106–107, 127–129. ISBN 978-0-89089-238-1.
* ↑ CIPOLLONE Giulio. Christianisme et droits de l'homme à Madagascar (en francès). Paris: KARTHALA Editions, 2008, p. 53–54. ISBN 978-2-8111-5087-7.
* ↑ Steven L. Danver. Native Peoples of the World: An Encyclopedia of Groups, Cultures and Contemporary Issues. Routledge, 2015, p. 61. ISBN 978-1-317-46400-6.
* ↑ Sandra Evers. Constructing History, Culture and Inequality: The Betsileo in the Extreme Southern Highlands of Madagascar. BRILL Academic, 2002, p. 2, 40–42. ISBN 90-04-12460-8.
* ↑ Edward A. Alpers. Ivory and Slaves: Changing Pattern of International Trade in East Central Africa to the Later Nineteenth Century. University of California Press, 1975, p. 94–97, 126–129. ISBN 978-0-520-02689-6.
* ↑ Hilary C. Palmer; Malyn D.D. Newitt Northern Mozambique in the Nineteenth Century: The Travels and Explorations of H.E. O’Neill. BRILL Academic, 2016, p. 5–6, 61–66, 72–75, 123–124. ISBN 978-90-04-29368-7.
* ↑ Gwyn Campbell, 'Unfree labour, slavery and protest in imperial Madagascar' in Alpers, Campbell, Salman (eds.), Resisting Bondage in Indian Ocean Africa and Asia, Taylor & Francis, 2007, 49–59.
* ↑ Esterhuysen, Pieter. Africa A to Z: Continental and Country Profiles: Third Edition. Africa Institute of South Africa, 2013, p. 247. ISBN 978-0-7983-0344-6.

## Bibliografia

* de la Vaissière, Camille; Abinal, Antoine. Vingt ans à Madagascar: colonisation, traditions historiques, moeurs et croyances (en francès). París: V. Lecoffre, 1885. ISBN 3-540-63293-X.
* Kus, Susan. «Sensuous human activity and the state: towards an archaeology of bread and circuses». A: Domination and Resistance. Londres: Psychology Press, 1995. ISBN 978-0-415-12254-2.
* Raison-Jourde, Françoise. Les souverains de Madagascar (en francès). París: Karthala Editions, 1983. ISBN 978-2-86537-059-7.
# Wadi Hammamat

Uadi Hammamat (àrab: وادي الحمامات, wādī al-Ḥammāmāt) fou un riu de l'antic Egipte, i un centre de caravanes a la seva vora. Està a mig camí entre Quseir —un port de la costa de la mar Roja, a l'est de Luxor— i Coptos —a la vora del Nil, a 50 km al nord de Luxor. Els egipcis l'aprofitaren com a estació per a les caravanes que transportaven pedres de les pedreres de Bekhen, no gaire llunyanes. Els romans el feren servir com a centre caravaner d'enllaç amb la mar Roja, i en el seu temps el comerç era tan intens que els àrabs eren majoria a la ciutat de Coptos; les restes de les construccions romanes encara es poden veure. Fou més tard centre de pas dels pelegrins a la Meca i fins i tot una estació de la ruta de la Seda.
A la zona s'adorava principalment el déu Amon.
Fou documentat el 1769 i excavat a finals del segle xix. S'hi han trobat nombrosos gravats en pedra de totes les èpoques, des de l'antic Egipte fins als temps moderns.
# Batalló Hans Beimler

l Batalló "Hans Beimler" (en alemany: Hans-Beimler-Bataillon) va ser una unitat de les Brigades Internacionals durant la Guerra Civil Espanyola, enquadrat en la XI Brigada Internacional.

## Història

El batalló va ser establert al març de 1937, encara que la seva fundació oficial no es va produir fins al mes d'abril. Devia el seu nom al comunista alemany Hans Beimler, que havia mort durant la batalla de la Ciutat Universitària de Madrid al desembre de 1936. A pesar que els alemanys constituïen el principal grup de tots els que formaven el batalló, també va haver-hi presents brigadistes holandesos, flamencs i escandinaus.
A la fi del mes de març de 1937, abans de la designació oficial del batalló, la unitat es va traslladar per a combatre en la batalla de Guadalajara, davant de la serra de La Alcarria. Es va situar a pocs quilòmetres de distància de Troja, a la vall del riu Badiel. A suggeriment del comandament, a la fi d'abril la unitat va rebre la denominació "Batalló Hans-Beimler" i el 21 d'abril fa una desfilada a Troja.
Abans de la batalla de Brunete, al juny de 1937 va haver-hi una reorganització de les Brigades Internacionals: El batalló "Hans Beimler" va passar a integrar-se en la XI Brigada Internacional germanoparlant, al costat dels batallons Thälmann, Edgar André i 12 de Febrer. Durant el mes de juny la unitat va mantenir diversos xocs amb requetés carlistes a la zona de La Alcarria. Al mes següent va intervenir en l'ofensiva republicana de Brunete, on el batalló va combatre durament encara que també va sofrir forts perdudes. Durant els últims dies de la batalla va mantenir les posicions republicanes en els sectors de Quijorna i Villanueva de la Cañada, amb el suport del "Thälmann".
Al començament de la batalla de l'Ebre, en la nit del 24 al 25 d'agost de 1938 la "Hans Beimler" va ser una de les primeres unitats que va travessar el riu i va iniciar l'atac contra les posicions franquistes. El batalló va ser dissolt a l'octubre de 1938, després de la retirada de les Brigades Internacionals.

## Referències

* ↑ Hanns Maaßen (1976). Brigada Internacional ist unser Ehrenname..., Röderberg-Verlag GmbH, Frankfurt, pàg. 360
* ↑ Patrik von zur Mühlen (1983). Spanien war ihre Hoffnung (Linke im Spanischen Bürgerkrieg 1936–1939), Bonn, Verlag Neue Gesellschaft GmbH, pàg. 213
* ↑ Hanns Maaßen (1976). Brigada Internacional ist unser Ehrenname..., Röderberg-Verlag GmbH, Frankfurt, pàg. 359
* ↑ Hanns Maaßen (1976). Brigada Internacional ist unser Ehrenname..., Röderberg-Verlag GmbH, Frankfurt, pàg. 365
* ↑ Hanns Maaßen (1976). Brigada Internacional ist unser Ehrenname..., Röderberg-Verlag GmbH, Frankfurt, pàg. 459
* ↑ Hugh Thomas (1976). Història de la Guerra Civil Espanyola. Barcelona: Cercle de Lectors, pàg. 900

## Bibliografia

* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República, 1999. 84-922644-7-0.
* Salas Larrazábal, Ramón. Historia del Ejército Popular de la República, La Esfera de los Libros, Madrid, 2006. ISBN 84-9734-465-0.
# Museu del Motor de Riga

El Museu del Motor de Riga (en letó: Rīgas motormuzejs) és el més gran museu de vehicles antics als països bàltics, es troba a Riga, Letònia. El museu és una agència estatal dependent del Ministeri de Transport de Letònia.
El museu va ser creat el 1989, per iniciativa del Club de l'Automòbil Antic de Letònia (AAK). Des de 1992, és un membre de l'Associació Internacional de Transport i Comunicacions (Museus ICOM-IATM). El museu està allotjat en un edifici especialment construït per l'arquitecte Viktors Valgums.

## Galeria

* Harley Davidson
* Versió soviètica de 1960 de la Vespa 150GL
* Packard Super Eight 1502, de 1937
* Hansa.G12 de 1914

## Referències

* ↑ «Rīgas Motormuzeja Kolekcijas». Arxivat de l'original el 2015-02-10. [Consulta: 10 febrer 2015].
* ↑ Varey, 2003, p. 409.
* ↑ «Latvijas Antiko automobilu klubs». [Consulta: 9 febrer 2015].

## Bibliografia

* Varey, Mike. 1000 Historic Automobile Sites. Elderberry Press, Inc, 2003. ISBN 1-930859-50-3.

## Enllaços externs

* Rīgas Motormuzejs Arxivat 2011-06-15 a Wayback Machine.
# Vilhelms Purvitis

Vilhelms Kārlis Purvītis, més conegut com a Vilhelms Purvitis, (Zaube, població del municipi de Jaunpils, Letònia, 3 de març de 1872 - Bad Nauheim, Alemanya, 14 de gener de 1945) fou un pintor paisatgista i educador letó. Va fundar l'Acadèmia d'Art de Letònia i en va ser el seu rector entre 1919 i 1934.

## Biografia

Purvitis va estudiar pintura a l'Acadèmia Imperial de les Arts a Sant Petersburg, Rússia de 1890 a 1897, principalment sota el professor Arkhip Kuindzhi, graduant-se amb la Gran Medalla d'Or. De 1898 a 1901 les seves pintures van ser exhibides a Berlín, Múnic, París i Lió amb gran èxit. A partir d'aleshores es va establir a Riga, viatjant a Spitsbergen (Noruega) l'any 1902 per estudiar la temàtica de la pintura de la neu.
Constantment estava experimentant i va arribar a convertir-se en un mestre d'escenes de neu. Purvitis va començar com un realista i més tard va ser influït per Cézanne i Munch acostant-se més cap a l'impressionisme. Va treballar com a professor del taller de pintura de paisatge a l'Acadèmia d'Art de Letònia de 1921 a 1944, de les arts visuals al departament d'arquitectura a la Universitat de Letònia de 1919 a 1940, i director de l'Escola d'Art de la ciutat de Riga de 1909 a 1915, Purvitis tenia una gran quantitat de seguidors i va ser reconegut com un dels millors de tota una escola de pintura de Letònia.
Moltes de les seves obres van ser destruïdes quan l'Exèrcit Roig va prendre Jelgava el 1944, mentre que moltes altres es van perdre quan van ser evacuades a Baviera.
Les restes de Purvitis van ser inhumades l'any 1994 al Cementiri del Bosc de Riga, després que Letònia recuperés la seva independència.

## Galeria

* Hivern (1910)
* Sol de tardor (1909)
* Principis de primavera (1898-1899)
* Paisatge amb bedolls (1910)

## Referències

* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.Rancāne, Anna. «» (en letó). Diena, 2003. [Consulta: 18 febrer 2015].
* Apinis, Pēteris. A Hundred Great Latvians (en letó), 2006, p. 64. ISBN 9984-26-288-X. OCLC 238892134.
# Carles de Saxònia

Carles de Saxònia (en alemany: Karl Christian Joseph Ignaz Eugen Franz Xaver von Polen und Sachsen) (Dresden, 13 de juliol de 1733 - Dresden, 16 de juny de 1796), fou un príncep alemany de la casa de Wettin. Fill del príncep elector August III de Polònia i de la seva esposa l'arxiduquessa, Maria Josepa d'Àustria.

## Causes de la seva elecció

Ernst Johann von Biron, duc de Curlàndia i regent del tsar rus Ivan VI, era odiat per l'aristocràcia russa a causa de les seves extravagàncies i el seu govern autocràtic, va ser retirat de la regència, per la mare del tsar Anna Leopóldovna, el 1740. Els intents d'Anna, com a regent van fracassar i el seu primer ministre Burkhard Christoph von Münnich -que havia organitzat la conspiració contra Biron- va ser acomiadat per diferències polítiques i personals entre tots dos. Després, un cop d'estat per part d'Isabel Románov -futura Elisabet I de Rússia- contra la regent, va fer aconseguir el tron a Elisabet. Anna i la seva família van ser empresonats a la fortalesa de Dunamunde el 13 de desembre de 1741, després d'una prèvia detenció a Riga.
La nova tsarina Elisabet va perdonar Biron, tanmateix, per temor que ell pogués tornar a tenir el gran poder com el que ja havia mostrat durant la seva regència, ella es va negar a tornar-li les seves antigues dignitats i el Ducat de Curlàndia. Per ocupar la nova direcció del Ducat, es va elegir el 1758 el fill del rei polonès August III de Polònia, el Príncep Carles de Saxònia. El jove príncep havia viatjat prèviament a Sant Petersburg on va estar d'acord amb els plans de la tsarina Elisabet.

## Matrimoni secret i fills

Carles es va casar en secret amb la comtessa Francesca Corvin-Krasinska a Varsòvia. Perquè Francesca no pertanyia a una dinastia governant o família reial, el matrimoni va ser morganàtic. En resposta a la persistència de Carles i el tribunal saxó, el juny de 1775, Francesca va rebre de l'Emperador Josep II del Sacre Imperi Romanogermànic el títol de princesa. La parella va tenir només una filla:
* Maria Cristina de Saxònia (7 de desembre de 1770 - 24 de novembre de 1851), casada amb el príncep Carles Manuel de Savoia-Carignano.

## Referències

* Potter, George R. The New Cambridge Modern History.
* Watanabe-O'Kelly, Helen. «Religion and the Consort: Two Electresses of Saxony and Queens of Poland (1697-1757)». A: Queenship in Europe 1660-1815: The Role of the Consort (en anglès). Cambridge University Press, 2004, p. 252–275. ISBN 0-521-81422-7.