OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# William Dodge

William Dodge (Filadèlfia, 7 de gener de 1925 - Bryn Mawr, 7 de juliol de 1987) fou un pilot de bob estatunidenc que va competir durant la dècada de 1950. Durant la Segona Guerra Mundial va lluitar a Guam i Guadalcanal. El 1950 es llicencià a Yale.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Cortina d'Ampezzo, on guanyà la medalla de bronze en la prova del bob a quatre del programa de bob. Va formar equip amb Arthur Tyler, Charles Butler i James Lamy.

## Referències

* 1 2 «Bill Dodge Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 6 de juliol 2012. [Consulta: 2 gener 2020].
# Abovian

Abovian (armeni: Աբովյան), és una població i comunitat municipal d'Armènia dins la província Kotaik. El 2001 tenia 43.495 habitants.
Abovian és considerada una ciutat satèl·lit de la capital Ierevan. La zona de l'actual Abovian estava habitada d'ençà el segle iv aC.

## Etimologia

L'actual Abovian es deia anteriorment Elar. El 1961, va ser rebatejada com Abovian en honor de l'escriptor armeni Khatxatur Abovian.

## Clima

Abovian està situada a l'altiplà Kotaik està envoltada pel volcà Gutanasar. El seu clima és continental i sec.
Dades climàtiques a Abovyan :
| Mes | gen | febr | març | abr | maig | juny | jul | ag | set | oct | nov | des | anual |
| Màxima mitjana °F (°C) | 33.1 (0.6) | 35.6 (2) | 45.7 (7.6) | 57.7 (14.3) | 67.1 (19.5) | 75.2 (24) | 82.2 (27.9) | 81.7 (27.6) | 75.0 (23.9) | 63.3 (17.4) | 49.6 (9.8) | 37.8 (3.2) | 58.67 (14.82) |
| Mínima mitjana °F (°C) | 16.7 (−8.5) | 18.9 (−7.3) | 27.3 (−2.6) | 36.5 (2.5) | 44.2 (6.8) | 50.5 (10.3) | 56.7 (13.7) | 56.5 (13.6) | 48.2 (9) | 39.6 (4.2) | 30.9 (−0.6) | 22.5 (−5.3) | 37.38 (2.98) |
| Precipitació mitjana polzades (mm) | 0.71 (18) | 0.87 (22.1) | 1.18 (30) | 1.81 (46) | 2.80 (71.1) | 2.09 (53.1) | 1.22 (31) | 0.98 (24.9) | 0.87 (22.1) | 1.34 (34) | 1.02 (25.9) | 0.71 (18) | 15.6 (396.2) |
| Font: http://en.climate-data.org/location/21596/ ||||||||||||||
# Torrent del Cargol

El torrent del Cargol també anomenat torrent de Tapioles és un curs d'aigua que s'origina en la unió de diversos torrents provinents del turó Sul i del turó Blau a Montcada i Reixac, a l'extrem oriental de la serra de Collserola. En un principi la seva vall davalla en direcció Nord però després de creuar el cementiri de Collserola gira cap a Xaloc i creua els barris de Can Cuiàs i Vallbona on finalment desemboca al Besòs. A la seva vall, dins el parc natural de Collserola, s'hi havia establert un nucli de poblament de barraques i altres construccions precàries, assentament que finalment fou enderrocat l'any 2012.
Aquest curs es salvat per l'anomenat aqüeducte de Tapioles, monument catalogat i construït a la segona meitat del segle xix per a la conducció d'aigües.

## Referències

* ↑ «L'àmbit del torrent de Tapioles». Minuartia. [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Recuperació de la vall del Torrent d’en Tapioles». Parc de Collserola. [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Aqüeducte de Tapioles». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 gener 2021].
# Carlos Mesa Gisbert

Carlos Diego Mesa Gisbert (La Paz, 12 d'agost de 1953) és un periodista, escriptor, polític i historiador bolivià que va ser president constitucional de la República de Bolívia des del 17 d'octubre de 2003 fins al 6 de juny de 2005.

## Obres

* Cine boliviano, del realizador al crítico (coautor, 1979)
* El cine boliviano según Luis Espinal (1982)
* Presidentes de Bolivia: entre urnas y fusiles (1983)
* Manual de historia de Bolivia (coautor, 1983)
* La aventura del cine boliviano 1952-1985 (1985)
* Un debate entre gitanos (1991)
* De Cerca, una década de conversaciones en democracia (1993)
* La epopeya del fútbol boliviano (1994)
* Territorios de libertad (1995)
* La espada en la palabra (2000)
* Las diez mejores novelas de la Literatura boliviana (2005)

## Referències

* 1 2 «Carlos Mesa, el expresidente que se presenta como opción de cambio en Bolivia». El País, 20-10-2019 [Consulta: 14 febrer 2021].
* 1 2 Aimaretti, María Gabriela «Pequeña historia de un proyecto utópico: Movimiento del Nuevo Cine y Video Boliviano y su Revista Imagen» ( PDF). Catedral Tomada. Revista de Crítica Literaria Latinoamericana, 5, 9, 2017. ISSN: 2169-0847.

## Enllaços externs

* Biografia a la Fundació CIDOB Arxivat 2010-12-19 a Wayback Machine.
# Protylopus

Protylopus és un gènere extint de mamífers artiodàctils de la família dels oromerícids que visqueren entre mitjans i finals de l'Eocè, fa entre 45 i 40 milions d'anys a Nord-amèrica.
Es tracta del camell més antic que es coneix i el més petit, amb una longitud de 80 cm i un pes de 26 kg. Per les seves dents, és possible que s'alimentés de fulles tendres. Les potes davanteres de Protylopus eren més curtes que les posteriors i comptaven amb quatre dits. Les potes posteriors també comptaven amb quatre dits, encara que la major part del pes es recolzava en el tercer i la cambra, per la qual cosa es podria elevar sobre les potes posteriors per alimentar-se, com l'antílop girafa actual.
# Batalla de Tagliacozzo

La batalla de Tagliacozzo va tenir lloc el 23 d'agost de 1268 amb la victòria de Carles d'Anjou, rei de Sicília, sobre Conradí, duc de Suàbia.
Carles, germà de Lluís IX de França, controlava el Regne de Sicília des de 1266, després de la victòria de les tropes angevines sobre les gibel·lines a la batalla de Benevent. Comptava amb el suport del papa Climent IV.
Conradí, fill de Conrad IV i net de Frederic II Hohenstaufen, amb només 16 anys, intentà recuperar el regne sicilià amb el creuament dels Alps al front d'un nombrós exèrcit alemany i va entrar a Roma el 29 de juny de 1268, on se l'hi afegiren les tropes d'Enric de Castella.
Les tropes de Carles, malgrat tenir un nombre d'efectius menors que les de Conradí, guanyaren la batalla que s'establí a les planes de Tagliacozzo, la qual cosa suposà que la Casa d'Anjou seguís governant Sicília fins a l'any 1282 quan van ser expulsats a conseqüència de les Vespres Sicilianes

## Referències

* ↑ Nolan, Cathal J. The Age Of Wars Of Religion, 1000 1650: An Encyclopedia Of Global Warfare And Civilization. Greenwood, 2006, p. 759. ISBN 978-0313330452.
* ↑ Alighieri, Dante. La divina commedia (en italià), 1807, p. vol.3, p.461.
* ↑ Carlos Alvar, Mercè Boixareu, Robin Lefere La historia de España en la literatura francesa: Una fascinación Publicado por Editorial Castalia, 2002 ISBN 84-9740-016-X, ISBN 978-84-9740-016-9 pág 58
# Salars

Els salars són un poble turcman de religió musulmana que viuen al nord-est de la Xina. En xinès s'anomenen "sala". Al cens del 2000 eren 104.503 persones i el 1984 a tota la Xina eren 69.000, però la major part viu a la prefectura autònoma Sala de Hsün-hua a la província de Qinghai on el 1984 eren 49.000. Se'ls considera part del grup turc oghuz i parlen la llengua salar.
Haurien emigrat des de Samarcanda vers 1370 a l'inici de l'imperi Ming. La tribu era coneguda aleshores com a salor o salar. Eren un nombre reduït i no comencen a ser esmentats regularment fins a l'inici del segle xviii. El 1781 es van dividir en dues sectes: la secta de la Nova Doctrina (Jahriyya) i la de va Vella Doctrina; la Nova Doctrina fou combatuda per l'imperi i es van produir diverses revoltes locals fins al final del segle xix. Els salars estaven repartits originalment en 11 kungs o comunitats i al segle xix en quedaven 8. Es dedicaven a l'agricultura, la ramaderia, la pesca i activitats similars. Disposaven de nou mesquites grans i diverses subordinades. Van combatre a l'exèrcit musulmà contra els japonesos. Han Youwen, un general salar de l'Exèrcit Revolucionari Nacional i membre del Kuomintang, es va passar als comunistes i va arribar a dirigir el Xinjiang. Sota el govern comunista foren reconeguts com una de les 55 nacionalitats minoritàries.

## Enllaços externs

* The Salar ethnic minority
# Scream 2

Scream 2 és la segona part de la saga Scream estrenada el 1997. En aquesta continuació, Sidney es troba a la universitat quan algú intenta repetir els assassinats de Woodsboro altra vegada.
Aquesta part va ser una gran estrena, després del grandiós èxit de la primera. Va recaptar en total uns 98 milions. Els supervivents de la primera tornen a aquesta entrega, la qual va ser ben rebuda pels crítics. Kevin Williamson torna a ser la mà principal del guió i Wes Craven segueix al comandament.

## Argument

Sidney segueix a Woodsboro, però ara es troba a la Universitat. Després d'uns assassinats al cinema, l'assassí torna a acusar Sidney mentre ella es retroba amb l'erroni assassí que ella va acusar de l'assassinat de la seva mare, Cotton Weary.

## Resum de la pel·lícula

La pel·lícula comença amb una parella que va al cinema a veure la pel·lícula "Stab" (Punyalada", un film basat en els assassinats de Woodsboro. Durant la projecció, la parella és assassinada. L'endemà, Sidney es retroba amb Randy i té un nou nòvio, Derek. I nous amics, el Mickey i Hallie.
Mentrestant, Cici Cooper, una estudiant, és assassinada. Gale troba a una nova reportera anomenada Debbie Salt, la qual no la para d'atabalar mentre ella i Dewey intenten descobrir el culpable dels assassinats. El següent és Randy, el qual és assassinat dintre la furgoneta de Gale.
Sidney torna a ser acusada i sospita del seu xicot Derek, però en un viatge en cotxe amb la policia presencia la mort dels dos policies i la mort de Hallie, la seva amiga. Corrent a buscar ajuda, entra al teatre de l'institut on allà maten a Derek, i Mickey i Debbie Salt es declaren com a assassins. Debbie resultava ser la mare d'en Billy i buscava venjança, però tant ella com Mickey són disparats per Cotton, Gale i Sidney. Al final, Sidney declara a Cotton com el verdader heroi i acaba la pel·lícula, deixant a Cotton, Gale, Dewey i Sidney com els nous supervivents.

## Repartiment

* Neve Campbell: Sidney Prescott
* David Arquette: Dewey Riley
* Courteney Cox: Gale Weathers
* Jamie Kennedy: Randy Meeks
* Jerry O'Connell: Derek Feldman
* Elise Neal: Hallie McDonnell
* Timothy Olyphant: Mickey Altieri
* Laurie Metcalf: Debbie Salt
* Liev Schreiber: Cotton Weary
* Jada Pinkett Smith: Maureen Evans
* Portia de Rossi: germana Murphy

## Vegeu també

* Scream (pel·lícula de 1996)
* Scream 3
* Scream 4
* Scream VI
# Comunidor de Rocabruna

El comunidor o relliquer de Rocabruna és una construcció de Rocabruna, municipi de Camprodon (Ripollès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El comunidor o relliquer de Rocabruna encara és dempeus a poques passes de la façana de ponent de l'església de Sant Feliu. Es tracta d'una construcció molt senzilla feta amb pedra del país sense polir; té quatre parets amb coberta de teules a dos vessants. L'obertura de llevant és cega, la de tramuntana s'ha convertit en una mena de fornícula per a una imatge i un baix relleu. La de ponent serva la sobrellinda de fusta i a migdia s'obre una portalada arquejada, avui tancada.

## Notícies històriques

A la consueta parroquial es pot llegir que el dia del Corpus la processó voltava l'ermita i donava benediccions al terme
| « | "…en dos llochs, lo hu en lo sim del Padro y lo altra en lo pla devant del rellique..." | » |
I també que
| « | "… tots los 4 mesos, so es de Sta. Creu de Maig a Sta Creu de Setembre després de la Missa los dies feseners se hyx devant del Relliquer a dir los 4 evangelis resats donant a la fi de ells la Banedicció al Terme …" | » |

## Galeria

* Comunidor i església de Rocabruna
* Porta del Comunidor

## Referències

* ↑ «Comunidor de Rocabruna». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 setembre 2016].
# Josep Ribas i Fàbregas

Josep Ribas i Fàbregas (Parets del Vallès, 19 de setembre de 1919 - Parets del Vallès, 16 de novembre de 2013), més conegut com a Pepet Ribas, va ser un pintor català amb un estil propi, que ell definia com a surrealisme místic. Els seus quadres es caracteritzen per ser bastant foscos, ja que tenen poca llum. El llibre La verge de Fàtima a Parets, del qual va editar 12.000 exemplars, és un recull dels seus quadres més místics. En les obres que s'hi poden veure s'hi reflecteix la profunda fe cristiana que el va acompanyar tota la vida. En Pepet, com tothom el coneixia al poble, va néixer a la masia paretana de Can Cot, fill d'en Joan Ribas i la Maria Fàbregas (originaris de Palafolls), que s'hi van instal·lar el 1902. Va viure a Can Cot fins als anys vuitanta. En aquesta masia es va dedicar a la feina de pagès, com la resta de la família. Amb tot, els pares van voler que els seus fills rebessin una bona educació, i, de fet, en Pepet va començar la seva formació amb el mestre Sadurní Jordana.

## Bibliografia

* Ribas, Josep. La verge de Fàtima a Parets, 1995.
* «Mort de Josep Ribas». El9nou. [Consulta: 18 novembre 2013].

## Referències

* ↑ Distinció obtinguda per la seva vinculació i la seva tasca altruista al servei de diverses entitats esportives i culturals del municipi.
* ↑ Ribas, Josep. La Verge de Fàtima a Parets:1952. Aj.Parets, 1995.

## Enllaços externs

* Medalles de la Vila de Parets 2008 Arxivat 2014-02-01 a Wayback Machine.
* El9nou referencia a la seva mort
# Josep Vilaseca i Mogas

Josep Vilaseca i Mogas (Barcelona, 1830 - 1899) fou un advocat i polític català, president de la Diputació de Barcelona i diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era fill d'un forner i el 1854 es llicencià en dret per la Universitat de Barcelona. Monàrquic alfonsí, fou membre de la Liga del Orden Social de Barcelona fundada per Manuel Duran i Bas. Per encàrrec d'Antonio Cánovas del Castillo el 1875 va actuar com a mitjancer amb Manuel Duran i Bas i el periodista Joan Mañé i Flaquer per a arribar a la pau en la Tercera Guerra Carlina. Per aquest motiu el 1878 va rebre la Gran Creu al Mèrit Militar.
Membre del Partit Liberal Conservador, Arsenio Martínez Campos el va nomenar membre de la Diputació Provisional de 1875, de la que en fou vicepresident el 1876. Fou president de la Diputació de Barcelona el 1878-1882, i durant el seu mandat va restablir els mossos d'esquadra. També fou diputat pel districte de Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1886 i 1891. Des del seu escó defensà fermament el proteccionisme econòmic i el dret català. També fou degà del Col·legi d'Advocats de Barcelona. El 2006 el seu descendent Fèlix Vilaseca i Anglada va donar els seus papers a l'Arxiu Nacional de Catalunya.

## Fons personal

El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Nacional de Catalunya. El fons Vilaseca i Mogas inclou la documentació aplegada i rebuda pel jurista i polític en el curs de la seva actuació com a mitjancer del govern conservador espanyol en les negociacions per a la pacificació de l'anomenat Sector del Centre peninsular (1875 - 1876), punt culminant en l'acabament de la Tercera Guerra Carlina (1872-1876), en els inicis de la Primera Restauració monàrquica d'Alfons XII.

## Referències

* ↑ «Vilaseca i Mogas». Arxiu Nacional de Catalunya. [Consulta: juliol 2013].

## Enllaços externs

* Fons Josep Vilaseca i Mogas a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
* Diputació de Barcelona
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Josep de Suelves i de Montagut

Josep de Suelves i de Montagut (Tortosa, 27 d'agost de 1850 - Madrid, 4 d'abril de 1926) fou un aristòcrata, militar i polític català, novè marquès de Tamarit i primer vescomte de Montserrat, fill de Joan de Suelves i d'Ustáriz.

## Biografia

Important propietari agrícola, va lluitar en la tercera guerra carlina com a oficial d'enllaç del pretendent Carles VII, a qui acompanyà en el seu exili a França. El pretendent carlí el va ascendir a tinent coronel i li concedí el vescomtat de Montserrat, títol que fou reconegut oficialment a Espanya per Francisco Franco en 1954. Posteriorment acompanyà al pretendent als Estats Units i a Mèxic. El 1877 s'entrevistaren amb el tsar Alexandre II de Rússia i participaren en la Guerra russoturca, participà en el setge de Nicòpol i en la Setge de Plevna com a part de l'estat major del rei Carles I de Romania.
A la mort del seu oncle en 1886 va tornar a Catalunya, assumint el títol de marquès de Tamarit (tot i que no el va obtenir oficialment fins a 1903), i va viure al castell d'Altafulla. Fou el cap de Comunió Tradicionalista a la província de Tarragona i com a tal elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1896, 1898 i 1901. Dins el seu partit fou dels dirigents que donaren suport a l'aliança amb Solidaritat Catalana a les eleccions generals espanyoles de 1907.

## Referències

* ↑ de Paula 1887, p. 54.
* ↑ Segons Salvador Bofarull a Un príncipe español en la Guerra Ruso-Japonesa 1904-1905, p. 55, accessible aquí, el grup era formar per Carles VII, Suelves i dos "assistents espanyols" anònims; de Paula 1887, p. 54, menciona, a part del pretendent, només Suelves i un “general Boet”
* ↑ de Paula 1887, pp. 54-55.

## Bibliografia

* Agustín Fernández Escudero, El marqués de Cerralbo (1845-1922): biografía politica [PhD thesis], Madrid 2012
* Joan Prats i Salas, Carlisme i caciquisme: Josep de Suelves, marquès de Tamarit, cap carlí de les comarques de Tarragona (1891-1918), [in:] Estudis altafullencs 16 (1992), pp. 123–140
* Salvador-J. Rovira i Gómez, Joan de Montserrat Olim de Suelves, sisé marqués de Tamarit (1761-1844), [in:] Estudis Altafullencs 26 (2002), pp. 23–42
* Salvador-J. Rovira i Gómez, Els Suelves vuitcentistes, [in:] Estudis Altafullencs 31 (2007), pp. 109–124
* Salvador-J. Rovira i Gómez, Els nobles de Tortosa (s. XIX) s.l. 2008, ISBN 9788497913317.
* Carmen de Suelves y de Goyeneche, Orígenes de la casa de Montserrat de los marqueses de Tamarit según datos históricos y originals que obran en el archivo de la casa, Algeciras 1942

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Llinatge del Marquès de Tamarit
# José Andino Núñez

José Andino Núñez (Briviesca, província de Burgos, 1895 - ?) fou un polític falangista espanyol, procurador en Corts i governador civil de Castelló durant els primers anys del franquisme.
Considerat un camisa vella, era afiliat a la Falange Española abans de la guerra civil espanyola i n'havia estat conseller nacional el 1935. El cop d'estat del 18 de juliol de 1936 el va sorprendre a la presó de Burgos, d'on fou alliberat per organitzar les esquadres de falangistes que van posar-se al costat dels militars revoltats. Quan es va produir el Decret d'Unificació es va donar de baixa per la seva hostilitat al carlisme, però poc després es va reincorporar a la FET de las JONS i fou nomenat delegat i inspector al Ministeri d'Agricultura. L'octubre de 1941 fou nomenat governador civil de Castelló. Des del seu càrrec va intentar estendre l'afiliació a la FET de las JONS a tota la província, cosa que sovint l'enfrontà als carlins. Va deixar el càrrec l'octubre de 1946. Després fou membre del Consell Nacional del Movimiento per Burgos i procurador a Corts (1955-1958).
L'agost de 1965 fou condecorat amb la Medalla de Plata al Mèrit en el Treball.

## Referències

* ↑ Diccionario de Falange Arxivat 2018-12-04 a Wayback Machine. al web plataforma200e.org
* ↑ PDF Andreu Ginés i Sánchez Les comarques de Castelló sota el «rigor»falangista de José Andino Núñez (1941–1946). Una aproximació a partir dels informes de la Inspecció Provincial de FET y de las JONS
* ↑ D E C R E T O de 10 de octubre de 1946 por el que cesa en el cargo de Gobernador Civil de la provincia de Castellón don José Andino Núñez.
* ↑ José Andino Núñez Índex Històric del Congrés dels Diputats.
* ↑ Orden de 17 de julio de 1965 por la que se concede la Medalla «Al Mérito en el Trabajo» en su categoría de Plata a don José Andino Núñez.
# José Antonio Maturana Plaza

José Antonio Maturana Plaza (Sant Sebastià, 1948) és un advocat i polític socialista basc, diputat al Congrés dels Diputats i al Parlament Basc.

## Biografia

Membre del Partit Socialista d'Euskadi-PSOE, de la Unió General de Treballadors i de les Joventuts Socialistes durant la dictadura franquista, va ser escollit diputat al Congrés a les primeres eleccions democràtiques de 1977 per la circumscripció electoral de Guipúscoa, sent reelegit a les de 1979. Va dimitir del seu escó el 1980 per a presentar-se en les llistes del PSE-PSOE a les primeres eleccions al Parlament Basc, cosa que repetí successivament durant sis legislatures. Va ser Conseller de Cultura del Consell General Basc sota la presidència de Ramón Rubial, i Conseller d'Habitatge i Medi ambient (1991-1994) i de Transport i Obres Públiques (1995-1998) als governs de coalició entre el PSE i el Partit Nacionalista Basc i també ha estat vicepresident del Parlament Basc.
El 2001 es va retirar de la política i treballà a les empreses ITUSA i BRUESA. 2003 va rebre la medalla de l'Orde del Mèrit Constitucional. En 2009 fou cridat a declarar en el Cas Eivissa Centre en qualitat d'antic administrador del Hòlding Bruesa i d'Itusa.

## Referències

* ↑ Pueblos y apellidos de España: diccionario etimológico, Julián Aydillo Sanmartín, pp. 196.
* ↑ Ficha en el Congreso de los Diputados.
* ↑ Qui és qui Arxivat 2010-07-14 a Wayback Machine.. Parlament Basc.
* ↑ José Antonio Maturana a l'Enciclopèdia Auñamendi
* ↑ Maturana se va de la lengua, El mundo, 3 de febrer de 2009
# José Fernández de Villa-Abrille Calivara

José Fernández de Villa-Abrille y Calivara (Madrid, 1878 - Madrid, 1946) fou un general espanyol.

## Biografia

Fernández de Villa-Abrille era cap de la II Divisió Orgànica de l'exèrcit, amb seu en Sevilla i comandament a Andalusia, al temps del cop d'estat de juliol de 1936 que va donar lloc a la Guerra Civil. Estava assabentat de la conspiració dels revoltats dies abans. Així, quan el comandant d'Estat Major, José Cuesta Moreno, seguint instruccions del general revoltat, Gonzalo Queipo de Llano, va elaborar un pla amb el qual es va arribar a mobilitzar 4.000 homes per realitzar i consolidar el cop d'estat a la província de Sevilla, el general Fernández no es va unir a la revolta, però ni ell ni molts dels homes al seu comandament van mostrar cap resistència al cop, ni a les accions de repressió que el comandant Antonio Castejón Espinosa va iniciar en diferents barris de Sevilla. El general Fernández va ignorar les instruccions que, de manera insistent, li va donar el governador civil de la província, José María Varela Rendueles, perquè respongués als revoltats. No obstant això la seva passivitat i la de diversos comandaments sota les seves ordres, va ser detinguda i processada la plana major de la II Divisió Orgànica. Fernández de Villa-Abrille —la seva plaça com a cap de la II Divisió Orgànica la va ocupar de facto Queipo—, també va ser detingut, condemnat a sis anys de presó en aplicació del bàndol de Guerra i expulsat de l'exèrcit. Va morir en 1946 en una pensió de Madrid.

## Notes

* ↑ Joaquín Arrarás, a Historia de la Cruzada Española (página 159), assenyala que l'actitud del general Fernández va ser «fruit de la indecisió i por a la responsabilitat», així com per, en paraules del propi general, no voler «apartar-se de la legalitat»

## Referències

* 1 2 Preston, Paul. El holocausto español. Barcelona: Random House Mondadori, 2011, p. 204-205. ISBN 9788483068526.
* ↑ En Antonio Alonso Baño. Homenaje a Antonio Martínez Barrio, 1978, p. 114. , citat per Nigel Townson; (2000) The crisis of democracy in Spain, centrist politics under the Second Republic Brighton. Sussex: Academic Press ISBN 1898723958, pàgines 343 i 344, nota 46.
* ↑ Sobre el lloc de defunció, «Los generales fusilados por los nacionales». www.libertaddigital.com, 19-07-2013 [Consulta: 13 setembre 2013].