OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Monteverde y Bethencourt

Manuel Monteverde y Bethencourt (La Orotava, 16 de juny de 1798 - Madrid, 30 d'agost de 1868) fou un militar i matemàtic canari, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals

## Biografia

Estudià a Cadis i l'Havana. En 1816 tornaria a Canàries, on després d'enrolar-se al Regiment de milícies de La Laguna marxà a la Península, on va ingressar a l'Acadèmia d'Enginyers d'Alcalá de Henares. En 1820 va ascendir a sotstinent, va donar suport al trienni liberal i en 1823 participà amb Rafael del Riego en la batalla de Jódar contra els cent Mil Fills de Sant Lluís, després de la qual va estar un any presoner a França. En 1828 fou readmès a l'exèrcit i en 1830 va ascendir a tinent.
Va donar suport Isabel II durant la Primera Guerra Carlina. Va participar en el setge de Bilbao (1835) i a les batalles d'Artaza, Estella i Ormaiztegi (1835), per les que fou condecorat amb la Creu Llorejada de Sant Ferran, i en 1837 fou ascendit a tinent coronel d'Estat Major. Després de la guerra va ser Cap d'Estudis de l'Escola d'Estat Major i cap del Dipòsit de la Guerra. En 1851 fou ascendit a brigadier i escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. També fou gentilhome de Cambra amb Exercici.
Entre altres condecoracions, tenia les grans creus de l'Orde d'Isabel la Catòlica, de l'Orde de Carles III i de l'Orde de Sant Hermenegild, i era comanador de la Legió d'Honor per la seva tasca com a president de la Comissió que va delimitar la frontera entre França i Espanya.

## Referències

* ↑ Biografia al web de l'Arma d'Enginyers
* ↑ Biografia de la RAC
* ↑ de Monteverde y Béthencourt, Manuel Arxivat 2016-04-27 a Wayback Machine., al web de la RACBA
# Manuel de Orovio Romeu

Manuel de Orovio Romeu (m. Tarragona, 14 d'octubre de 1935) fou un empresari, diplomàtic i polític català. Era comerciant de vins i membre del Partit Conservador, degà del cos consular, cònsol d'Uruguai i vice-cònsol de Portugal. Fou alcalde de Tarragona entre gener de 1919 i setembre de 1920 i president de la Diputació de Tarragona entre novembre de 1927 i gener de 1930.

## Referències

* ↑ Necrològica a La Vanguardia, 18 d'octubre de 1935
* ↑ Manuel de Orovio Romeu al web de l'ajuntament de Tarragona
* ↑ Llista de presidents al web de la Diputació de Tarragona
# Manuel Álvarez Álvarez

Manuel Álvarez Álvarez (Gijón, Astúries, 1908 - Front de l'Ebre, 13 de novembre de 1938) va ser un militar i polític espanyol que va combatre en la Guerra civil espanyola. Entre els oficials i homes sota el seu comandament va ser conegut popularment com a "Manolín".

## Biografia

Gijonés de naixement, des de molt jove va ser militant del Partit Comunista d'Espanya (PCE). A l'octubre de 1934 va participar en la Revolució d'Astúries, encara que després del fracàs d'aquesta va marxar a la Unió Soviètica durant algun temps.
Després de l'esclat de la Guerra civil al juliol de 1936, va passar a combatre juntament amb les Forces republicanes a la franja cantàbrica que va romandre fidel a la República. El 6 d'agost de 1937 va passar a manar la nova 184a Brigada Mixta (antiga 10a Brigada asturiana), participant en les batalles de Santander, Astúries i El Mazucu. Després de l'enfonsament del Front Nord l'octubre de 1937, va aconseguir traslladar-se a la zona centro, ja amb el rang de Major de milícies. El juliol del 1938 va participar en les primeres operacions de la batalla de l'Ebre al capdavant de la 42a Divisió, que disposava de 3 brigades mixtes (59a, 226a, 227a). La 226a Brigada Mixta va tenir una destacada actuació a la zona nord de l'ofensiva republicana, aconseguint conquistar sense baixes l'elevació "Els Auts" i capturar una bateria d'artilleria al complet. Però poc després la brigada quedaria desfeta en la Borsa de Faió-Mequinensa. Després d'aquest fracàs, la divisió va ser reconstruïda a Ascó i va tornar a participar activament durant la resta de la batalla. El 13 de novembre el Major Álvarez va morir per un tret d'obús de l'artilleria enemiga a la rodalia d'Ascó i la Venta de Camposines.
Després de la seva mort va ser proposat per a la concessió de la Placa Laureada de Madrid a títol pòstum.

## Referències

* ↑ Manuel Tagüeña Lacorte (2005); Testimonio de dos guerras, pág. 198
* ↑ Juan Modesto (1978); Soy del Quinto Regimiento: notas de la Guerra Española, pág. 99
* ↑ Carlos Engel (1999); Historia de Las Brigadas Mixtas Del Ejército Popular de la República, pág. 168
* 1 2 José Antonio Vidal Castaño (2004); La memoria reprimida: Historias orales del maquis, pág. 203
* ↑ Pierre Malerbe (1981); Historia de España. 9, La crisis del Estado: dictadura, república, guerra (1923-1939), pág. 487
* ↑ Placa Laureada de Madrid: Domiciano Leal Sargenta-Manuel Álvarez Álvarez
# Castanyet

Castanyet és una entitat de població del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva), Segons l'Idescat, el 2023 tenia 55 habitants i és situat a 274 m d'altitud.
Es tracta d'un ens local històric (vegueria de Girona fins al Decret de Nova Planta, corregiment de Girona a partir de 1715) que va tenir ajuntament propi a principis del Segle XIX, un cop abolit l'antic Règim Senyorial. L'any 1846, però, va ser incorporat al municipi de Santa Coloma de Farners.
Al nucli d'aquesta entitat de població hi ha l'església de Sant Andreu de Castanyet, d'origen romànic però molt retocada.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860) (en català). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Mariano Gamir Ulibarri

Mariano Gamir Ulibarri (Madrid, 1877 - Valparaíso de Abajo, ara Campos del Paraíso, província de Conca, 1962) fou un militar espanyol que lluità en la guerra civil espanyola al bàndol republicà.

## Biografia

Format a l'Escola Militar de Toledo, de la qual després va ser director, era general al temps de la revolta militar que el 17 de juliol de 1936 va donar origen a la Guerra Civil espanyola, participant com a cap de la 5a Brigada d'Infanteria de la 3a Divisió orgànica en la detenció i aixafament de la revolta en València on estava destinat.
Destinat al front del nord, va presidir la Junta Delegada del Govern al Nord constituïda el 6 d'agost de 1937, integrada pels governs d'Euskadi, Astúries i Cantàbria i encarregada de coordinar la defensa enfront de l'ofensiva franquista, després de la retirada republicana de Biscaia. Així, va estar al comandament de l'Exèrcit del Nord en la batalla de Santander del 14 d'agost a l'1 de setembre de 1937.
Cessat 'de facto' per dirigir noves operacions militars, se li va enviar a la inspecció d'Ensenyament Militar i a Catalunya com a part del grup de militars espanyols que va organitzar la sortida de les Brigades Internacionals el 1938. En el final de la guerra va fugir a França on va residir fins a 1955, any en què va tornar a Espanya per no tenir ja condemnes pendents.
Mariano Gamir Ulibarri va morir en 1962 a Valparaíso de Abajo (província de Conca).

## Referències

* ↑ Necrològica
* ↑ El titular abans de la batalla del comandament de l'Exèrcit del Nord era el general Francisco Llano de la Encomienda
* ↑ «Gamir Ulibarri, Mariano - Auñamendi Eusko Entziklopedia» (en basc). [Consulta: 24 febrer 2022].

## Bibliografia

* THOMAS, Hugh, Historia de la Guerra Civil Española. Círculo de Lectores, Barcelona, 1976. ISBN 84-226-0874-X.
* Ramón Salas Larrazábal, Historia del Ejército Popular de la República. La Esfera de los Libros S.L. ISBN 84-9734-465-0
# Manuel Espona

Manuel Espona (Torelló, 1714 - monestir de Montserrat, 1779) fou mestre de capella i compositor. Va ser escolà de Montserrat entre 1724 i el 1733. Va ser nomenat mestre de capella de Montserrat. Va compondre música vocal religiosa i sonates per a instruments de tecla.
Es conserven algunes de les seves obres a la Biblioteca de Catalunya, i algunes obres en llatí a l'arxiu de l'Abadia de Montserrat.

## Referències

* ↑ «Manuel Espona | enciclopedia.cat». [Consulta: 5 desembre 2022].
* ↑ Dolcet, Josep. Història de la Música Catalana, Valenciana i Balear XI, Diccionari A-H.. edicions 62.
* ↑ «Arxiu de l'Abadia de Montserrat». Arxivat de l'original el 2022-12-05. [Consulta: 5 desembre 2022].

## Bibliografia

* Vilar, J.M. La música a la seu de Manresa en el segle XVIII, 1990
# Campo Grande (Misiones)

Campo Grande és una localitat argentina de la província de Misiones, capçalera del departament de Cainguás. Limita amb el municipi d'Aristóbulo del Valle, del mateix departament, i amb els municipis de Ruiz de Montoya al departament del Libertador General San Martín, Jardín Amèrica al departament de San Ignacio, Campo Viera i Campo Ramón al departament d'Oberá, i els del 25 de Mayo i Alba Posse al departament de Veinticinco de Mayo.
Al terme municipal de Campo Grande també hi ha el nucli urbà de Primero de Mayo; un altre punt rellevant és el Kilometro 17.
A causa de les importants celebracions que se celebren el Dia del Mestre, Campo Grande és coneguda com la Capital Provincial del Mestre.

## Població

Tenia 5.293 habitants (Indec, 2001), la qual cosa suposa un augment del 34,9% respecte als 3.923 habitants (Indec, 1991) del cens anterior.
# Adolfo Baturone Colombo

Adolfo Baturone Colombo (San Fernando, 24 de febrer de 1904 – 10 de novembre de 1999) va ser un militar espanyol, Ministre de Marina durant el franquisme (1969-1973).

## Biografia

Va iniciar la seva carrera castrense ingressant a l'Escola Naval Militar en 1920, quan només tenia 15 anys. Alferes de navili en 1924, va prendre part en la Guerra del Marroc a bord del canoner Bonifaz. Entre 1929 i 1933 va ser professor de l'Escola Naval, tenint com a alumne al llavors infant Joan de Borbó i Battemberg. Durant la Guerra Civil Espanyola va manar el patruller Pemartín i va ser segon comandant del canoner Cánovas del Castillo.
En 1950 va ser ascendit a capità de navili, i va ser nomenat cap de l'Estat Major del Departament Marítim de Cadis. Posteriorment va ser cap del Sector Naval de Catalunya, i cap de l'Agrupació Naval de l'Estret.
Ascendit a vicealmirall en 1965, va ser cap del Servei de Personal del Ministeri de Marina. En 1967 era designat almirall i cap de l'Estat Major de l'Armada. En la remodelació de govern d'octubre de 1969, Adolfo Baturone va ser nomenat per Francisco Franco ministre de Marina.
Va exercir el càrrec durant quatre anys, fins a juny de 1973, moment en què l'almirall Luis Carrero Blanco es feia càrrec de la presidència del Govern i designava en el seu lloc a Gabriel Pita da Veiga y Sanz. Un any després, Baturone Colombo passava a la reserva.

## Referències

* ↑ «Condecoraciones otrogadas con motivo del 1º de abril». ABC, 03-02-1972.
* 1 2 «Condecoraciones a ministros del anterior gobierno». ABC, 13-06-1973.
* 1 2 3 4 5 6 «Datos biográficos de los nuevos ministros». ABC, 30-11-1969.
* 1 2 3 «Adolfo Baturone Colombo». ABC, 11-11-1999.
* ↑ «Contraalmirante Baturone, jefe de la agrupación navla del Estrecho». ABC, 12-05-1964.
* ↑ «varios decretos: Marina: por el cual se asciende...». ABC, 20-02-1965.
# Wonhwa

Les Wonhwa (en hangul, 원화; en hanja, 源花; literalment, «flors originals») eren una classe de dones guerreres i de gran bellesa del regne de Silla del segle vi, un dels Tres Regnes de Corea, si bé la naturalesa exacta i les activitats de les Wonhwa són confuses i alguns erudits postulen que també podrien haver estat belleses de la cort o cortesanes. No obstant això, considerant que van ser entrenades en ètica, això pot ser una lectura patriarcal posterior a les pròpies Wonhwa. Les dones van exercir un paper social molt més prominent en la Corea pre-dinastia Joseon, especialment a Silla, que fou governat per tres reines en la seva història.
Aquest cos femení fou creat durant el regnat del rei Jinheung, i estava liderat per dues dones, Nammo (南毛) i Junjeong (俊貞), que tenien unes 300 O 400 seguidores escollides per la seva bellesa i habilitat, així com per atributs com la pietat fraternal i filial, lleialtat i sinceritat. Aquest no és l’úinic grup format per habilitats especials, però també basat en el seu aspecte (un grup ideal de guerrers) en el regne de Silla, ja que també trobam l'exemple dels Hwarang (o «Joves de Flor»), la versió masculina de les wonhwa: guerrers de gran bellesa i virtut que s’engalanaven amb robes elegants i l’ús de cosmètics.
Segons la llegenda, entre Nammo i Junjeong sorgí una forta rivalitat que dugué a Junjeong a convidar a Nammo a una festa. Un cop allà la va fer beure una gran quantitat d’alcohol i, quan veié que es trobava molt èbria, la llançà al riu nord, causant-li la mort. Les seguidores del Nammo la cercaren i ii va fer una cançó perquè els nens la cantessin pels carrers. Un grup d'aquestes persones va trobar el cos de Nammo i Junjeong va ser executada. Després d’aquest assassinat, la classe wonhwa va ser abolida i substituïda pels Hwarang, totalment masculina.
Posteriorment, es va concedir el títol de Wonhwa a les dones líders espirituals dels Hwarang. "El terme Won Hwa sovint s'utilitza incorrectament per representar un sol individu; de fet, Won Hwa era un grup de monges budistes molt venerades que guiaven espiritualment aquests guerrers monàstics budistes."

## Referències

* 1 2 Kevin, Cawley. Religious and Philosophical Traditions of Korea (en anglès). Routledge, 2019. ISBN 9781317273806.
* ↑ Rutt, 20
* ↑ Rutt, 19.
* ↑ Michael, DeMarco. Taekyon: The Korean Martial Art: An Anthology of Articles from the Journal of Asian Martial Arts. Via Media Publishing, 2016. ISBN 9781893765399 [Consulta: 18 novembre 2021].
* ↑ Rutt, Richard «The Flower Boys of Silla (Hwarang), Notes on the Sources.». Transactions of the Korea Branch of the Royal Asiatic Society, 38, 10-1961, pàg. 1-66.
* ↑ Alan Sponberg, Helen Hardacre, Reischauer Institute Professor of Japanese Religions and Society Helen Hardacre. Maitreya, the Future Buddha. CUP Archive, 1988. ISBN 9780521343442 [Consulta: 18 novembre 2021].
* ↑ «원화(源花) - 한국민족문화대백과사전» (en coreà). encykorea.aks.ac.kr. [Consulta: 24 juny 2018].
* ↑ Scott, Shaw. The Warrior Is Silent: Martial Arts and the Spiritual Path. Simon and Schuster, 1998. ISBN 9781620550717.
# Nor Gyugh

Nor Gyugh es una localitat del raión de Kotaik, a la provincia de Kotaik, Armenia, amb una població censada a l'octubre de 2011 de 1423 habitants. Està situada al centre-sud de la província a poca distància del riu Hrazdan, afluent del riu Araxes.

## Referències

* ↑ «Kotaik (Armenia): Districts, Towns and Villages - Population Statistics, Charts and Map». [Consulta: 9 febrer 2022].
# Rima Gay-Lussac

Rima Gay-Lussac és una estructura geològica del tipus rima a la superfície de la Lluna, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 13.57 ° de latitud N i -21.81 ° de longitud E. Fa un diàmetre de 40.04 km. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1964 i fa referència al proper cràter Gay-Lussac.

## Referències

* ↑ "Rima Gay-Lussac". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Arthur, D. W. G. i altres. Communications of the Lunar and Planetary Laboratory. The System of Lunar Craters, Quadrants I, II, III, IV. vol. 2, no. 30, 1963: vol. 3, no. 40, 1964: vol. 3, no. 50, 1965: vol. 5, no. 70, 1966..
# Macedònia de fruita

La macedònia són unes postres fetes amb una mescla de fruites tallades en bresa, o millor en daus regulars no gaire grossos, amb el seu mateix suc, i que també pot dur unes cullerades de sucre. S'hi pot afegir un licor o una mica de suc de llimona o de taronja. No existeix una recepta única de macedònia, ja que moltes vegades es prepara amb fruites del temps.
La macedònia forma part de la cuina dels Països Catalans i en general és molt habitual a la cuina mediterrània. Amb el contacte amb Amèrica va ser exportada a aquest continent.
En altres llengües es considera una amanida de fruita. Sembla que el nom que rep en català prové d'establir una analogia entre Macedònia, com a regió multiracial on viuen grecs, búlgars, albanesos i serbis, i aquestes postres que barregen diferents tipus de fruita.
En algunes poblacions valencianes aquesta postra s'anomena capdefruita.

## Referències

* ↑ «macedònia». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 29 octubre 2023].
* ↑ Fundació Alícia. Guia pràctica de gastronomia triturada: guia per preparar plats amb textura modificada nutritius i deliciosos. Fundació Alicia; Generalitat de Catalunya-Agència de Salut Pública de Catalunya; Fundació Catalunya la Pedrera, 2016, p. 47.
* ↑ Garrido i Gonzalez, Francesc «Territori i fronteres de l'ex Iugoslàvia». Treballs de la Societat Catalana de Geografia, 1997, pàg. 213.
# Manuel Díaz Dieste

Manuel Díaz Dieste (?, Sant Feliu de Llobregat, 2013) va ser alcalde de Sant Feliu de Llobregat entre 1978 i 1979, fou, doncs, el darrer alcalde franquista.
Format en el Frente de Juventudes, on va arribar a ser «jefe de pelotón» fou conseller local de FET y de las JONS. Va ser regidor pel terç corporatiu des de 1955 fins a 1961. Elegit de nou pel terç familiar el 1973, esdevingué segon tinent d'alcalde i, finalment, ocupà interinament l'alcaldia en cessar l'alcalde Armengol el 1978, en època ja de la Transició Democràtica.

## Referències

* ↑ «Manuel Díaz Dieste». fetasantfeliu.
* ↑ Biografia a xtec.es
# Manuel Díez-Alegría Gutiérrez

Manuel Díez-Alegría Gutiérrez (Llanes, Astúries, 25 de juliol de 1905 - Madrid, 3 de febrer de 1987) fou un militar, ambaixador, i acadèmic espanyol. Germà del també militar Luis Díez-Alegría Gutiérrez i del sacerdot jesuïta José María Díez-Alegría Gutiérrez. Fill de Manuel Díez-Alegría García i de María Gutiérrez de la Gándara.

## Biografia

Va néixer al barri de Buelna, pertanyent a la Parròquia de Pendueles, municipi de Llanes, i va estudiar al Col·legi de la Immaculada (Gijón) -promoció de 1922-. Ingressà a l'Acadèmia d'Enginyers d'Hoyo de Manzanares el 1923, graduant-se com a tinent el 1929. Va lluitar durant la guerra civil espanyola amb el rang de capità en la Primera Divisió de Navarra i en el Coa d'Exèrcit del Maestrat, i en acabar va ser ascendit a comandant.
Va estudiar dret i va impartir classes en diverses acadèmies militars, com la d'Enginyers, de la qual fou Director. També va dirigir l'Escola Superior de l'Exèrcit, el 1964. Va ascendir a General el 1961, i a Tinent General el 1967. El febrer de 1968 fou nomenat Director del Centre Superior d'Estudis de la Defensa Nacional (CESEDEN). Al juliol de 1970 fou designat cap de l'Alt Estat Major (AEM), però fou destituït després d'una polèmica entrevista a Bucarest (Romania) amb el també asturià, secretari general del Partit Comunista d'Espanya, Santiago Carrillo.
Diplomat d'Estat Major, va exercir diversos càrrecs en l'estranger, com l'agregaduria militar de l'ambaixada d'Espanya al Brasil, arribant a ser ambaixador d'Espanya al Caire (Egipte) de 1976 a 1978. Durant els darrers anys del franquisme fou objectiu de les ires del bunker en declarar-se partidari de mesures de gràcia contra els objectors de consciència i oposar-se als excessos de l'extrema dreta. Alhora es mostrà partidari de la subordinació de l'exèrcit a la societat civil.
Va ser membre de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques, des de 1975, i de la Reial Acadèmia Espanyola, des de 1978. El 24 de setembre de 1980, va pronunciar la lliçó magistral en l'acte de constitució de la Fundació Príncep d'Astúries, celebrada en el Saló Covadonga de l'Hotel de la Reconquista, a Oviedo. Va morir en febrer de 1987 de càncer de pròstata.

## Obres

* Ejército y sociedad (1973)

## Referències

* ↑ Manuel Díez Alegría, necrològica a El País, 4 de febrer de 1987
* ↑ Tercer general asturiano para la historia, La Nueva España, 28 d'octubre de 2009
* 1 2 El general Díez-Alegría falleció ayer en Madrid de un cáncer de próstata, El Pais, 4 d'abril de 1987
* ↑ Manuel Díez Alegría. La cabeza de turco contra el reformismo militar democrático Arxivat 2017-12-19 a Wayback Machine., a elespiadigital.com
* ↑ Fitxa de la RAH
Premis i fites :
| Precedit per: José María de Cossío y Martínez Fortún | Acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola Cadira G 1980-1987 | Succeït per: José María de Areilza |
| Precedit per: Josep Maria Trias de Bes i Giró | Acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques Medalla 13 1965-1987 | Succeït per: Ramón Salas Larrazábal |
# Manuel González Salmón

Manuel González Salmón (Cadis, 1778 - Madrid, 1832) va ser un polític i diplomàtic espanyol, Secretari d'Estat durant la Dècada Ominosa.

## Biografia

Va ser primer secretari de l'ambaixada d'Espanya a París des de 1814 fins a 1819, quan va començar a exercir interinament la Secretaria d'Estat. Després fou Ministre d'Hisenda entre novembre de 1819 i març de 1820, i posteriorment va passar a Saxònia com a ministre plenipotenciari. Des d'agost de 1826 endavant va ser novament Secretari d'Estat; interí fins a octubre de 1830, i en propietat des de llavors. Malgrat tan llarga gestió en un càrrec que equivalia teòricament al de cap del Govern, la seva actuació va ser molt fosca i mediocre, i la prefectura efectiva la van exercir més aviat Calomarde i Luis López Ballesteros.

## Referències

* ↑ Suárez Fernández, Luis. «VI. Ministerio González Salmón». A: Historia General de España y América : Del Antiguo Al Nuevo Régimen: Hasta la Muerte de Fernando VII. Madrid: Rialp, 1981, p. 527.
* ↑ Biografia a mcnbiografias
# Manuel Pasquín y de Juan

Manuel Pasquín i de Juan (Cadis, 23 de desembre de 1828 - Madrid, 12 de maig de 1901 va ser un marí, militar i polític espanyol, ministre de Guerra durant la restauració borbònica.

## Inicis en l'armada

Va ingressar a l'escola naval en el 1845. En 1860 va participar activament en la campanya del Marroc, després de la qual cosa, va ser destinat a l'Escola Naval Militar, com a professor.
Va ser segon comandant de la fragata Villa de Madrid, amb la qual va realitzar diversos creuers, després de la qual cosa, se li va assignar el comandament de la corbeta Trinidad. Posteriorment, va ser destinat a terra, en el departament de Cadis, des d'on se li va destinar a l'illa de Cuba, per ocupar el càrrec de capità del port de Mayagüez i posteriorment el de capità del port de Matanzas.
En ser ascendit a capità de fragata, va passar a ser comandant diverses unitats, com les fragates Consuelo, Villa de Bilbao. En desembarcar d'aquesta última, va passar un temps amb destinacions a terra i en ser ascendit a capità de navili, se li va assignar el comandament de la fragata Blanca i posteriorment de la Princesa de Asturias.

## Responsabilitats militars

L'any de 1887, va ascendir a l'ocupació de capità de navili de primera classe i va passar destinat i al càrrec de Secretari del Consell de Govern del Centre tècnic de l'Armada. També fou nomenat vocal de la Junta encarregada de redactar el Codi penal Marítim i al que es va unir el càrrec de formar part de la Junta d'Ordenances de l'Armada, en deixar aquestes comissions, fou nomenat Director del Material al Ministeri de Marina.

## Almirallat i vida política

Va ascendir a l'ocupació de contralmirall, en 1892. Entre el 23 de març de 1893 i el 23 de març de 1895, va exercir el càrrec de Ministre de Marina de tres successius governs presidits per Sagasta, i va ser nomenat pel reina regent Maria Cristina d'Habsburg-Lorena senador vitalici.
L'any 1895, sota el govern d'Antonio Cánovas del Castillo, va ser nomenat vocal del Consell Suprem de Guerra i Marina. Càrrec en el qual va romandre fins que es va retirar a la fi de l'any de 1897. Va morir el 12 de maig de 1901.

## Referències

* ↑ Manuel Pasquín a blog.todoavante.es
* ↑ Manuel Pasquín a xtec.es
* ↑ Fitxa del senat
* ↑ Pasquín y de Juan, Manuel Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. al Web de la Real Academia Canaria de Bellas Artes