OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Camilo Menéndez Tolosa

Camilo Menéndez Tolosa (Santa Cruz de Tenerife, 8 de febrer de 1899 - Madrid, 19 de juny de 1971) va ser un militar espanyol que va ocupar importants càrrecs en el règim del General Franco.

## Biografia
### Carrera militar

Va ingressar en l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo l'any 1914, ampliant estudis a Saint Cyr (França). Va ser un dels primers oficials de la Legió Espanyola. Ferit en dues ocasions durant la guerra del Rif, ascendeix a l'ocupació de comandant per mèrits de guerra en 1926.
Durant la Segona República Espanyola s'acull a la coneguda com Llei Azaña, la qual cosa va suposar el seu retir forçós amb ocupació de comandant. Participaria en la Guerra Civil Espanyola, combatent en la IV Divisió de Navarra a les ordres de Camilo Alonso Vega.

### Franquisme

Finalitzada la contesa, va aconseguir la graduació de coronel, és designat cap del Regiment d'Infanteria Immemorial del Rei n. 1, de guarnició en Madrid (1940-1948). En 1954 ascendeix a general de divisió estant al capdavant de l'11a Divisió i després de la 62a de guarnició a Pamplona. Governador militar del Camp de Gibraltar entre 1957 i 1959, el 28 de novembre de 1959 va ascendir a l'ocupació de Tinent General. Posteriorment va ser Capità general de les regions militars VIII (La Corunya) i VI (Burgos).
Director general de l'Instituto Nacional de Previsión (1948-1950). Aquest mateix any va ser nomenat Governador civil de la província de Santander, ocupant el lloc fins a 1953. Entre 1954 i 1957 va ser Director General de Serveis del Ministeri de l'Exèrcit. Cap de la Casa Militar de Sa Excel·lència el Cap de l'Estat en 1962 fins al seu nomenament com a ministre de l'Exèrcit, càrrec que ocupa des del 20 de febrer de 1964 fins al 29 d'octubre de 1969.

## Condecoracions

* Encomana de l'Orde de Cisneros
* Gran Creu de la Reial i Militar Orde de Sant Hermenegild

## Referències

* ↑ ABC-Sevilla 8 de desembre de 1962.

## Enllaços externs

* Llista dels Governs de Franco
# Cotis II del Bòsfor

Cotis II del Bòsfor o Tiberi Juli Cotis II era un rei del Bòsfor Cimmeri, protegit de Roma.
Era probablement fill del rei Tiberi Juli Sauromates I, al que va succeir potser l'any 123. Va regnar en temps de l'emperador Hadrià (del 123 al 132) i l'esmenta Flavi Arrià al Periple del Pont Euxí. Es conserva alguna moneda del seu regnat on està representat el rei i al darrere la cara d'Hadrià. Arrià el suposa germà de Rescuporis I que havia estat rei del 68 al 93 i, per tant, oncle, i no fill, de Sauromates I.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Cotys». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 11 juliol 2021].
# Eugeni II de Constantinoble

Eugeni II de Constantinoble (en grec Ευγένιος Β') nat a Plòvdiv el 1780 i mort a Istanbul el 1822, va ser Patriarca Ecumènic de Constantinoble des de l'any 1821 al 1822. Abans de la seva elecció com a patriarca, era metropolità d'Anquíalos a Bulgària.
Eugeni era un dels arquebisbes que el sultà Mahmud II considerava un hostatge, junt amb el patriarca Gregori V de Constantinoble. El 10 d'abril del 1821, Gregori V de Constantinoble, va ser penjat pels otomans a la porta central de la seu Patriarcal. L'Arquebisbe Eugeni, que era a la presó en aquell moment, va ser elegit nou Patriarca i va prendre el nom Eugeni II de Constantinoble. Això va ser mal vist, perquè es va considerar que havia claudicat davant del sultà. El Sant Sínode li havia demanat que guanyés temps per veure si es podia salvar l'anterior patriarca Gregori V, però va demostrar una gran valentia quan va acceptar el càrrec. I també la Sublim Porta havia de tenir un substitut al patriarcat i penjar a Gregori com un monjo, per no tenir complicats conflictes diplomàtics.
El 10 d'abril de 1821, quan van penjar Gregori, Eugeni va estar fins a l'últim moment lluitant per conservar-li la vida. Va intentar salvar les despulles del patriarca i no se'n va sortir. Va posar-se malalt i després d'haver governat l'Església durant setze mesos, va morir d'un atac de cor el mes de juliol de 1822.

## Referències

* ↑ «Εὐγένιος Β´» (en grec). Ecumenical Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 15 agost 2023].
# Resolució 1007 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1007 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 31 de juliol de 1995. Després de recordar resolucions 841 (1993), 861 (1993), 862 (1993), 867 (1993), 873 (1993), 875 (1993), 905 (1994), 917 (1994), 933 (1994), 940 (1994), 944 (1994), 948 (1994), 964 (1994) i 975 (1995) el Consell va debatre sobre el procés electoral i va ampliar el mandat de la Missió de les Nacions Unides a Haití (UNMIH) durant set mesos més.
El Consell de Seguretat va donar suport al paper de la UNMIH en l'ajuda al govern d'Haití per aconseguir un entorn segur i estable al país. Va ser crucial perquè les eleccions presidencials fossin lliures i justes. Es van esmentar els esforços de la UNMIH per establir una força de policia, mentre que el Consell va controlar de prop el mandat del UNMIH en el seu conjunt.
La UNMIH i la Missió Civil Internacional (MICIVIH) van agrair les seves contribucions durant les eleccions legislatives del 25 de juny de 1995, tot i que tenien greus preocupacions per les irregularitats en la primera ronda de les eleccions. A més, es van acollir amb satisfacció els esforços del president Jean-Bertrand Aristide per promoure la reconciliació nacional i es va destacar la importància d'una força policial nacional que funcioni plenament.
Per ampliar el mandat de la UNMIH durant set mesos, el Consell espera que hi hauria un govern recent elegit al seu lloc i la missió podrà donar-se per acabada. Es va demanar a països i institucions internacionals que continuessin donant suport a Haití, mentre que es va demanar al Secretari General Boutros Boutros-Ghali que informés al Consell a la meitat del període de mandat de la UNMIH.

## Referències

* ↑ Lehmann, Ingrid A. Peacekeeping and public information: caught in the crossfire. Routledge, 1999, p. 119. ISBN 978-0-7146-4930-6.
* ↑ United Nations, Office of Public Information. UN monthly chronicle, Volumes 32–33. United Nations, Office of Public Information, 1995, p. 21.
* ↑ «Country moves towards presidential elections: two missions extended». UN Chronicle, 12-1995.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1001 a la 1100 (1995 - 1997)
* Història d'Haití

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 780 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 780 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, fou adoptada per unanimitat el 6 d'octubre de 1992. Després de reafirmar la resolució 713 (1991) i les resolucions subseqüents sobre el tem, el Consell exprés la seva preocupació i les continuades ‘‘violacions esteses de la llei humanitària internacional’’ a Bòsnia i Hercegovina i va autoritzar al Secretari General Boutros Boutros-Ghali per establir una Comissió d'Experts per examinar i analitzar la informació presentada en conforme a la resolució 771 sobre les violacions de les Convencions de Ginebra a la regió.
La resolució demanava als Estats membres i a les organitzacions internacionals a informació a recol·lectar informació relacionada amb les violacions de la llei internacional a Bòsnia i a fer-la disponible dins de 30 dies de l'adopció de la resolució present. La informació recollida fou seriosament analitzada per la Comissió d'Experts. La Comissió va consistir en cinc membres del Canadà, Egipte, Països Baixos, Noruega i el Senegal, qui van presentar el seu primer informe provisional al febrer de 1993, concloent que seria per al Consell de Seguretat o un altre òrgan de les Nacions Unides per crear un tribunal relacionat als esdeveniments a Bòsnia i Hercegovina i Iugoslàvia en general. El llavors Ministre de Relacions Exteriors Roland Dumas va felicitar l'aprovació de la resolució, qui va dir que era ‘‘un considerable pas en l'evolució de la llei internacional'’ i no tenia precedents des de la fundació de les Nacions Unides.
Les conclusions de la Comissió d'Experts van ser lliurades al president del Consell de Seguretat de les Nacions Unides juntament amb una carta del Secretari General el 24 de maig de 1994.

## Referències

* ↑ Aksar, Yusuf. Implementing international humanitarian law: from the ad hoc tribunals to a permanent International Criminal Court. Routledge, 2004, p. 17. ISBN 978-0-7146-8470-3.
* ↑ Schabas, William. The UN international criminal tribunals: the former Yugoslavia, Rwanda and Sierra Leone. Cambridge University Press, 2006, p. 17. ISBN 978-0-521-84657-8.
* ↑ Letter from the Secretary-General to the President of the Security Council. 24 May 1994.
* ↑ Commission of Experts report and conclusions Arxivat 2007-02-08 a Wayback Machine. on the evidence of grave breaches of the Geneva Conventions and other violations of international humanitarian law committed in the territory of the former Yugoslavia was concluded in April 1994.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 701 a la 800 (1991 - 1993)
* Guerra de Bòsnia
* Genocidi a Bòsnia
* Guerres Iugoslaves

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Riu Natuf

El uadi Natuf (àrab: وادي الناطوف, Uadi al-Natuf o Wadi en-Natuf) és un riu sec (uadi) situat a Cisjordània, al nord de la governació palestina de Ramal·lah i al-Bireh, i al Israel, que acaba desembocant al riu Ayalon.
A la fi dels anys 1920 es va detectar una cultura mesolítica a l'Orient Pròxim, als turons de Judea, en un jaciment en una cova del uadi en-Natuf, per la qual cosa s'anomenà cultura natufiana, una cultura arqueològica prehistòrica del Llevant mediterrani.
El nom cultura natufiana el va establir l'arqueòloga britànica Dorothy Garrod després d'excavar en un jaciment molt important, la Cova de Shuqba en aquest uadi, en territori de Palestina, llavors sotamandat britànic.
Juntament amb la Cova de Shuqba, el uadi Natuf ha estat nominat per a ser Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO en l'estat de Palestina.

## Vegeu també

* Uadi Khureitun

## Referències

* ↑ «Wadi Natuf cave» (en anglés). BibleWalks 500+ sites. [Consulta: 5 juliol 2024].
* ↑ Trevor Bryce y Jessie Birkett-Rees. Atlas of the Ancient Near East (en anglés). Nueva York: Routledge, 2016. ISBN 978-0415508018.
* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Wadi Natuf and Shuqba Cave» (en anglés). UNESCO World Heritage Centre. [Consulta: 5 juliol 2024].
# Selcis

En la mitologia egípcia, Selcis (del grec antic Σέλκις Selkis) o Serqet (en egipcià srqt «aquella que fa que la gola respiri») era una deessa dels escorpins, patró dels faraons, de les ànimes mortes i dels pots canòpics. Protegia la gent de les mossegades i fiblades verinoses dels animals, incloent-hi les serps i els escorpins. També guaria a les persones de les ferides enverinades.
Serket es coneix també com "aquella que respira" per la manera com els escorpins d'aigua semblen respirar sota l'aigua. L'aparició d'un escorpí d'aigua ha d'haver fet que estigui associat amb l'escorpí, per tant, l'ús de la deessa per curar picades d'escorpí i altres criatures verinoses.
Serqet també fou un rei del Baix Egipte des d'aproximadament 3150 fins al 3125 aC.

## Referències

* ↑ Mark, Joshua J. «Los dioses egipcios: La lista completa» (en castellà). World History Encyclopedia, 14-04-2016. [Consulta: 23 novembre 2024].
* 1 2 Coulter, Charles Russell; Turner, Patricia. Encyclopedia of Ancient Deities (en anglès). Routledge, 2013-07-04, p. 421. ISBN 978-1-135-96390-3.
* ↑ Hart, George. A Dictionary of Egyptian Gods and Goddesses (en anglès). Psychology Press, 1986, p. 192. ISBN 978-0-415-05909-1.
* ↑ Spieser, Cathie «Serket, protectrice des enfants à naître et des défunts à renaître». Revue d'Égyptologie, 52, 2001, pàg. 251–264. DOI: 10.2143/RE.52.0.504258.
# Shenmi de Lüban

Shenmi de Lüban (xinès simplificat: 神秘的旅伴, pinyin: Shénmì de lübàn, literalment El misteriós company de viatge) és una pel·lícula xinesa dirigida per Lin Nong i Zhu Wenshun, i produïda el 1955 per l'estudi de cinema de Changchun.
Tot i ser una pel·lícula d'espies, a la trama es combinen una trama romàntica, així com la representació d'ètnies de territoris fronterers xinesos, semblant a la pel·lícula Bing shan shang de laike.

## Referències

* ↑ Lu, Xiaoning «Villain stardom in socialist China: Chen Qiang and the cultural politics of affect». Journal of Chinese Cinemas, 9, 3, 02-09-2015, pàg. 223–238. DOI: 10.1080/17508061.2015.1040287. ISSN: 1750-8061.
* ↑ Funnell, Lisa; Yip, Man-Fung. American and Chinese-Language Cinemas: Examining Cultural Flows. Routledge, 2014-09-19. ISBN 978-1-317-91025-1.
* ↑ Fang, Karen. Surveillance in Asian Cinema: Under Eastern Eyes. Routledge, 2017-02-24. ISBN 978-1-317-29880-9.
# Shonga

Shonga és una ciutat de Nigèria, a l'estat de Kwara, capital d'una Local Government Area (LGA) i la capital de l'emirat tradicional de Shonga fundat el 1858. La població de la ciutat és de majoria nupe amb alguns fulanis i altres minories.

## Referències

* ↑ Temple, O. Notes on the Tribes, Provinces, Emirates and States of the Northern Provinces of Nigeria (en anglès). Routledge, 2013-11-26. ISBN 978-1-136-96938-6.
# Siegfried Kracauer

Siegfried Kracauer (Frankfurt am Main, 8 de febrer del 1889 – Nova York, 26 de novembre del 1966) fou un escriptor, periodista, sociòleg, i crític cultural, especialment de mitjans com el cinema i la forma urbana.

## Biografia

Nascut en el si d'una família jueva a Frankfurt, Kracauer estudià arquitectura del 1907 al 1913, obtingué un doctorat en enginyeria el 1914, i treballà com a arquitecte a Osnabrück, Múnic, i Berlín fins al 1920.

## Teoria

Kracauer analitzà i feu la crítica dels fenòmens de la cultura de masses moderna. Construí una teoria general basada en multitud de petits exemples; la seva atenció al detall el menà cap a un mètode inductiu. Fou un dels primers a tractar seriosament el cinema, en el qual hi va veure un mirall dels desitjos i condicions socials. Theodor Adorno va veure els escrits Kracauer com una de les majors contribucions a la seva pròpia obra. Un altre seguidor n'és Kurt Tucholsky, qua admirà l'actitud científica de Kracauer a l'hora d'escriure.

## Referències

* ↑ Leach, Neil. Rethinking Architecture: A Reader in Cultural Theory. Routledge, 2005, p. 50–51. ISBN 978-1-134-79629-8 [Consulta: 7 gener 2018].
* ↑ «Siegfried Kracauer (1889-1966)». Infoamérica. Observatorio de Libertad de Prensa en América Latina de Infoamérica (OIA) [Consulta: 7 gener 2018].
* ↑ Molina, Ángela «Al borde del camino». El País, 10-02-2007 [Consulta: 7 gener 2018].
* ↑ Guardiola, Ingrid. L'ull i la navalla. Barcelona: Arcadia, 2018, p. 32. ISBN 978-84-947174-7-5.

## Enllaços externs

* Biografia de Kracauer a Deutsche Biographie (alemany)
# Sigeberht de Wessex

Sigeberht va ser rei de Wessex durant només un any, del 756 al 757. Va succeir Cuthred, del qual era un parent llunyà, però va ser acusat d'actuar injustament i els nobles el van fer fora del poder, i es va haver de conformar amb el govern de Hampshire. Allà va ser acusat d'assassinar un noble anomenat Cumbra i en venjança el van portar a un porquer que el va assassinar. És possible que al darrere d'aquest alçament dels nobles estigués conspirant el rei Æthelbald de Mèrcia. El seu germà Cyneheard es va haver d'exiliar però va tornar l'any 786 per matar el successor en el tron, Cynewulf.

## Referències

* ↑ Anònim, 2013, p. 44.
* ↑ Keys, 2010, p. 103.
* ↑ París, 2012, p. 342.

## Bibliografia

* Anònim. The Anglo-Saxon Chronicle. Read Books Ltd, 2013.
* Cannon, John; Hargreave, Anne. The Kings and Queens of Britain. Oxford University Press, 2009.
* Kirby, D P. The Earliest English Kings. Routledge, 1992. ISBN 0415090865.
* Keys, Jim. The Dark Ages. Lulu, 2010.
* Points, Guy. The Combined Anglo-Saxon Chronicles. Rihtspell, 2013.
* París, Mateu. Chronica Majora. Cambridge University Press, 2012.
* Stenton, Frank M. Anglo-Saxon England. Oxford: Clarendon Press, 1971. ISBN 0-19-821716-1.
* Swanton, Michael. The Anglo-Saxon Chronicle. Nova York: Routledge, 1996. ISBN 0-415-92129-5.
* Yorke, Barbara. Kings and Kingdoms in Early Anglo-Saxon England. Londres: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8.
# Siktivkar

Siktivkar (en komi i rus Сыктывка́р) és una ciutat de Rússia, capital de la República de Komi. Té una població de 220.580 habitants segons el cens de 2021.
Siktivkar es troba als marges del riu Síssola, que originà el seu nom antic, Ust-Síssolsk. El nom actual prové de Síktiv, el nom komi per al riu, més kar, que vol dir «ciutat». La ciutat es troba a la vora del punt on el riu Sísola s'uneix al riu Vítxegda, que és una branca del Dvina del Nord. Els rius són navegables i és la ruta més important de transport de productes forestals des de Siktivkar. La indústria de la fusta és la principal de la ciutat.
Es creu que els primers assentaments de la ciutat daten del segle xvi. Va obtenir l'estatut de ciutat de Caterina la Gran el 1780 i més tard esdevingué la capital de la província autònoma de Komi. Ha mantingut l'estatut de capital dels komi fins ara, tot i que la forta immigració russa els ha deixat com a petita minoria dins la ciutat.

## Referències

* ↑ «Syktyvkar (Syktyvkar, Komi Republic, Russia)». citypopulation.de. [Consulta: 10 març 2024].
* ↑ V.a, Lyutoev; A.n, Shushkova; N.v, Lyutoeva «Study landslides geophysicist». Вестник института геологии Коми научного центра Уральского отделения РАН, 10 (226), 2013, pàg. 21–23. ISSN: 2221-1381.
* ↑ Conditions of Competition in U.S. Forest Products Trade, Inv. 332-400 (en anglès). DIANE Publishing, p. 6-34. ISBN 978-1-4578-2414-2.
* ↑ Nuttall, Mark. Encyclopedia of the Arctic (en anglès). Routledge, 2005-09-23, p. 1995. ISBN 978-1-136-78680-8.

## Fills il·lustres

* Margarita Ševtšenko (1967), pianista.
# Rutgers Law School

Rutgers Law School és la facultat de dret de la Universitat Rutgers, situada a l'estat nord-americà de Nova Jersey. És la facultat de dret pública més gran dels Estats Units per matriculacions i la desena en total, cadascuna de les classe al programa J.D. de tres anys té uns 300 alumnes matriculats. Fundada el 1908, Rutgers ofereix J.D. i J.D. per advocats estrangers. Rutgers té més de 20.000 ex-alumnes practicant dret en tots els 50 estats. El 2015, Rutgers School of Law–Newark i Rutgers School of Law–Camden es van unificar en una única facultat de dret en dos campus.
U.S. News & World Report, en el seu llistat del 2018 de les millors universitat per graduats, va col·locar Rutgers Law School a la 62a posició d'entre 197 facultats de drets acreditades completament per l'American Bar Association.Above the Law la va situar 43a a la llista de millors facultats de dret de 2017.

## Persones associades amb Rutgers Law School

* Elizabeth Warren, senadora dels Estats Units per Massachusetts (2013-present) i candidata a les eleccions presidencials de 2020
* Louis Freeh, director del FBI (1993 - 2001)
* Ruth Bader Ginsburg, Jutgessa Associada del Tribunal Suprem dels Estats Units
* Ozzie Nelson, actor
* Hazel R. O'Leary, secretària d'energia dels EUA (1993-1997)
* A. Harry Moore, governador de Nova Jersey amb més anys en el càrrec
* Lynne Stewart, fiscal de defensa penal
* Robert Menendez, senador dels Estats Units (2006-present)
* Peter W. Rodino, congressista per Nova Jersey amb més anys al càrrec
* Gary L. Francione, fundador del dret animal
* Nicholas Katzenbach, secretari d'Estat dels EUA (1966-1969) i fiscal general del EUA (1965-1966)

## Referències

* ↑ «Our Locations» (en anglès). Rutgers Law School. [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ «Rutgers, The State University of New Jersey» (en anglès). U.S. News & World Report. [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ Mystal, Elie. «The 2017 Law School Rankings: The Finest In Fact-Based List Making» (en anglès). Above the Law, 31-05-2017. [Consulta: 15 agost 2019].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Can Cabot (Vilassar de Mar)

Can Cabot és un edifici del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil, una masia de planta baixa, pis i golfes, coberta per una teulada a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana. Destaquen tres grans balcons, i la porta no es troba a l'eix de simetria. L'ornamentació historicista barroca ha alterat l'aspecte original de la masia: els esgrafiats que decoren una franja sota la cornisa, el coronament de l'edifici amb un rellotge de sol, les orles i especialment els esgrafiats amb forma de carreu que envolten les obertures i decoren els angles de l'edifici.
Cal destacar també el coronament de la façana, que oculta la teulada, format per línies concavoconvexes típiques de l'estil barroc i les hídries de ceràmica que decoren els angles de la teulada. S'ha de tenir en compte el treball de les reixes de finestres i balcons.

## Història

Aquesta casa té l'origen a finals del segle xviii. A principi del segle xix va ser propietat del xocolater Roc Batllori que era un dels principals contribuents de la població. Les terres de la masia s'estenien fins a les eixides del carrer de Sant Ramon on es construirien, posteriorment, l'escola de les Monges i els Xalets d'en Lladó. Dins de la propietat també s'hi edificaren l'escorxador municipal i la casa de ‘La Suïssa’. Actualment, tota la zona de conreu és edificada.
La masia, al segle xix, era dedicada a la producció de taronja que s'exportava a França fins a la irrupció del conreu de la patata primerenca i dels clavells introduïts per Beniamino Farina i Ferrari a principi del segle xx.
La casa fou adquirida, el 1917, per Francesc Cabot i reformada, el 1943, per Pere Cabot. Les obres foren a càrrec de l'arquitecte Miquel Brullet i Monmany. Els clavells i les patates són un dels motius esgrafiats a la façana de la casa pel mestre Santiago Alsina i Borell, de la família d'estucadors mataronina Alsina.

## Referències

* 1 2 «Can Cabot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
* ↑ Bas i Macià, 2003, p. 207.
* ↑ Guardiola i Prim, 1955, p. 412.

## Bibliografia

* Bas i Macià, Damià. Galeria de penja-ases : Motius dels vilassarencs de mar. Vilassar de Mar: L'autor, 2003.
* Guardiola i Prim, Lluís. Sant Joan de Vilassar : Història i geografia de la comarca vilassanesa i del Maresme. Vilassar de Mar: Gràfiques Garcia, 1955.
* Lacuesta Contreras (dir.), Raquel. Pla especial urbanístic de protecció i catàleg del patrimoni històric, arquitectònic i ambiental de Vilassar de Mar. Vilassar de Mar: Diputació de Barcelona, 2014.
* Serrano Méndez, Alexis. L'Abans : Vilassar de Mar recull gràfic (1852-1965). El Papiol: Efadós, 2007. ISBN 978-84-95550-65-1.