OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sumur

Sumur era un important port fenici situat al nord de la moderna Trípoli i molt proper (una mica al sud) de la moderna Tartus, a la plana anomenada d'Akkar, a la zona fronterera moderna entre el Líban i Síria. És l'actual Tell Kazel i ha estat excavada.
Era vassall d'Egipte, i tenia una gran importància estratègica. Tuthmosis III (1450 aC-1425 aC) en la seva segona expedició a Síria va construir una flota per portar les tropes per mar, desembarcant a la regió del Líban on van ocupar Ullaza (pocs quilòmetres al nord de la moderna Trípoli) que pertanyia a Tunip, vassall de Mitanni; des Ullaza va capturar la ciutat no llunyana d'Ardata. La flota també va conquerir Sumur, igualment de Tunip. Ullaza, Sumur, Ardata i Irqata (també en aquesta zona) que van ser els punts claus del domini egipci a Síria.
En temps d'Amenofis III (1390 aC-1352 aC) el rei d'Amurru Abdi-Asirta, s'havia apoderat de quasi tot Biblos i el rei ja només conservava la ciutat capital i dues ciutats més i les altres ciutats i llogarets ja eren en mans dels apiru. En aquell moment, amb un inesperat atac, el príncep de Sehlal, Yamaya, es va apoderar de Sumur mentre el governador egipci Pahanate, era de viatge a Egipte. Llavors Abdi-Asirta va aprofitar l'ocasió i va atacar Sumur, va derrotar a Yamaya i es va apoderar de la ciutat. Amb tot això Abdi-Asirta va poder assegurar que era un lleial vassall d'Egipte i que havia ocupat Sumur per protegir-la de l'assalt de Yamaya, i va acabar obtenint el reconeixement egipci. El rei Tushratta de Mitanni, aliat d'Egipte, va fer una visita a la ciutat en aquella època, encara que no se'n saben els motius.
Sumur va ser recuperada pels egipcis a la mort d'Abdi-Asirta però més tard el seu fill Aziru la va tornar a ocupar i va formar part del Regne d'Amurru quan aquest país es va constituir com a vassall hitita cap a l'any 1330 aC.

## Referències

* ↑ Bryce, Trevor. The Routledge Handbook of the Peoples and Places of Ancient Western Asia. Londres; Nova York: Routledge, 2012, p. 672. ISBN 9780415692618.
# Sàtira dels oficis

La Sàtira dels oficis, també anomenada Instruccions de Dua-Jeti, és una obra literària didàctica de l'antic Egipte, datada de prop del 2400 abans de la nostra era. Pertany al gènere Sebayt, i la va tà escriure l'escriba Dua-Jeti per al seu fill Pepi. Potser l'autor pot haver-se guiat per les Instruccions d'Amenemhet.
Descriu un cert nombre de professions d'una manera molt negativa, ressaltant-ne els avantatges de la d'escriba:
| « | És la millor de les professions. No hi ha pas res d'igual en tot el país. Dediqueu-vos en cos i ànima als llibres! No hi ha res millor que els llibres! Fixeu-vos, no hi ha pas cap professió sense patró. Tret de la d'escriba. Ell n'és el patró. | » |
Relata així l'ofici de llaurador:
| « | El llaurador es passa el dia queixant-se, amb la veu ronca com el grall d'un corb. Té els dits i braços supurant i pudents en excés. Està fart de ser en el fang, cobert de parracs. Es troba tan malament com qui és entre lleons: malalt, s'ha de gitar sobre el terra pantanós. Quan se'n va del camp i arriba a casa ja és de nit, està completament exhaust” | » |
Es considera una sàtira, tot i que Helck creu que reflecteix la veritable actitud dels escribes cap a altres professionals.
El text ha sobreviscut íntegre en el Papir Sallier II, escrit en la Dinastia XIX, que encara es troba al Museu Britànic. També s'hi troben altres fragments, així com al Louvre, la biblioteca Morgan Library i altres institucions no egípcies. Era un dels textos més copiats pels estudiants de les dinasties XIX i XX.

## Referències

* ↑ Bard, Katheryn A.. Encyclopedia of the Archaeology of Ancient Egypt, pag. 886. Routledge, 1999.
* 1 2 «Ocho variaciones sobre el tema de la cultura, pag. 12» (en espanyol). Sociologia de la Cultura. Arxivat de l'original el 6 de febrer de 2009. [Consulta: 9 maig 2008].
* ↑ Edwards, I. E. S.; Hammond, N. G. L.; Gadd C. J.. The Cambridge Ancient History, pág. 527. Cambridge University Press, 1975.
* ↑ CASSIN, BOTTERO, VERCOUTTER. Siglo veintiuno editores. Los imperios del antiguo oriente. Tomo I. S.XXI, 1970.
* ↑ Helck, W.. Die Lehre des DwA-xtjj. Wiesbaden, 1970.
# Teodor II de Ravenna

Teodor II fou exarca de Ravenna del 678 al 687.
Succeí com exarca a Gregori. Fou un home molt pietós. Se sap que va recolzar l'elecció del Papa Conó el 686. Durant el seu govern va donar suport a l'arquebisbe de Ravenna. Es coneixen les importants donacions que va fer a l'església del Palau de Blaquernes, on va ser enterrat amb la seva esposa. El va succeir Joan II Platinus.

## Referències

* ↑ Richards, Jeffrey. The popes and the papacy in the early Middle Ages, 476-752. Londres; Boston: Routledge & Kegan Paul, 1979, p. 207. ISBN 9780710000989.
* ↑ Deliyannis, Deborah Mauskopf. The book of pontiffs of the Church of Ravenna. Washington, DC: Catholic University of America Press, 2004, p. 238. ISBN 9780813213583.
# Teoria del heartland

La teoria del heartland és una teoria geopolítica desenvolupada pel geògraf i polític anglès Halford John Mackinder (1861-1947). Prové de la paraula anglesa heartland, «cor del país», una zona de terra central, amb avantatges estratègics o una una regió on alguna cosa activitat prospera.
Mackinder postulaven que la situació geogràfica d'Euràsia li donava uns vantatges per dominar l'entorn. Mackinder era fascinat pel creixement del poder rus que li va inspirar per formular la seva teoria. Postulava que l'era dels grans poders marítims era passada que que el segle xx seria el segle dels poders terrestres, el transport ferroviari reemplaçaria el transport marítim. La va publicar per primera vegada el 1904 en l'article «The geographical pivot of history» (El pivot geogràfic de la història). Veia un nou eix econòmic Amsterdam-Hamburg-Moscau-Mar Negre, per la presència del petroli. Incitava el Regne Unit a prendre el control de la xarxa ferroviària per evitar que Berlín, Moscou i Tokia no dominessin la zona.
James Fairgrieve, el seu deixeble, continuava estudiant la relació entre la geografia i la història. Preconitzava que ael segle xx era menester crear una franja de petits estats-tampó per a separar els grans poders en el seu article «Geography and Word Power.
Ambdues teories són molt eurocèntriques, com si no hi hagués hagut cap organització política anterior a la colonització dels altres continents. Pateix el biaix de la projecció de Mercator que posa arbitràriament Europa al centre del mapa bidimensional i que exagera la superfície de l'hemisfera nord. A més, només consideren la geopolítica en termes de forces militars terrestres i marítimes, sense pensar en les forces aèries i les armes a molt gran distància.

## Referències

* ↑ «heartland» (en anglès). Merriam-Webster Dictionary, 17-08-2023. [Consulta: 25 agost 2023].
* 1 2 3 Giudice Baca, juliol 2005, p. 20.
* ↑ Mackinder, H. J. «The Geographical Pivot of History». The Geographical Journal, 23, 4, 1904, pàg. 421–437. DOI: 10.2307/1775498. ISSN: 0016-7398.
* ↑ H., O. J. R. «Geography and World-Power by James Fairgrieve» (ressenya). The Geographical Journal, 47, 4, 4-1916, pàg. 311. DOI: 10.2307/1779703.
* ↑ Giudice Baca, juliol 2005, p. 21.
* ↑ Donkers, H. W. H. A. «Alle wereldkaarten liegen. Prof. Peters tegen de rest» (en neerlandès). NRC, 1990.
* ↑ Walton, C. Dale. Geopolitics and the Great Powers in the 21st Century: Multipolarity and the Revolution in Strategic Perspective (en anglès). 0. Routledge, 2007-06-11. DOI 10.4324/9780203004739. ISBN 978-0-203-00473-9.

## Bibliografia

* Giudice Baca, Víctor «Teorías geopolíticas» (en castellà). Revista de Investigación de la Faculdad de Ciencias Administrativas, UNMSM, vol. 8, 15, 7-2005.
# Faust 5.0

Faust 5.0 és una pel·lícula espanyola del 2001 dirigida per Àlex Ollé, Isidro Ortiz i Carlus Padrissa. És la última part d'una trilogia dedicada a la figura de Faust. Les primeres dues eren F@ust 3.0 (originalment una obra) i La maledicció de Faust (originalment una òpera). Totes tres foren desenvolupades a la pantalla per La Fura dels Baus, un grup de teatre experimental de Barcelona Barcelona. Ha estat doblada al català i emesa per TV3 el 9 d'octubre de 2004.

## Argument

En una convenció mèdica, el doctor Faust (Miguel Ángel Solá) es troba amb un antic pacient anomenat Santos (Eduard Fernández). Aquest guiarà a Fausto en un viatge al·lucinant en el qual els desitjos de Fausto són ordres per a Santos. El pacient és un ésser groller, malvat i seductor. És per això que haurà de lluitar perquè els seus propis desitjos no es girin en contra seva en una ciutat futurista i caòtica...

## Repartiment

* Miguel Ángel Solá - Faust
* Eduard Fernández - Santos
* Najwa Nimri - Julia
* Raquel González - Margarita
* Juan Fernández - Quiroga
* Irene Montalà - Marta

## Premis
### XVI Premis Goya

| Categoria | Persona | Resultat |
| Millor actor | Eduard Fernández | Guanyador |

### Premi Sant Jordi de Cinematografia (2001)

* Millor actor Eduard Fernández

### Premi Méliès d'Or, 2002 per la millor pel·lícula fantàstica europea

* Millor pel·lícula al Fantasporto 2002
* Gran Premi, Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Gérardmer 2002

## Referències

* ↑ Empire magazine
* ↑ «La Fura dels Baus website». Arxivat de l'original el 2010-12-27. [Consulta: 6 març 2014].
* ↑ Faust 5.0 a esadir.cat
* ↑ Fausto 5.0 a Fotogramas
* ↑ Faust 5.0 al web dels Premis Goya
* ↑ Barcelona cinema…Fausto 5.0 (Isidro Ortiz i la Fura del Baus, 2001) a Llegeix Barcelona
* ↑ «Méliès d'Or». melies.org. European Fantastic Film Festivals Federation. Arxivat de l'original el 2011-07-20. [Consulta: 21 gener 2011].
* 1 2 Fausto 5.0, IMDb: awards
# Hans Aichele

Hans Aichele (Baden, 2 de novembre de 1911 - 1948) va ser un pilot de bobsleigh suís que va competir durant la dècada de 1930.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Garmisch-Partenkirchen, on guanyà la medalla de plata en la prova de bobs a 4 del programa de bobsleigh. Va fer equip amb Reto Capadrutt, Fritz Feierabend i Hans Bütikofer.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del Món de Bobsleigh de 1937.

## Referències

* 1 2 «Hans Aichele Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 5 febrer 2019].
# Robin Schlapp

Robin Schlapp (anglès: Robert Schlapp) (Edimburg, 18 de juliol de 1899 - Ashford, 31 de maig de 1991) va ser un matemàtic escocès.
El pare de Schlapp era un emigrant alemany que era professor de literatura germànica a la universitat d'Edimburg. Entre 1907 i 1917 va fer els estudis secundaris a la George Watson School d'Edimburg. Tot i ser fill d'alemanys, va fer tasques militars entre 1917 i 1919, durant la Primera Guerra Mundial. Va estudiar matemàtiques i filosofia natural a la universitat d'Edimburg des de 1919 fins a 1923. A continuació va fer estudis de doctorat al Saint John's College de la universitat de Cambridge, obtenint el títol el 1925 amb una tesi dirigida per Joseph Larmor. A continuació, va ser nomenat professor de la universitat d'Edimburg on va fer la resta de la seva carrera acadèmica fins al 1969 en que es va retirar, excepte el curs 1931-32 en que va estar a la universitat de Wisconsin amb el professor John van Vleck. A Edimburg va ser assistent dels catedràtics de física teòrica Peter Guthrie Tait i Max Born. Des de 1955 fins a 1959 va estar ocupat en la tasca de secretari del congrès de matemàtics d'Edimburg de 1958.
Schlapp era també un bon músic, intèrpret de cello, i feia el quartet matemàtic amb els professors William Edge (piano), Alec Aitken (violí) i Walter Ledermann (viola). El quartet amenitzava les reunions de la Societat Matemàtica d'Edimburg dels primers divendres de cada mes.

## Referències

* ↑ Ledermann, 2009, p. 68.
* ↑ Edge, 1992, p. 329.
* ↑ Kemmer, 1994, p. 7.
* ↑ Edge, 1992, p. 330.
* ↑ Kemmer, 1994, p. 9-10.
* ↑ Edge, 1992, p. 331.
* ↑ Hirschfeld, 2018, p. 1294.

## Bibliografia

* Edge, W.L. «Robert Schlapp, M.A., Ph.D., F.R.S.E. 1899–1991» (en anglès). Proceedings of the Edinburgh Mathematical Society, Vol. 35, Num. 2, 1992, pàg. 329-334. DOI: 10.1017/S0013091500005599. ISSN: 0013-0915.
* Hirschfeld, James W.P. «William Leonard Edge» (en anglès). European Journal of Mathematics, Vol. 4, Num. 3, 2018, pàg. 1293-1295. DOI: 10.1007/s40879-018-0213-5. ISSN: 2199-675X.
* Kemmer, Nicholas. «Robert Schlapp (1899-1991)». A: Charles P. Enz, Karl von Meyenn (eds.). Wolfgang Pauli: Writings on Physics and Philosophy (en anglès). Springer, 1994, p. 7-12. ISBN 978-3-642-08163-7.
* Ledermann, Walter. Encounters of a Mathematician (en anglès). Walter Ledermann, 2009. ISBN 978-1-4092-8267-9.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Robin Schlapp» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Atiyah, Michael and Lilly. «Michael and Lily Atiyah. Portrait Gallery of Mathematicians». University of Edinburgh, 2013. [Consulta: 10 març 2021]. (anglès)
# Teula romana

La teula romana, teula àrab, teula rodona és una mena de teula per fer cobertes inclinades. És una teula corbada en forma de canal més ampla d'un extrem que de l’altre. Són de forma troncocònica, obtinguda en donar curvatura a un trapezi isòsceles. S'alternen files paral·leles, una de convexa i una de còncava. D'allà prové el nom alemany «monja i monjo» (Mönch und Nonne).
Les dimensions més corrents són 45 cm de llarg, per 21 i 16 d'ample i 8 d'alt. Cada unitat pesa uns dos kg. N'hi ha de més petits. Les teules careneres solen tenir la mateixa forma però són més grossos. Fa menester en mitjana 27 peces/m² amb una superposició mínima del 20% de la longitud. A excepció de les filades de vora, no han d'anar emmorterades per permetre moviments de dilatació i contracció.
És el resultat de l'evolució del típic teulat romà fet de tegula et imbrex al qual es juxtaposaven teules rectangulars planes i es cobria el junt d'una fila de teules romanes còncaves, anomenat imbrex que té la forma que es diu la teula romana, o malgrat l'origen romà, «àrab». Des de la fi de l'era romana, es van abandonar les teules planes, la fabricació de les quals feia menester de molta precisió per obtenir-ne que s'imbricaven ben bé. En aquesta època es va començar fer teulats més fàcils amb només imbrex o teules romanes, que s'alternaven amb files còncaves i convexes, el que va esdevenir el típic teulat de la conca mediterrània fins avui.

### Comparació entre unes menes de teulats

* Teules romanes
* tegula et imbrex
* Teules de formigó
* lloselles ceràmiques
* lloselles de pedra natural

## Referències

* ↑ «Teula romana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Oebbeke, Alfons. «Mönch und Nonne mit und ohne Vermörtelung» (en alemany). Baulinks, 23-08-2004. [Consulta: 4 març 2022].
* ↑ «carener». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Avgustinik, A. I.. Cerámica (en castellà). Barcelona: Editorial Reverté, 1983. ISBN 84-291-1403-3.
* ↑ Adam, Jean-Pierre. Roman building : materials and techniques (en anglès). 2005. Londres: Routledge, 1999, p. 437. ISBN 978-0-203-98436-9.

## Bibliografia

* Compagnons du Devoir. Art du Couvreur (Encyclopedie de la Couverture) (en francès). París: Librairie du Compagnonnage, 2003. ISBN 978-294990003-0.

## Vegeu també

* Teula
* Tègula
* Tègula i ímbrex

## Enllaços externs

* ««La ceràmica: Les teules». A: Bases per la tècnica. Tema 07: Materials i elements bàsics a la construcció i les seves propietats. Universitat Politècnica de Catalunya (UPC).
* «Cobertes: Teules i teulades». A: Diccionari visual de la construcció (pdf). 3a edició. Generalitat de Catalunya – Departament de Polítiques Digitals i Territori de la Generalitat de Catalunya, 2001, p. 28-29.
# Cal Ganxó

Cal Ganxó és un edifici situat als carrers de Pi i Margall i Begur de Palafrugell (Baix Empordà), inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Va ser construït per Pere Brias Torrent entre els anys 1897 i 1898 per a Joan Reig Bonany, comerciant de suro, que la va ocupar durant la primera dècada del segle xx. El 1912, a través d'una subhasta, va passar a mans de Teresa Torroella i Riera, que el 1920 la vengué a l'empresa Manufactures del Suro per 28.000 pessetes. L'ús industrial d'aquest espai va ser limitat. S'hi pintaren paviments de suro, s'hi feren «cots» (peces per a la indústria tèxtil) i, sobretot, s'utilitzà de magatzem. Mai s'hi feren grans obres per adaptar-lo a un ús industrial, cosa que ha permès que l'edifici hagi arribat als nostres dies pràcticament amb la seva estructura original.

## Descripció

Edifici aïllat de grans dimensions, de planta baixa i dos pisos. La façana principal, al carrer Pi i Margall, es divideix en tres crugies, reflectides exteriorment per bandes verticals que imiten encoixinat i en tres pisos separats per línies d'imposta. Presenta una distribució simètrica de les obertures; a la planta baixa hi ha, centrada, una gran porta d'arc carpanell, i una finestra rectangular a cada banda. A la part superior de cada finestra hi ha una senzilla decoració en forma de frontó. Al primer pis hi ha tres balcons rectangulars amb barana de ferro, el del centre amb més volada; els laterals tenen motllura guardapols senzilla i el central una motllura sobresortint sostinguda per cartel·les i amb relleus decoratius de tipus clàssic. El segon pis és dividit verticalment per petites pilastres que defineixen espais rectangulars, ocupats bé per finestres rectangulars, bé per esgrafiats de temàtica floral. Per damunt hi ha un fris decoratiu que sosté el ràfec. Les façanes laterals presenten una tipologia similar, encara que més senzilla.

## Vegeu també

* Can Mario
* Casa Miquel, Vincke i Meyer
* Bòbila Nova

## Referències

* 1 2 «Cal Ganxó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Comencen les obres de rehabilitació de l'edifici de Cal Ganxó, que culminen el projecte del nou Museu del Suro». Institut de Mitjans de Comunicació Pública de Palafrugell, 25-07-2012. Arxivat de l'original el 2012-08-17.

## Enllaços externs

* «Can Ganxó». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Heather Moyse

Heather Moyse (Summerside, Canadà 1978) és una corredora de bobsleigh, guanyadora de dues medalles olímpiques d'or.

## Biografia

Va néixer el 23 de juliol de 1978 a la ciutat de Summerside, població a l'Illa del Príncep Eduard (Canadà).

## Carrera esportiva

Va participar, als 27 anys, als Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 realitzats a Torí (Itàlia), on va finalitzar en quarta posició en la prova de bobs a 2 fent parella amb Helen Upperton. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2010 realitzats a Vancouver (Canadà) va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova de bobs a 2 fent parella amb Kaillie Humphries, un metall que aconseguiren revalidar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2014 realitzats a Sotxi (Rússia).
Al llarg de la seva carrera ha guanyat dues medalles de bronze en el Campionat del Món de Bobsleigh. El 2006 participà en el Campionat del Món de rugbi femení formant part de l'equip canadenc, que finalitzà en quarta posició.

## Referències

* ↑ «Heather Moyse». olympedia.org. [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ Coles, Ben. The Rugby Pocket Bible (en anglès). Hodder & Stoughton, 2012-02-01. ISBN 978-1-907087-85-1.
* ↑ Parnell, Martin. Marathon Quest (en anglès). Rocky Mountain Books Ltd, 2012-10-15, p. 189. ISBN 978-1-927330-14-2.
# The Village Voice

The Village Voice va ser un setmanari de cultura i actualitat estatunidenc, conegut per ser pioner en el nou periodisme alternatiu. Fundat el 1955 per Dan Wolf, Ed Fancher, John Wilcock i Norman Mailer, la seva publicació s'inicià com a plataforma per a la comunitat creativa de la ciutat de Nova York. Va deixar de publicar-se el 2017, tot i que manté els seus continguts en línia.
Al llarg dels seus 63 anys d'història, la publicació va rebre tres premis Pulitzer, el Premi de la National Press Foundation i el premi George Polk. El Village Voice va acollir una gran quantitat d'escriptors i artistes, incloent l'escriptor Ezra Pound, la dibuixant Lynda Barry i els crítics d'art Robert Christgau, Andrew Sarris i J. Hoberman. El 2013, la direcció de la revista va plegar en negar-se a acceptar el pla de reestructuració de la plantilla de periodistes que havia proposat la propietat. L'octubre de 2015, The Village Voice va canviar de propietaris, perdent qualsevol vincle amb Voice Media Group (VMG). El 22 d'agost de 2017 es va anunciar que deixaria de publicar-se la versió impressa, per a convertir-se en un mità digital. Deixa de publicar-se definitivament el 31 d'agost de 2018, després es va tornar a llançar el gener de 2021.

## Referències

* ↑ Dennis, Everette; Rivers, William L.. Other Voices: The New Journalism in America (en anglès). Routledge, 2017, p. 62-63. ISBN 9781351501019 [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ Rovira, Jordi «Periodisme per paladars exigents». Report.cat, 23-06-2015 [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ «S'ha mort l'escriptor i periodista nord-americà Norman Mailer». Vilaweb, 11-11-2007 [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ «La direcció del Village Voice plega abans de retallar la redacció». Comunicació21, 14-05-2013 [Consulta: 15 abril 2020].
* ↑ Pager, Tyler; Peiser, Jaclyn. «The Village Voice, a New York Icon, Closes» (en anglès). The New York Times, 31-08-2018. [Consulta: 12 juliol 2022].
* ↑ Dean, Sam. «Why buy the Village Voice» (en anglès). Latimes.com, 04-01-2021. [Consulta: 12 juliol 2022].
* ↑ «The Village Voice Rises From the Dead» (en anglès). Nytimes.com, 22-12-2020. [Consulta: 12 juliol 2022].
# Horst Floth

Horst Floth (Karlsbad, 24 de juliol de 1934 - Feldafing, 5 d'octubre de 2005) fou un pilot de bob alemany que va competir sota bandera de la República Federal Alemanya durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Grenoble, on va disputar les dues proves del programa de bob. Fent parella amb Pepi Bader va guanyar la medalla de plata en la prova de bobs a dos, mentre en la de bobs a quatre fou cinquè. Quatre anys més tard, als Jocs de Sapporo, tornà a disputar les dues proves del programa de bob i aconseguí les mateixes posicions, plata en bobs a dos i cinquè en el bobs a quatre.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or, una de plata i una de bronze al Campionat del món de bob.

## Referències

* ↑ «Horst Floth Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2 de setembre 2011. [Consulta: 16 febrer 2020].
* ↑ «Bobsleigh two-man world championship medalists since 1931 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 16 febrer 2020].
# Carnival Corporation & plc

Carnival Corporation & plc és un operador de creuers britànic-americà amb una flota combinada de més de noranta vaixells de nou marques de línies de creuers i una empresa conjunta amb China State Shipbuilding Corporation (CSSC). Carnival, una empresa de doble cotització, està formada per dues empreses: Carnival Corporation, amb seu als Estats Units, i Carnival plc, amb seu al Regne Unit, que funcionen com una sola entitat. Carnival Corporation cotitza a la Borsa de Nova York, mentre que Carnival plc cotitza a la Borsa de Londres amb una cotització ADR a la NYSE. Carnival apareix als dos índexs S&P 500 i FTSE 250.
L'entitat nord-americana Carnival Corporation té la seva seu als Estats Units, amb la seu operativa situada a la ciutat de Doral, Florida. L'entitat britànica Carnival plc té la seva seu a Southampton, Anglaterra.

## Referències

* ↑ «Investor FAQs | Carnival Corporation & plc» (en anglès). www.carnivalcorp.com. [Consulta: 5 febrer 2022].
* ↑ «FTSE UK Index Series: Quarterly Review June 2020», 03-06-2020. Arxivat de l'original el June 3, 2020. [Consulta: 20 juny 2020].