OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Convent de les Claretianes (la Selva del Camp)

El Convent de les Claretianes o Convent de Sant Agustí és un antic convent protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de la Selva del Camp a la comarca del Baix Camp.

## Descripció

És un convent amb església força alterada i amb claustre sense concloure. El més interessant de l'edifici són les dues ales renaixentistes del claustre, amb arcs de mig punt de pedra. La porta de l'església té frontó renaixentista entretallat, a la façana que dona a la plaça.

## Història

És un conjunt de convent i església de les darreries del segle xvi, amb claustre del segle xvii. El convent fou fundat pels frares agustins, i va servir des del passat segle de Casa-Missió i d'Exercicis per a clergues i seglars dirigits pels pares del Sagrat Cor i de Maria. Ha portat el nom del cardenal de Tarragona Arce Ochotorena. El 1822 fou exclòs de la dissolució de convents, i els agustins s'hi mantingueren fins al 1835. Per evitar-ne el saqueig fou habilitat com a hospital i parròquia. El 1846 servia com a magatzem per a la companyia minera La Bundanera. Fou ocupat pels jesuïtes del 1852 al 1854 i del 1860 al 1868 i pels claretians del 1868 al 1936, quan fou destruït. El 1939, que fou destinat a casa d'exercicis, se'n reconstruí el claustre i la galeria.
Abans de la fundació d'aquesta casa, la vila de la Selva del Camp feia temps que treballava per l'establiment d'un convent, sense determinar l'orde que es faria càrrec de fer realitat la iniciativa. El 1597 els carmelites descalços van fer passos en aquest sentit però finalment el 1598 es va fundar el convent de sant Agustí. Mentre s'aixecava el convent de nova planta, al costat del portal d'Avall, els agustins es van allotjar en una casa particular. Les obres de construcció es van allargar en el temps tant pel que fa a l'església com el claustre, acabat ja al segle xviii amb un pis superior. Un dels mecenes importants de la casa fou Rafael Ripollès (mort el 1635 i que tindria una intervenció decisiva en la fundació del convent de Sant Rafael), l'escut del qual figura a la façana. El 1811, arran de la invasió francesa, el lloc es va fortificar. Els agustins foren expulsats el 1835, moment en què va esdevenir hospital i parròquia. Més endavant el van ocupar els jesuïtes, els claretians i altres institucions religioses.
Al claustre, l'estiu s'hi celebra un festival de música de cambra.

## Referències

* 1 2 3 «Convent de les Claretianes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].
* ↑ «Convent de Sant Agustí». Ajuntament de la Selva del Camp. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «la Selva del Camp». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Convent de les Claretianes». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Barranc de Sales

El barranc de Sales és un barranc del terme de la Selva del Camp que passa al nord del poble, no lluny del nou polígon industrial. S'hi ha trobat restes de ceràmica romana imperial i alguns murs de pedres lligades amb morter d'una alçada d'uns 6 metres. El 2004 es van descobrir restes d'una vil·la romana rústica.

## Referències

* ↑ Troballa d'una Bassa al Barranc de Sales (2005) Arxivat 2016-08-28 a Wayback Machine. a Canal Camp
* ↑ Vil·les romanes a la web de la Selva del Camp

## Bibliografia

* PDF Marta Bru Virgili Informe dels treballs arqueològics realitzats al Barranc de Sales a la Selva del Camp, Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# César López Fretes

César López Fretes (Asunción, 21 de març de 1923 - Pereira, 13 de juliol de 2001) fou un futbolista paraguaià de les dècades de 1940 i 1950.

## Trajectòria

López Fretes començà la seva carrera a l'Atlántida Sport Club del Barrio Obrero d'Asunción, transferit més tard a l'Olimpia d'Asunción. Amb aquest club guanyà la lliga nacional els anys 1947 i 1948. Fou convocat amb la selecció del Paraguai, disputant el mundial de 1950. També disputà els Campionats Sud-americans dels anys 1947 i 1949, essent finalista d'ambdues edicions. El 1950 marxà a Colòmbia per jugar al Deportivo Pereira. El 1953 retornà a Olimpia, on acabà la seva carrera professional.
Com a entrenador dirigí la selecció del Paraguai i diversos cops la de Colòmbia. També entrenà el Deportivo Pereira entre 1964 i 1970. El 1973 fou contractat per l'Atlético Nacional de Medellín, proclamant-se campió colombià. També fou entrenador del club Unión Magdalena. Establí la seva residència a Colòmbia, on va morir el 2001.

## Referències

* ↑ «Perfil». weltfussball.de. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Campionat Sud-americà de 1947». RSSSF. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Campionat Sud-americà de 1949». RSSSF. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Entrenadors de Colòmbia». RSSSF. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Peregrinaje por caminos de Gloria, La estrella de 1973». El Tiempo. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Los técnicos en el Unión» (en castellà). Club Unión Magdalena. [Consulta: 19 gener 2013].
* ↑ «Falleció César López Fretes». La Nación. Arxivat de l'original el 2015-07-21. [Consulta: 1r abril 2015].
# Segona carta als Tessalonicencs

* Epístoles Paulines
* · 1 Tessalonicencs (52)
* · 2 Tessalonicencs* (~53?)
* · 1 Corintis (56)
* · Romans (56)
* · Filipencs (56-57)
* · 2 Corintis (57-58)
* · Gàlates (57-58)
* · Colossencs (~60?)
* · Filemó (60-61)
* · Efesis* (60-62?)
* · 1 Timoteu* (~60-70?)
* · 2 Timoteu* (~60-70?)
* · Titus* (~65-70?)
* * Autoria dubtosa
La Segona carta als Tessalonicencs és un dels llibres del Nou Testament de la Bíblia Cristiana. Es tracta d'una carta tradicionalment atribuïda a Pau de Tars a la comunitat cristiana de Tessalònica.
Si es dona per bona l'autoria paulina, probablement hauria estat escrita a Corint l'any 53, pocs mesos després que Pau escrivís la Primera carta als Tessalonicencs. Aparentment la primera carta havia estat malinterpretada, especialment respecte a la parusia (segona vinguda de Crist): els tessalonicencs havien entès que el retorn de Jesús era imminent, i Pau puntualitza aquest aspecte a 2Te 2:1-12.

## Autoria

Així com hi ha consens entre els estudiosos de la Bíblia al determinar l'autenticitat de la primera carta als tessalonicencs, hi ha divisió d'opinions respecte a la segona epístola.
Entre els arguments a favor de l'autoria paulina hi ha el gran nombre de referències a la carta entre els autors cristians primerencs: està inclosa al cànon de Marció i al fragment Muratorià, i és citada per Ireneu, Ignasi, Justí i Policarp. Que només cinc dècades després de la seva autoria no es qüestionés (tampoc pels destinataris tessalonicencs) dona crèdit a la tesi que va ser escrita per Pau. L'aparent disparitat estilística amb 1 Tessalonicencs es podria atribuir a la diferent estructura de les cartes.
Els que neguen l'autoria de Pau remarquen aquestes diferències, i atribueixen les puntualitzacions a la primera carta com una actualització posterior de la tesi original. Hi ha, però, diversitat d'opinió entre els crítics sobre la data real d'escriptura. Alguns apunten que l'autor podria ser un deixeble de Pau que, tot imitant l'estil del seu mestre, hauria actualitzat el missatge de la primera carta amb el pensament de Pau abans de morir.

## Referències

* ↑ Romaguera, Josep Maria. L’Evangeli al mig de la vida.. Centre De Pastoral Litúrgica, 2006-09-29. ISBN 978-84-9805-150-6.
* ↑ Fullat i Genís, Octavi «Pau de Tars (10-67): em vaig quedar garratibat». Temps d'Educació, 54, p. 35-58. Universitat de Barcelona, 2018.

## Enllaços externs

* Text de la Segona carta als Tessalonicencs
# Audruicq

Audruicq (Ouderwijk en neerlandès) és un municipi francès situat al departament del Pas de Calais i a la regió dels Alts de França. L'any 1999 tenia 4.555 habitants.

## Situació

Audruicq es troba al nord del departament del Pas de Calais. Està a prop del departament del Nord.
És la capital de l'antiga regió de Brédenarde, la "terra àmplia" en flamenc, composta de Nortkerque, Zutkerque i Polincove i que es troba entre la plana de les wateringues i els pujols emboscats de l'Artois.

## Administració

Audruicq és la capital del cantó d'Audruicq, que al seu torn forma part del districte de Saint-Omer. L'alcalde de la ciutat és Philippe Caron (2001-2008).

## Història

Després d'haver canviat contínuament de mans entre el segle xiii i el xviii, Audruicq va esdevenir definitivament francesa després de la pau de Nimega el 1678.
Balduí II, comte de Guînes, li va donar el títol de ciutat el 1175, va reconstruir-ne el castell i va transformar els pantans propers en terres arables.

## Personalitats

Amb els sobrenoms de "la Dama dels llops", "la Diana de Brédenarde" o "la gran llobatera del Pas de Calais", Marie Cécile Charlotte de Laurétan, baronessa Lamoral de Draeck, va esdevenir famosa per haver deslliurat l'Artois dels llops, 767 segons la llegenda, cosa que li va servir per no ser inquietada durant el Gran Terror.
L'aviador Gilbert Brazy va néixer a Audruicq el 15 de febrer del 1902. Va desaparèixer en una missió a l'Àrtida el 1928, juntament amb Roald Amundsen.

## Transport

La població és servida per l'estació d'Audruicq.

## Vegeu també

* Llista de municipis del Pas de Calais

## Enllaços externs

* Audruicq al lloc web de l'INSEE Arxivat 2009-03-31 a Wayback Machine.
# Parc Nacional Vicente Pérez Rosales

Parc Nacional Vicente Pérez Rosales és un parc nacional de Xile a la província de Llanquihue, X Regió de Los Lagos, creat el 1962, essent el més antic del país. Té una extensió de 251.000 ha i altures que van des dels 50 msnm als 3.491 msnm.
Dinis el parc s'hi troben les petites localitats de Petrohué i Peulla. Formen part de la reserva de la biosfera Boscs Temperats Plujosos dels Andes Australs.

## Descripció

S'accedeix al Parc per la Ruta CH-225 des de Puerto Varas fins a Ensenada i Petrohué, amb una distància de 64 km fins a aquest últim punt, la Ruta té 58 km d'asfalt i 6 de reble en bon estat. Després de travessar el Llac Todos los Santos (20 milles nàutiques) fins a Peulla, prossegueix un camí de reble de 25 km fins a la frontera amb Argentina. El parc conté extensions de selva verge amb grans extensions cobertes d'arbres natius com coigües, oms, olivelles i murtres. El parc és fronterer amb l'Argentina.
En l'interior hi ha el riu Petrohué, conegut pels salts del mateix nom, on el torrent del riu llisca sobre grans pedres. Al lloc es troben demarcats diversos corriols per a caminades que s'internen al bosc natiu. També hi ha el llac Todos los Santos. El llac impacta pel particular color maragda de les seves aigües, així com per estar envoltat de tres imposants volcans nevats, que també pertanyen al parc: el volcà Osorno, volcà Puntiagudo i Cerro Tronador. Descobert pels jesuïtes que habitaven l'illa Gran de Chiloé, que buscaven una ruta cap a la pampa per tal d'instal·lar allà una missió. L'expedició va partir des del mar, internant-se per l'estuari de Reloncaví cap a Ralún, descobrint posteriorment el llac que van creuar seguint cap a l'orient pel que avui és el pas internacional Pérez Rosales. Els jesuïtes van continuar fent aquesta ruta fins que van abandonar la seva missió de Nahuel Huapi el 1718, passant el llac a l'oblit. El llac va ser redescobert a mitjan segle xix quan expedicionaris van pujar el volcà Osorno, albirant el llac cap a l'orient.

## Referències

* ↑ «Parque Nacional Vicente Pérez Rosales» (en castellà). Corporación Nacional Forestal (CONAF). [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ «Bosques Templados Lluviosos de los Andes Australes». UNESCO. [Consulta: 15 desembre 2024].
* ↑ Koff, Harlan; Maganda, Carmen. Environmental Security in Transnational Contexts: What Relevance for Regional Human Security Regimes? (en anglès). Routledge, 2019-10-23. ISBN 978-1-351-17625-5.
* ↑ «Parque Nacional Vicente Pérez Rosales: El más longevo de los parques nacionales chilenos». Revista Chilena de Infectología, 2023.
* ↑ Purto, Mauricio. Guía de excursión a la cordillera (en castellà). AGUILAR, 2022-11-01, p. 198. ISBN 978-956-6063-68-1.
# Aria (Pèrsia)

Aria (en persa antic 'Haraiva', en avèstic 'Haraeuua' en grec antic Ἀρεία o Ἀρείων γῆ) va ser una satrapia de l'Imperi Persa situada entre l'Hazaradjat al nord, que la separava de la Hircània i la Margiana, les muntanyes Bagous (Ghor) a l'est, Carmània al sud; i les muntanyes Masdoranos i Pàrtia a l'oest.
Claudi Ptolemeu fixa els seus límits de manera similar, però dona al nord Margiàna i Bactriana, Pàrtia i Carmània o Caramània a l'oest, Drangiana al sud, i les muntanyes Paropamisos a l'est. Modernament es considera que limitava a l'est amb Pàrtia i Hircània i també tocava a Bactriana i Margiana al nord i amb Drangiana al sud-est.
Els parts, corasmis, sogdians i aris formaven la XVIa satrapia segons Heròdot que classifica als aris com un grup dels bactrians. Això s'explica perquè la satrapia d'Aria era una de les que formaven part de la gran satrapia de Bactriana. Heròdot també diu que els medes s'anomenaven originàriament aris, i que el seu significat és etnogràfic.
Segons Estrabó, Aria tenia 2.000 estadis de llargada i 300 d'ample. El riu Arios era el principal del país i tenia les ciutats d'Artacoana, Alexandria d'Aria i Ària. Encara que Artacoana era la capital, la primera ciutat importat fou Susia (potser Tus, prop de Mashad). Claudi Ptolemeu dona una llista de ciutats i districtes que no s'han pogut identificar.
No s'ha de confondre aquesta satrapia amb la regió natural d'Ariana, equivalent al modern Iran.

## Notes

* ↑ Segons Flavi Arrià
* ↑ Segons Isidor de Carax

## Referències

* 1 2 3 Smith, William (ed.). «Aria». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 febrer 2022].
* ↑ Claudi Ptolemeu. Geografia, VI, 17, 1
* ↑ Heròdot. Històries, III, 93
* ↑ Heròdot. Històries, VII, 65
* ↑ Heròdot. Històries, VII, 2
* ↑ Estrabó. Geografia, II, 1, 14,
* ↑ Claudi Ptolemeu. Geografia, VI, 17
# Bombus

Bombus és un gènere d'himenòpters de la família dels àpids, coneguts popularment com a borinots. Tenen el cos pelut i un color semblant al de les abelles per tal d'alertar els depredadors de la seva perillositat però, malgrat que els borinots també tenen fibló habitualment no l'utilitzen.

## Noms comuns

Les espècies del gènere Bombus es coneixen vulgarment com a borinots o abellots/abegots i bom(b)irons/bumerons/bumbirons al País Valencià, matabous a Menorca (Bombus hortorum) (vegeu Borinot (zoologia)).

## Història natural

Són insectes socials, però les seves colònies són menys nombroses que les de les abelles (al voltant de 50 individus) i encara que fan mel, no n'emmagatzemen en tanta quantitat, ja que només la femella, que serà la fundadora d'una nova colònia a la primavera, arriba a passar l'hivern. Són molts bons pol·linitzadors de tota mena de plantes silvestres i conreades i s'utilitzen, per exemple, per pol·linitzar tomaqueres en hivernacles. Poden volar amb temperatures més baixes que les abelles i fins i tot amb una lleugera pluja, ja que tenen un mecanisme especial de control de temperatura del cos.
L'espècie B. hyperboreus, de l'Àrtida, és l'insecte eusocial que viu més al nord.

## Taxonomia

* Bombus hortorum
* Bombus ruderatus
* Bombus cullumanus
* Bombus subterraneus
* Bombus distinguendus
* Bombus sylvarum
* Bombus terrestris
* Bombus affinis
* Bombus bimaculatus
* Bombus borealis
* Bombus griseocollis
* Bombus fervidus
* Bombus flavifrons
* Bombus impatiens
* Bombus insularis
* Bombus lucorum
* Bombus lapidarius
* Bombus monticola
* Bombus pascuorum
* Bombus pensylvanicus
* Bombus perplexus
* Bombus polaris
* Bombus pratorum
* Bombus rufocinctus
* Bombus ternarius
* Bombus sylvicola
* Bombus vagans
* Bombus occidentalis
* Bombus appositus
* Bombus bifarius
* Bombus kirbyellis
* Bombus fridgidus

## Referències

* ↑ Entrada «Bombus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Milliron, H. E.; Oliver, D. R. «Bumblebees from northern Ellesmere Island, with observations on usurpation by Megabombus hyperboreus (Schönh.)» (en anglès). Canadian Entomologist, 98, 2, 1966, pàg. 207-213. DOI: 10.4039/Ent98207-2.
# Lydia del Canto Soriano

Lydia del Canto Soriano (Torrent, 1985) és una periodista i política valenciana, que entre d'altres ha sigut Secretària Autonòmica de Comunicació del Consell de la Generalitat Valenciana del president Ximo Puig (2015), directora del diari Levante-EMV (2018-2022) i Secretària d'Estat de Comunicació al Govern d'Espanya des de desembre de 2024.

## Biografia

Llicenciada en Periodisme i Comunicació Audiovisual el 2008 per la Universitat de València, aquell mateix any del Canto s'incorpora a la redacció del periòdic Levante-El Mercantil Valenciana (Levante-EMV). EL 2014 passa a dirigir la comunicació del Partit Socialista del País Valencià (PSPV) que un any més tard aconsegueix desallotjar al Partit Popular (PP) del govern de la Generalitat amb Ximo Puig al capdavant. El nou president Puig situarà a Lydia del Canto com a responsable de la Secretaria Autonòmica de Comunicació el juliol de 2015, però tres mesos després dimiteix per tornar al periòdic on havia treballat com a sotsdirectora i responsable de continguts digitals.
L'editorial del diari, Prensa Ibérica, comença a encomanar-li majors responsabilitats en altres capçaleres del mateix grup (Superdeporte, Regió 7 i Diari de Girona) fins que el setembre de 2018 és nomenada directora de Levante-EMV. El seu nomenament va tenir una gran repercussió tant per la seua joventut com per ser la primera dona a dirigir un diari amb prop d'un segle i mig de vida.
El setembre 2022 deixa la direcció del periòdic en mans de José Luis Valencia i del Canto s'incorpora com a directiva de l'empresa naviliera Baleària. L'abril de 2024 torna al PSPV com a cap de comunicació de la nova secretària general Diana Morant. El desembre del mateix any torna a canviar, aquesta vegada passa a dirigir la Secretaria d'Estat de Comunicació del Govern espanyol del també socialista Pedro Sánchez.

## Referències

* 1 2 «Lydia del Canto, ex-col·laboradora de Ximo Puig, nova secretària d'estat de Comunicació». [Consulta: 12 gener 2025].
* ↑ prnoticias, redacción. «Lydia del Canto, exjefa de comunicación del PSOE, nueva directora de 'Levante-EMV'». prnoticias.com. [Consulta: 1r juny 2019].
* ↑ «La periodista Lydia del Canto, nueva directora de Levante-EMV». La Vanguardia, 20-09-2018. [Consulta: 1r juny 2019].
* ↑ «Lydia del Canto sustituye a Julio Monreal como directora de 'Levante-EMV'». eldiario.es. [Consulta: 1r juny 2019].
* ↑ Press, Europa. «Prensa Ibérica nombra a Tomás Mayoral director de 'Información', y a Lydia del Canto, directora del diario 'Levante-EMV'». www.europapress.es, 20-09-2018. [Consulta: 1r juny 2019].
* ↑ Del Canto, Lydia. «José Luis Valencia, nuevo director de Levante-EMV». [Consulta: 16 abril 2023].
* ↑ «Lydia del Canto, "la periodista que llevó a Ximo Puig al poder", toma las riendas de la comunicación del Gobierno» (en castellà), 23-12-2024. [Consulta: 12 gener 2025].
# Gerardo Rivas

Gerardo Rivas (Asunción, 1905) fou un futbolista paraguaià de la dècada de 1920.
Fou 32 cops internacional amb la selecció del Paraguai i marcà 12 gols. Jugà les edicions de la Copa Amèrica de 1921, 1922, 1923, 1924, i 1925.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de Libertad, Atlético de Rafaela i Rosario Central.

## Referències

* ↑ «Estadísticas en la selección de Paraguay».
* ↑ «Gerardo Rivas en el Sudamericano 1921». Arxivat de l'original el 2020-01-18. [Consulta: 29 abril 2021].
* ↑ «Copa América, edición por edición».
# Henry Grinnell

Henry Grinnell (New Bedford, Massachusetts, 18 de febrer de 1799 - Nova York, 30 de juny de 1874) va ser un comerciant i filantrop estatunidenc.

## Carrera

El 1818 Grinnell es va traslladar a Nova York com a treballador de l'empresa H.D. & E.B. Sewell. Es va casar amb Sarah Minturn el 1822. El 1825 Grinnell es va unir al seu germà Joseph Grinnell en la Fish, Grinnell & Company, empre que uns anys més tard, amb la incorporació del seu cunyat Henry, es va convertir en la Grinnell, Minturn & Company. L'empresa a poc a poc va anar ampliant el seu ventall d'operacions, incidint sobretot en el negoci navilier. Amb els anys la companyia passà a ser una de les més importants de Nova York.
Henry Grinnell es va retirar el 1850, època en què passà a interessar-se en el destí de l'Expedició Polar de Franklin. A partir d'aleshores inicià una correspondència regular amb Lady Jane Franklin, que durà fins a la seva mort, amb intenció de resoldre el misteri del seu destí, així com promoure i finançar diverses expedicions.
La primera d'aquestes expedicions va tenir lloc el 1850, quan va comprar i cedir a l'armada dels Estats Units els bergantins Rescue i Advance per buscar a l'Àrtida sota el comandament del tinent Edwin de Haven. Després que l'expedició tornés sense èxit va finançar una segona expedició amb l'Advance, comandat per Elisha Kent Kane. L'expedició va explorar la regió anomenada Terra de Grinnell, a la costa nord-oest de Groenlàndia entre 1853 i 1855, fins que el vaixell hagué de ser abandonat en quedar atrapat pel gel.
El 1856 Grinnell va tenir un paper fonamental a l'hora de cedir al Regne Unit, com a gest de bona voluntat, el recentment recuperat i restaurat pels Estats Units HMS Resolute. L'esperança de Grinnell era que el vaixell participés en una nova recerca de l'expedició de Franklin.
Posteriorment Grinnell continuà interessant-se en l'exploració polar, contribuint en l'expedició d'Isaac Israel Hayes el 1860, i les tres expedicions que Charles Francis Hall efectuà entre 1860 i 1870.
Henry Grinnell fou un dels fundadors de l'American Geographical and Statistical Society.

## Referències

* ↑ «Henry Grinnell» (en anglès). New York Times [Nova York], 02-07-1874 [Consulta: 30 agost 2011].
* Henry Grinnell Letters (Grinnell, Henry, 1799–1874) G. W. Blunt White Library, Mystic Seaport
* Loomis, Chauncey C., Weird and Tragic Shores: The Story of Charles Francis Hall, Explorer, Nova York, Alfred A. Knopf, Inc, 1971.
* McGoogan, Ken (2006). Lady Franklin's Revenge: A True Story of Ambition, Obsession and the Remaking of Arctic History. Londres: Bantam Books. ISBN 0-553-81643-8.
* Parker Snow, William (1886) Science, trade & humanity combined, personal ideas, plans and labours in connection with such from 1849 to 1886, imprès el 1886.

## Enllaços externs

* Retrat
# Polytelis

Polytelis és un gènere d'ocells de la família dels psitacúlids (Psittaculidae). És endèmic d'Austràlia.

## Descripció

Són lloros elegants i de mida mitjana amb una cua graduada molt llarga i forta i ales llargues i estretes que donen una silueta de vol "alineada"; dimorfisme sexual de lleu a pronunciat, els juvenils són de tons més apagats.

## Distribució i hàbitat

Habita en boscos oberts, de ribera, garrigues àrides; es mouen en parelles o grups petits, de vegades s'agrupen a on hi ha la font d'aliment; s'alimenten tant a dalt dels arbres com a terra; fan moviments estacionals o nòmades. El vol és ràpid i directe i les espècies es substitueixen geogràficament.

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per tres espècies:
* cotorra superba (Polytelis swainsonii).
* cotorra regent (Polytelis anthopeplus).
* cotorra d'Alexandra (Polytelis alexandrae).

## Referències

* ↑ «2024 Citation & Downloadable Checklists». Clements Checklist. [Consulta: 21 gener 2025].
* 1 2 Forshaw, Joseph M. Parrots of the World (en anglès). Princeton University Press, 27 octubre 2010, p. 116. ISBN 978-1-4008-3620-8.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Parrots, cockatoos – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 21 gener 2025].
# Santiago Salcedo

Santiago Salcedo (Asunción, Paraguai, 6 de setembre de 1981) és un futbolista paraguaià.
Va disputar 5 partits amb la selecció del Paraguai. Pel que fa a clubs, destacà a Lanús de l'Argentina, Club Atlético Banfield (cedit per Cerro Porteño), i des de 2016 al Club Libertad.

## Referències

* ↑ National Football Teams
* ↑ Lanús: Salcedo es el reemplazante para Sand
* 1 2 Perfil a soccerway
* ↑ Santiago Salcedo arregló su vínculo con el Taladro y esperan su llegada