OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castillo de Teayo

El Castillo de Teayo és un jaciment arqueològic prehispànic de Mesoamèrica situat en el municipi de Castillo de Teayo a la regió de la cultura huasteca, a la part septentrional de l'estat de Veracruz, Mèxic.
És una edificació de forma piramidal que conserva la major part de la seva estructura de 11,3 metres d'altura, destaca l'escalinata i l'estructura que remata l'edifici, probablement dedicada a un temple. Cal esmentar que és una de les poques estructures del seu tipus a la zona mesoamericana. En els Lienzos de Tuxpan —una sèrie de mapes natius trobats a Tihuatlán—, aquest lloc apareix representat amb el glifo de Teayotlán. D'acord amb una versió, el seu nom prové, etimològicament, del vocable de l'idioma huastec, i vol dir "en la tortuga de pedra". Una altra versió oficial del nom, és que aquest prové del vocable Nàhuatl Teayok, Te-ayo-k “Tortuga sobre pedra”. Rep el seu nom actual perquè es troba en el municipi un temple o castell arqueològic, únic vestigi d'una gran ciutat indígena, mescla de les cultures olmeca i huasteca. Antigament es va anomenar Tzapotlán.

## Història

Es considera que en aquest lloc va ser una de les més antigues poblacions huasteques. Amb períodes d'ocupació des de l'any 1000 al 1200 dC, en el Període postclàssic mesoamericà tardà, va tenir una forta influència de la cultura Mexica. En el lloc hi ha una piràmide amb part de la seva estructura completa. Té una escalinata i en la seva part superior probablement restes d'un temple; és una de les poques estructures d'aquest tipus coneguda a mesoamèrica. En el museu hi ha escultures trobades en el lloc, amb estils que evidencien un culte fàl·lic.
Hi ha evidències de diverses tradicions culturals, la Huasteca —segles X al XII— i la mexica —Posclàssic tardà. D'acord amb especialistes, l'arquitectura de l'edifici és de filiació mexica, i es pensa que també va tenir relacions amb grups tolteques de l'Altiplà Mexicà. S'estima que la cultura olmeca-vixtoti es va convertir en la cuexteca o huasteca. Les escultures del lloc tenen una forta influència de les cultures maia i tolteca. No obstant, hi ha versions que l'estil correspon a la cultura tolteca.

## Estructura

L'estructura és un edifici d'origen tolteca, amb estils constructius que evidencien influència Huasteca i Mexica. L'edifici té 3 cossos, inclinats, separats per un descans. La planta és quadrada amb 24 metres de costat i la seva altura és més d'11 metres.
L'ornament de l'edifici consisteix en una motllura plana, en el perímetre de l'edifici, a 1,40 metres d'altura. Al voltant hi ha escultures de diferents grandàries i estil.

## Referències

* ↑ «Nomenclatura Denominación Castillo de Teayo». Enciclopedia de los Municipios de México INFD. Arxivat de l'original el 2012-04-04 [Consulta: setembre 2010]. Arxivat 2012-04-04 at WebCite
* 1 2 3 «Castillo de Teayo». Portal Veracruz. Arxivat de l'original el 2014-12-13 [Consulta: setembre 2010]. Arxivat 2011-01-05 a Wayback Machine.
* 1 2 «Castillo de Teayo». innatia.com [Consulta: setembre 2010].

## Enllaços externs

* Lloc oficial Arxivat 2011-08-17 a Wayback Machine. del Municipi Castillo de Teayo
# Candelo

Candelo (en piemontès, Candèj ) és un municipi italià de la província de Biella a la regió del Piemont. El centre històric medieval està inclòs a la llista dels "pobles més bonics d'Itàlia".

## Història

Durant la Segona Guerra Mundial, Candelo va ser un dels municipis del Piemont designats com a lloc d'internament gratuït per als jueus estrangers.

## Llocs d'interès
### Arqueologia

* Jaciment d'Ysangarda, situat a la Baraggia, és una zona d'interès arqueològic que entre els segles XII i XV va sorgir un poble i una sèrie de fortificacions pertanyents a la poderosa família longobarda Vialardi.

### Arquitectura civil

* Ricetto di Candelo, una estructura medieval fortificada per a l'acumulació de mercaderies.
* Edifici de l'Ajuntament, situat a la Piazza Castello, una part del qual va ser enderrocat l'any 1816 per donar lloc al nou edifici. Va ser dissenyat i construït per l'arquitecte Nicola Tarino.

### Arquitectura religiosa

* Església de Santa Maria Maggiore, és una església que data del segle XII. Va patir reiterades modificacions i ampliacions fins al segle XVIII. Destaquen els acabats interiors de fusta i les obres d'art del segle XVII.
* Església de Sant Llorenç, la seva construcció original data d'una època anterior a l'any 1000. Va ser totalment reconstruïda en estil barroc a la segona meitat del segle XVII.
* Església de Sant Pere, va ser reconstruïda a partir de l'any 1679, després de l'ensorrament de l'estructura anterior. La façana actual del 1932 és obra de l'arquitecte Nicola Mosso. La fornícula que hi ha sobre el portal central conté el quadre que representa El lliurament de les claus a Sant Pere (Deabate 1932). La gran sagristia del segle XVIII, a la qual s'accedeix per una porta tallada del segle XVIII, conserva importants mobles, pintures i escultures en fusta dels segles XVII i XVIII.
* Església de la Santa Creu.
* Església de Sant Grato.

## Ciutats Agermanades

Manté una relació d'agermanament amb:
* La Roche-sur-Foron

## Referències

* ↑ «Ricetto di Candelo» (en italià). Associazione de I Borghi Più Belli D'Italia. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «Ebrei stranieri internati in Italia durante il periodo bellico». Anna Pizzuti 1llengua=italià. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «Baraggia - La leggenda di Ysangarda: una rocca scomparsa nel verde». Associazione Turistica Pro Loco Candelo. Arxivat de l'original el 3 juny 2010. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «Candelo: la consulta del gemellaggio a la Roche per la festa popolare della soupe». NewsBiella. Arxivat de l'original el 19 setembre 2016. [Consulta: 9 gener 2025].
# Declaració Balfour de 1917

La Declaració Balfour fou una carta, datada del 2 de novembre de 1917, del secretari d'Estat d'Afers Exteriors britànic, Arthur James Balfour, al baró Walter Rothschild, líder de la comunitat jueva britànica, per a transmetre's a la Federació Sionista de la Gran Bretanya i Irlanda.
La carta expressava l'opinió favorable del gabinet britànic de la creació d'una llar nacional pel poble jueu a Palestina, segons l'acord aconseguit el 31 d'octubre de 1917. A més a més, exposava que la declaració era un senyal de la "simpatia amb les aspiracions sionistes jueves", establint que:
| « | El govern de Sa Majestat considera favorablement l'establiment a Palestina d'una llar nacional pel poble jueu, i utilitzarà el millor dels seus esforços per a facilitar la consecució d'aquest objectiu, amb el benentès que no es realitzarà cap acció que pugui perjudicar els drets civils i religiosos de les comunitats no jueves existents a Palestina, ni els drets i l'estatus polític gaudit pels jueus en qualsevol altre país. | » |
| — Arthur Balfour |||
La Declaració de Balfour fou posteriorment incorporada en el tractat de pau de Sèvres i el Mandat britànic de Palestina. El document original està conservat a la Biblioteca Britànica. L'aniversari de la declaració, el 2 de novembre, és commemorat a Israel i per la diàspora jueva com el Dia de Balfour.

## Referències

* ↑ «Balfour Declaration» (en anglès). Encyclopædia Britannica. [Consulta: 12 agost 2007].
* ↑ Yapp, M.E.. The Making of the Modern Near East 1792-1923. Harlow, England: Longman, 1987, p. 290. ISBN 0-582-49380-3.

## Vegeu també

* Hava Naguila
# Sofia Fuoco

Sofia Fuoco (Milà, 16 de gener de 1830 - Carate Urio, província de Como, 4 de juny de 1916) fou una ballarina italiana, nascuda Maria Brambilla; el seu nom artístic, Fuoco (nom de la mare, donat perquè hi havia més d'una "Maria Brambilla" a l'escola de ball), "Foc" en italià.
El seu pare era pintor, entrà sent molt jove en l'escola de Carlo Blasis i debutà a La Scala el 1839. També actuà en l'Òpera de París i en el Teatre Reial de Madrid entre 1846 i 1850, així com en el Gran Teatre del Liceu de Barcelona.
Posseïa una forta tècnica, sobretot a les puntes, pel que fou anomenada pointue. Aconseguí gran èxit i honors amb Henry IV, obra auspiciada per l'entusiasta Théophile Gautier, amb la música d'Ambroise Thomas i coreografia de Mazilier, i amb balls de Blasis, Perrot i Coppini, alguns dels quals passaren ser els seus cavalls de batalla. Creà la versió italiana del cèlebre Pas de quatre Perrot-Pugni, amb Taglioni, Rosati i Vente el 1846 a Milà.
Es retirà dels escenaris el 1850. Apareix retratada en el llibre Le regine della danza, de Gastone Monaldi (Torí, 1910) i en les pàgines que hi dedicà Ivor Guest a The Romantic Ballet (Londres, 1966).

## Referències

* ↑ Paris, Carmen. Diccionario biográfico de la danza (en castellà). Lib Deportivas Esteban Sanz, 1997*. ISBN 978-84-85977-62-8.

## Bibliografia

* Edita SARPE, Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. II, pàg. 470. (ISBN 84-7291-226-4)
# Tamarix boveana

Tamarix boveana és una espècie de planta de la família de les Tamaricàcies. Aquestes espècies acostumen a viure molts anys.

## Descripció

Arbre perennifoli de mida petita, monoic, de fins a 8(10) m d'alçada, o més freqüentment arbust erecte, poc dens, de port irregular. Tronc més o menys dret, amb l'escorça bru grisenca i molt esquerdada als exemplars més vells. Branques amb escorça poc esquerdada, més fosques. Branquetes marronoses o marró vermelloses, essent les més joves verdoses. Fulles alternes (2-5 mm), esquamiformes, de triangular-lanceolades a linears, amb punta aguda sèssils, poc aplicades, més lliures que a les altres espècies del gènere, sense estípules. Limbe amb glàndules secretores de sal ben visibles, especialment en aquells hàbitats més salobres. Raïms grans, llargament pedunculats, poc densos, que neixen generalment sobre els branquillons d'anys anteriors. Flors tetràmeres, amb 4 pètals, d'estretament obovats a unguiculats, blancs o roses. 4 sèpals, 4 estams i 3 estil. Rarament poden aparèixer flors pentàmeres. Disc estaminal amb l'àpex dels lòbuls del disc nectarífer lleugerament més ample que la base dels estams. Fruit en càpsula ovoide de 6-8 mm de longitud, dehiscent en 3 valves que en obrir-se alliberen nombroses llavors amb un llarg i dens plomall de pèls unicel·lulars blancs. Floreix a l'hivern i a la primavera. Fructifica a la primavera.

## Hàbitat

Terrenys humits, especialment a llits i marges de rius, llacunes de Mar Chica i a altres aiguamolls. Tolera bé la salinitat.

## Distribució

Es troba per Espanya oriental i nord d'Àfrica, on viu principalment a les regions mediterrànies més seques i al Sàhara septentrional.

## Referències

* ↑ «Tamarix boveana» a The Plant List. Data consulta: 05 de maig de 2014.
* ↑ Charco García, Jesús. Guía de los árboles y arbustos del norte de África. Madrid:Agencia Española de Cooperación Internacional, 2001. ISBN 84-7232-878-3.
# Ángel Calderón de la Barca y Belgrano

Ángel Calderón de la Barca y Belgrano (Buenos Aires, Virregnat del Riu de la Plata, 2 d'octubre de 1790 - Sant Sebastià, 31 de maig de 1861) va ser un diplomàtic i polític espanyol, ministre durant el regnat d'Isabel II.

## Biografia

Era fill de l'administrador de duanes José Marí­a Calderón de la Barca y Vera i la criolla Josefa Belgrano El 1808 marxà a Londres, d'on va tornar a Espanya per lluitar a la guerra del francès. Fou fet presoner i va passar un temps confinat a Dijon.
Diplomàtic des de l'any 1819, es va casar poc després amb Isabel de Vera y Sotosánchez. Secretari en 1820 de la legació espanyola a Rússia, destinat després – des de 1825 - a Londres. A la ciutat britànica va conèixer l'escocesa Frances Erskine Inglis, amb qui es casaria en 1838.
De 1835 a 1839 seria intermitentment encarregat de negocis als Estats Units (fou destituït un temps per negar-se a jurar la Constitució Espanyola de 1812), i de 1839 a 1841 seria Ministre Plenipotenciari a Mèxic (ambaixador). En 1844 torna a Espanya, on fou nomenat subsecretari d'Estat, però dimití al cap de poc per ser nomenat novament ambaixador als Estats Units. Allí mantindria una activa correspondència amb l'hispanista americà William Hickling Prescott. En juny de 1853 deixa l'ambaixada quan és nomenat Ministre d'Estat en el gabinet de Francisco Lersundi, càrrec que mantindrà fins a juliol de 1854. En 1853 fou nomenat senador vitalici.
Després de la vicalvarada (1854) es va amagar a l'ambaixada de l'Imperi Austríac i després a la de Dinamarca. Després es va exiliar a França, d'on va tornar en 1856. En tornar es va retirar a les seves possessions de Zarautz i va publicar la traducció al castellà de Fabiola del cardenal Nicholas Patrick Stephen Wiseman.

## Referències

* ↑ Ángel Calderón de la Barca Arxivat 2016-02-01 a Wayback Machine. a geneanet.
* 1 2 Ángel Calderón de la Barca a mcnbiografias
* ↑ Fitxa del Senat

## Bibliografia

* Cadenas y Vinent, Vicente de. Extracto de los Expedientes de la Orden de Carlos III (1771-1847). 9, 1986 [Consulta: 18 maig 2010].
# Pål Tyldum

Pål Tyldum (Høylandet, 28 de març de 1942) és un esquiador de fons noruec, ja retirat, que va aconseguir medalles olímpiques en tres Jocs diferents.

## Carrera esportiva

Especialista en llargues distàncies, participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1968 realitzats a Grenoble (França), on finalitzà setè en la prova de 15 quilòmetre; quart en la prova de 50 km i, finalment, la medalla d'or en la prova de relleus 4x10 quilòmetres amb l'equip noruec. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1972 realitzats a Sapporo (Japó) aconseguí guanyà la medalla d'or en la prova de 50 quilòmetre i la medalla de plata en les proves de 30 km i la de relleus 4x10 quilòmetres. Tornà a participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1976 realitzats a Innsbruck (Àustria), finalitzant 20è en la prova de 15 quilòmetres, setè en la prova de 50 km i segon en la prova de relleus 4x10 quilòmetres.
Al llarg de la seva carrera aconseguí guanyar set títols nacionals d'esquí de fons.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Pål Tyldum». [Consulta: 18 octubre 2023].
* ↑ «TYLDUM Paal». International Ski Federation. [Consulta: 7 gener 2020].

## Enllaços externs

* (anglès) www.fis-ski.com - Pål Tyldum Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.
# Tarnòs

Tarnòs (en francès Tarnos) és un municipi francès situat al departament de les Landes i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 4.813 | 5.054 | 6.959 | 8.219 | 9.099 | 10.073 | 11.154 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Liste des maires successifs :
| Període | Identitat | Partit | Qualitat |
| - 1816 | Joseph Destremaut | |
| 1816 | Charles Lalanne | |
| 1816 - 1818 | Pierre Castillon | |
| 1818 - 1823 | Bernard Duboscq | |
| 1823 - 1828 | Joseph Mege | |
| 1828 - 1840 | Salvat Lalanne | |
| 1840 - 1844 | Paul Adoue | |
| 1844 - 1857 | Pierre Lacouture | |
| 1857 - 1870 | Jean Séverin-Rouy | |
| 1870 - 1871 | Joseph Bernettes | |
| 1871 - 1878 | Charles de Lalande | |
| 1878 - 1904 | Jean-Baptiste Devert | |
| 1904 - 1919 | Maurice Labrouche | |
| 1919 - 1920 | François Graciet | |
| 1920 | Pierre Dufourcet | |
| 1920 - 1920 | Adolphe Pomade | |
| 1920 - 1923 | Pierre Dufourcet | |
| 1923 - 1923 | Jean-Baptiste Sanglan | PCF | |
| 1923 - 1925 | Alexandre Pereyre | PCF |
| 1925 - 1930 | Jean Bebé | PCF |
| 1930 - 1930 | Joseph Biarrotte | PCF |
| 1930 - 1935 | Charles Durroty | PCF |
| 1935- 1939 | Joseph Biarrotte | PCF |
| 1939 - 1944 | Maurice Daugareil | Nomenat pel prefecte |
| 1944 - 1947 | Albert Castets | PCF |
| 1947 - 1971 | Joseph Biarrotte | PCF |
| 1971 - 1991 | André Maye | PCF | Conseller general (1970-1988) |
| 1991 - 2004 | Pierrette Fontenas | PCF | Conseller general (1988-2008) |
| 2004 - | Jean-Marc Lespade | PCF |

## Agermanaments

* Serpa

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
| Etapa precedent Ondres | Camí de Sant Jaume Via de Solac | Etapa següent Baiona |
# Ília Vèkua

Ília Vèkua (georgià: ილია ვეკუა) (Shesheleta, 23 d'abril de 1907 $^{(Julià)}$ - Tbilisi, 2 de desembre de 1977) va ser un matemàtic soviètic.

## Vida i obra

En acabar els seus estudis secundaris al institut de la ciutat de Zúgdidi, es va matricular a la facultat de física i matemàtiques de la universitat estatl de Tbilisi, en la qual es va graduar el 1930. Els anys successius va seguir estudis de postgrau, sota la direcció de N. Krilov, N. Muskhelixvili i V. Smirnov, sobre les equacions de la física matemàtica, treballs que li van servir posteriorment (1937) per a obtenir el doctorat. A partir de 1933 va ser professor a la universitat de Tbilissi, essent el col·laborador més actiu de Muskhelixvili. El 1940 va rebre l'habilitació per a la docència amb una tesi sobre la representació complexa de les solucions de les equacions el·líptiques i les seves aplicacions als problemes de valors límit, tema pel que és recordat avui en dia. El 1951 es va traslladar a Moscou on va treballar a la universitat i al Institut Steklov de Matemàtiques. El 1958, en fundar-se la universitat de Novossibirsk a Sibèria, en va ser nomenat el seu primer rector i va mantenir el càrrec fins al 1965 quan va tornar a Tbilissi, per a fer-se càrrec del rectorat de la seva universitat. El 1972 va ser elegit president de l'Acadèmia de Ciències de la República Soviètica de Geòrgia i va ocupar aquest càrrec fins al final de la seva vida.
La seva aportació més notable va ser el mètode (o els operadors) de Vèkua que enllacen les propietats de les funcions harmòniques amb les solucions de les equacions en derivades parcials el·líptiques de segon ordre.

## Referències

* ↑ Бицадзе i Хведелидзе, 1987, p. 1.
* ↑ Kravchenko, 2009, p. 29.
* ↑ Бицадзе i Хведелидзе, 1987, p. 2.
* ↑ Mikhlin i Prößdorf, 1986, p. 178.
* ↑ Moiola, Hiptmair i Perugia, 2011, p. 779.

## Bibliografia

* Бицадзе, Андрей; Хведелидзе, Борис «Илья Несторович Векуа» (en rus). Metsniereba, 1987. ISSN: 0135-0730.
* Kravchenko, Vladimir V. Applied Pseudoanalytic Function Theory (en anglès). Springer, 2009. ISBN 9783034600040.
* Mikhlin, Solomon G.; Prößdorf, Siegfried. Singular Integral Operators (en anglès). Springer, 1986. ISBN 0-387-15967-3.
* Moiola, A.; Hiptmair, R.; Perugia, I. «Vekua theory for the Helmholtz operator» (en anglès). Zeitschrift für angewandte Mathematik und Physik, Vol.62, Num. 5, 2011, pàg. 779-807. DOI: 10.1007/s00033-011-0142-3. ISSN: 0044-2275.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Ília Vèkua» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Козлова, В.В. «Векуа Илья Несторович». Математический институт им. В.А. Стеклова, 2009. [Consulta: 14 desembre 2021]. (rus)
* «Векуа Илья Нестерович». Музея истории МФТИ. [Consulta: 14 desembre 2021]. (rus)
* «110 лет со дня рождения первого ректора НГУ Ильи Несторовича Векуа». BezFormata, 2019. [Consulta: 14 desembre 2021]. (rus)
* «Векуа Илья Несторович — Академик АН СССР — Герой Соц. Труда — Советский учёный-математик (06.05.1907—02.12.1977)». СССР - СОЮЗ СОВЕТСКИХ СОЦИАЛИСТИЧЕСКИХ РЕСПУБЛИК. [Consulta: 14 desembre 2021]. (rus)
# Xavier Roig i Castelló

Xavier Roig i Castelló (Barcelona, 1957) és un enginyer, empresari i assagista català. Va ser col·laborador habitual del diari Avui i del diari Ara. Ha estat professor del màster en globalització de la Universitat de Barcelona. Amb una llarga experiència en el món empresarial, ha treballat en empreses de tecnologia com Bull, Indra o Sema Group. Actualment és soci director d'Eventmind Consulting i president executiu de Global Tree Trust. També fou impulsor del Col·lectiu per la Correcció del Dèficit Fiscal.
El 23 de desembre de 2021, el diari Ara no li va publicar un article, titulat "El nostre idioma no té adversaris", cosa que va desfermar l'acusació de censura contra el diari.

## Obra

* Roig i Castelló, Xavier. El Gastrònom Accidental Als Estats Units. Edicions La Campana, 2000. ISBN 978-84-88791-94-8.
* Roig i Castelló, Xavier. Ni som ni serem. Edicions La Campana, 2002. ISBN 978-84-95616-18-0.
* Roig i Castelló, Xavier. Entre l'Espanya i la paret: on és la sortida per a una societat civil que vol i pot progressar?. Edicions La Campana, 2003. ISBN 978-84-95616-30-2.
* Roig i Castelló, Xavier. La Dictadura de la incompetència. La Campana, 2008. ISBN 978-84-96735-06-4.
* Roig i Castelló, Xavier. L'enigma rus. La Campana, 2019. ISBN 978-84-16863-53-2.

## Referències

* ↑ Petita autobiografia Arxivat 2015-09-23 a Wayback Machine. PDF
* ↑ (castellà)
* ↑ Vilaweb, 23-02-2004
* ↑ Roig, Xavier. «El nostre idioma no té adversaris». ParlemClar.cat, 03-01-2022. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ Vera, Esther. «L'Ara ni censura ni mai ha censurat». Twitter, 06-01-2022. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ Redacció. «La censura de l’article de Xavier Roig fa evident la deriva del diari Ara». La República, 07-01-2022. [Consulta: 2 febrer 2022].
* ↑ Bou, Ot. «La llum de gas de l’Ara i la caducitat de l’autonomisme». Vilaweb, 07-01-2022. [Consulta: 2 febrer 2023].
* ↑ Galves, Jordi. «Tot sobre la censura de Xavier Roig». El Nacional, 07-01-2022. [Consulta: 2 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Entrevista a Vilaweb
# Rajapur

Rajapur és una ciutat i municipi del districte de Ratnagiri a Maharashtra. Consta al cens del 2001 amb una població de 10.499 habitants (1901: 5.178 habitants). És un port que fou el darrer on van arribar els bots comercial àrabs fins al segle xix. La ciutat antiga és la millor conservada de Maharashtra. Al sud de la badia hi ha un antic far construït el 1873. Hi ha unes fonts d'aigua calenta considerada medicinal a un km de la ciutat que es diu que cura el reuma i malalties de la pell. Una altra font anomenada Ganga, que treu aigua només per períodes entre 2 dies i 3 mesos, és molt adorada pels hindús. El temple de VBithoba es trona al ig de la ciutat.
Rahapur era la capital de la regió quan fou conquerida pels musulmans el 1312. Va ser saquejada per Sivaji el 1660 o 1661 i altre cop el 1670, que va saquejar tanmateix la factoria anglesa establerta en aquest lloc en data incerta però no feia molt de temps. El 1713 va passar als Angria. El 1756 va ser ocupada pel peshwa maratha, amb les possessions del qual va passar als britànics el 1818. La municipalitat es va establir el 1876.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India. Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. , Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India. Oxford: Clarendon Press, 1908.