OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Demetri III d'Abkhàzia

Demetri III d'Abkhàzia (en georgià : დემეტრე III, Demetre III) fou rei d'Abkàzia del 967 al 975 (de 968/969 a 975/976 segons Toumanoff i de 957 a 979 segons René Grousset que segueix Marie-Félicité Brosset).
Demetri III era el tercer fill del rei Jordi II d'Abkhàzia. Va succeir al seu germà Lleó III d'Abkhàzia mort sense hereu mascle. Un partit de la noblesa es va reunir per cridat al seu germà petit Teodosi, que vivia exiliat a l'Imperi Romà d'Orient, per fer valer els seus drets a la corona, però el pretendent i els seus partidaris foren vençuts ràpidament per Demetri; Tedosi es va refugiar a Kartli amb el mthawar Adarnases, després amb David III d'Ibèria el futur curopalata de Taoklardjètia i finalment amb Ciríac II de Kakhètia. Demetri va convèncer a aquest darrer de fer de mediador per una reconciliació amb el seu germà, el que es va portar a efecte i Teodosi va poder tornar a Abkhàzia amb garanties de seguretat personal fetes per jurament davant el catholicos i el clergat del país.
Al cap d'un temps Demetri va tenir sospites que el seu germà tornava a conspirar i segons la crònica georgiana, « oblidant el nom de Déu posat de testimoni va violar el jurament » i va fer cegar a Teodosi. Aquest perjuri va aixecar la reprovació general de la població, però Demetri III va conservar el tron fins a la seva mort. Teodosi III el Cec fou cridat llavors a la successió.

## Bibliografia

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990
* Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie depuis l'Antiquité jusqu’au XIXe siècle, v. 1-7, Sant Petersburg, 1848-58
# Al-Àixath ibn Qays al-Kindí

Al-Àixath ibn Qays al-Kindí fou governador de l'Azerbaidjan i governador de facto de l'Armènia àrab suposadament sota el califa Ali (656-661). Era governador de l'Azerbaidjan el 657 quan va prendre partit per Ali però després el va trair i es va passar a Muàwiya I. A l'Armènia els àrabs havien designat Hamazasp Mamikonian com a governador, però aquest al cap d'uns mesos es va passar al partit romà d'Orient rebent el títol de curopalata. Hauria ocupat el lloc de Habib ibn Màslama el 657.
No se sap fins quan va governar ni qui va ser el seu successor, ja que no s'esmenta cap nom durant un quart de segle, excepte el de Parhapa, general de les tropes musulmanes d'Armènia, esmentat per Joan el Catolicós, que seria el nom armeni de l'àrab Fadala ibn Ubayd, que operava militarment a l'oest d'Armènia el 668, sent assenyalat com a cap (general) de les tropes musulmanes.

## Bibliografia

* Lammens, Etudes sur le regne du calife omaiyade Moawiya Ier,
* L'ARMÉNIE ENTRE BYZANCE ET L'ISLAM DEPUIS LA CONQUÊTE ARABE JUSQU'EN 886, per J. LAURENT, París, 1919.
* Histoire des guerres et des conquêtes des Arabes en Arménie, per l'historiador Ghévond, traduït per Garabed V. Chahnazarian, París, 1856
* René Grousset, Histoire d'Armenie.
# Adarnases V d'Ibèria

Adarnases V d'Ibèria (mort frare l'any 961) fou un duc de l'Alt Tao i curopalata d'Ibèria del 958 al 961. Era el fill de Sumbat d'Ibèria o potser del seu germà Bagrat Magistros (mort el març 945) .

## Biografia

Adarnases i sobretot després d'ell el seu fill David III d'Ibèria el Gran Curopalata són les figures dominants de la dinastia tenint en compte la debilitat del « rei titular dels kartvels » contemporani, el seu cosí, Bagrat II d'Ibèria Regwen (el Ximple o el Sot).
La Crònica georgiana indica que « els seus fills el van fer presoner i es va fer monjo, i va morir en aquesta condició no desitjada».

## Posteritat

Segons Cyril Toumanoff, Adarnases s'hauria casat amb una filla de David I d'Artanudji, príncep d'Adjària i Nigali, del qual va tenir a :
* Bagrat I d'Artanudji, duc de l'Alt Tao mort l'any 966 ;
* David III d'Ibèria, el Gran Curopalata, pare adoptiu del rei Bagrat III de Geòrgia.

## Notes et referències

* ↑ Selon la Chronique géorgienne citée par Marie-Félicité Brosset, p. 264, Adarnassé serait le fils du Bagrat Magistros mort en 945.
* ↑ René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947 (réimpr. 1973, 1984, 1995, 2008), 644 p., p. 502.
* ↑ Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie, p. 264.

## Bibliografia

* René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947 (réimpr. 1973, 1984, 1995, 2008), 644 p..
* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990, p. 130-131.
* Marie-Félicité Brosset, Additions et éclaircissements à l'Histoire de la Géorgie, Académie impériale des sciences, Saint-Pétersbourg, 1851 (lire ce livre avec Google Books : books.google.cat), Addition IX, « Histoire des Bagratides géorgiens, d'après les auteurs arméniens et grecs, jusqu'au commencement du XI$^e$ siècle », p. 138-188 & tableau généalogique, p. 155.
# Elies el Jove

Elies d'Enna o el Jove (Enna, Sicília, 823 - Salònica, 17 d'agost de 903) fou un monjo i anacoreta italià, pelegrí per diversos llocs. És venerat com a sant per les esglésies catòlica i ortodoxa.

## Biografia

Elies va néixer a Henna el 823 amb el nom de Joan Raquites. Una incursió musulmana a Sicília en 859 va fer que Joan abandonés la ciutat; no obstant això, va ésser fet presoner i venut com a esclau a l'Àfrica. Alliberat, va començar a predicar-hi l'Evangeli i pelegrinà a Palestina, on va rebre l'hàbit monàstic de mans del patriarca de Jerusalem, vivint en un monestir basilià de la Península del Sinaí i prenent el nom d’Elies. Després de tres anys com a monjo, va iniciar un seguit de viatges que el portaren a Alexandria, Pèrsia, Antioquia i el nord d'Àfrica.
El 878, quan Siracusa caigué en mans dels àrabs, Elies tornà a Sicília, trobant la seva mare a Palerm i conegué a Taormina Daniel, que serà el seu company de viatges. D'aquí marxà a Calàbria, on el 884 fundà un monestir a la Vall de les Salines, a Seminara, prop de Reggio Calabria, que prendrà el nom de Sant'Elia. La invasió àrab va fer que Elies marxés a Patras (Grècia) i a les muntanyes d'Aspromonte, a Santa Caterina. Elies, ja molt conegut, va fer un pelegrinatge a Roma.
Els seus viatges i la seva tasca d'evangelització a Europa, Àsia i Àfrica, va estendre la seva fama fins a Constantinoble, on l'emperador Lleó VI el Filòsof el convidà a anar-hi. Elies va començar el viatge, però en arribar a Salònica va emmalaltir i hi morí el 17 d'agost del 903.

## Veneració

Daniel, que l'acompanyava, el feu soterrar al monestir de Seminara. Al segle xviii, el monestir fou enderrocat i el seu culte sobrevisqué en un nou monestir ortodox anomenat de Santi Elia il Giovane e Filarete l'Ortolano. També és venerat a la ciutat d'Enna, a Reggio Calabria i a Melicuccà.

## Bibliografia

* Giuseppe Rossi Taibbi. Vita di Sant'Elia il Giovane. Istituto Siciliano Di Studi Bizantini e Neoellenici, 1962
* N. Ferrante. "Il monastero di S. Elianovo e Filareto di Seminara", Historica, XXXII (1979).
# Eudòxia Decapolitissa

Eudòxia Decapolitissa, en grec antic Εὐδοκία ἡ Δεκαπολίτισσα, va ser l'emperadriu consort de l'emperador romà d'Orient Miquel III l'Embriac, l'últim representant de la dinastia frígia.
Miquel III va pujar al tron l'any 842, quan només tenia dos anys. La seva mare Teodora i Teoctist, un alt funcionari, van governar l'imperi com a regents. L'any 855, Miquel III tenia 15 anys, i en aquesta època va conèixer Eudòxia Inguerina, que va convertir en la seva amant.
Teodora no aprovava aquesta relació i va organitzar una sèrie de trobades amb dones en edat de casar-se per trobar una núvia per al seu fill. Eudòxia Decapolitissa va ser una de les pretendentes que li van presentar al jove emperador. No es coneixen els seus orígens, encara que la seva família necessàriament devia tenir orígens nobles i una posició important a la cort. La mateixa Teodora havia estat escollida per la seva sogra Eufrosina en un concurs de núvies. Ella va triar la seva pròpia nora, i Miquel no va tenir l'opció de triar-la. Eudòxia Decapolitissa va ser escollida i es va convertir en emperadriu.
Sembla que Miquel va ignorar la seva nova esposa i continuava la seva aventura amb Inguerina. Es va produir un conflicte entre Miquel i els dos regents cap al novembre del 855. Miquel va organitzar l'assassinat de Teoctist i va treure Teodora de la regència. El seu oncle matern Bardes el va ajudar en el cop d'estat i els va substituir com a regent.
A principis del 856, Miquel III va fer tancar les seves germanes supervivents en un monestir. El 15 de març de 856, va desposseir Teodora del seu títol d'augusta. Se li va permetre viure al palau fins que va ser acusada de conspirar contra el seu fill l'any següent, i se la va obligar a unir-se a les seves filles com a monja l'agost o el setembre del 857.
No se sap quina va ser la sort d'Eudòxia durant aquests fets. Seguia sent l'esposa legal de Miquel III, però l'emperador continuava ignorant-la. Va mantenir el títol d'emperadriu fins que Miquel va ser assassinat per Basili l'any 867, el qual es va convertir en emperador. Basili no va perjudicar Eudòxia, que, vídua, va tornar amb la seva família i va desaparèixer dels registres històrics.

## Referències

* ↑ Garland, Lynda. Byzantine Empresses: women and Power in Byzantium AD 527-1204. Londres: Rouletge, 1998, p. 188. ISBN 9780203024812.
# Jordi Sincel·le

Jordi Sincel·le (llatí: Georgius Syncellus), anomenat també l'Abat i el Monjo, fou un escriptor grec que va viure a la darrera part del segle viii i primera part del segle ix. El seu nom derivava d'haver estat sincel·le, és a dir, assistent personal, del patriarca Tarasi de Constantinoble, mort el 806. Teòfanes Isàuric el descriu com un home intel·ligent i expert en història i cronologia.
Fou l'autor d'una cronografia o crònica el títol de la qual és Ἐκλογὴ Χρονογραφίας συνταγεῖσα ὑπὸ Γεωργίον Μοναχοῦ Συγκέλλου γεγονότος Ταρασίον Πατριάρχον Κωνσταντινουπόλεως ἀπὸ Ἀδὰμ μέχρι Διοκλητιανοῦ ('crònica selecta escrita per Jordi el Monjo, sincel de Tarasi patriarca de Constantinoble, d'Adam fins a Dioclecià'). L'obra hauria d'haver arribat fins al 800 però la seva mort la deixà inacabada a la pujada al tron de Dioclecià el 284. L'obra estava basada en la Crònica d'Eusebi de Cesarea. La Chronographia de Teòfanes Isàuric, que va del 285 al 813, seria una continuació d'aquest Chronicon, a qui Jordi Sincel·le, moribund, hauria demanat que l'acabés.
De vegades se l'ha identificat amb Jordi Hamàrtol, també autor d'un Chronicon, però ja Lleó Al·laci va demostrar que no s'havien de confondre. Jordi Sincel·le va transcriure quasi literalment una part substancial del Chronicon d'Eusebi de Cesarea, i aquest text s'ha utilitzat per a restaurar parts en grec del llibre d'Eusebi que s'havien perdut.

## Notes

* ↑ La GEC, el GDLC i la Fundació Bernat Metge empren la forma «Sincel·le». L'hel·lenista Joan Alberich, en canvi, recomana transcriure la terminació grega «-λλος» com a «-l», cosa que donaria «sincel».

## Referències

* ↑ Bescós Prat, 2016, p. 43.
* ↑ Adrian Kelly, Christopher Metcalf. Gods and Mortals in Early Greek and Near Eastern Mythology (en anglès). Cambridge University Press, 2021, p. 186. ISBN 1108480241.
* ↑ Smith, William. «46.Georgius Syncellus». A: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 254-255.

## Bibliografia

* Bescós Prat, P. «Testimonis». A: Alcmà. Cants. Fundació Bernat Metge, 2016. ISBN 9788498592719.
# Ievgueni Alekséievitx Preobrajenski

Ievgueni Alekséievitx Preobrajenski (En rus: Евге́ний Алексе́евич Преображе́нский) (1886 - 1937). Polític i economista rus. Ingressà al Partit Obrer Socialdemòcrata Rus el 1903 en el sector bolxevic. Fou responsable del partit als Urals. L'agost del 1917 va ser escollit membre del Comitè Central del Partit, al qual pertanyé fins al 1927.
Coautor amb Nikolai Bukharin del influent manual ABC del Comunisme. També amb Bukharin s'oposà al tractat de Brest-Litovsk per considerar que detenia la revolució mundial. Crític de la Nova Política Econòmica i de la reforma monetària i fiscal conduïda per Grigori Sokólnikov, després de la mort de Lenin passà a l'oposició a la política de socialisme en un sol país propiciada per Stalin i pel seu anterior aliat Bukharin.
El 1923 firmà la Declaració dels 46 de l'Oposició d'Esquerra, encapçalada per Trotski. El 1924 va proposar un camí per a la industrialització de Rússia (l'acumulació socialista primitiva). El 1926 va escriure la seva obra cabdal, La Nova Economia, on analitza les contradiccions entre mercat i planificació i sobre la llei del valor en el període de la construcció del socialisme.
El 1927 Preobrajenski fou expulsat del partit i deportat junt amb Trotski i altres líders opositors.
El 1929 Stalin va copiar la política preconitzada per Preobrajenski amb la col·lectivització agrària i la planificació basada en la indústria pesant, i Ievgueni va donar suport al canvi. Va tornar al partit, però el 1934 va ser criticat i el 1936 expulsat del partit novament, empresonat i executat l'any següent.
# Antonio de Cabezón

Antonio de Cabezón (Castrillo Mota de Judíos, Província de Burgos, 1510 – Madrid, 26 de març de 1566) va ser un molt important organista i compositor espanyol del Renaixement.

## Biografia

Va quedar cec de nen, probablement als vuit anys. Va tenir sempre una gran vocació musical i per això es va traslladar a Palència on es trobà amb García de Baeza, organista de la catedral, amb qui va continuar els seus estudis. Va arribar a ser músic de cambra de Carles V i, anys més tard, a partir de 1543 ho va ser de Felip II. També va ser organista de la capella d'Isabel de Portugal.
Va realitzar diversos viatges per Europa, sempre amb la Cort, fet que va aprofitar per conèixer els grans músics de les diferents escoles europees. El compositor francès Josquin Desprez el va influir bastant pel que fa a l'estil polifònic i Cabezón, a la vegada, va influir en Desprez amb la seva habilitat per les variacions.
Va morir el 26 de març de 1566 a Madrid. Al seu poble natal, Castrillo de Matajudíos, té dedicada una placa a la plaça Major i la casa on va néixer es conserva i es pot visitar.

## Obra

La seva obra és important per la seva originalitat i per la profunditat de llenguatge, d'estil contrapuntístic molt ric i amb melodies sotmeses a nombroses variacions.
Es va dedicar sobretot a la música per a teclat. Va treballar i va desenvolupar noves formes com:
* les glosses de romanços, unes adaptacions per a teclat d'obres polifòniques d'altres compositors;
* les diferències, que eren variacions sobre cançons i danses franceses i espanyoles;
* els tientos, motets instrumentals basats en la imitació.
També va compondre algunes peces litúrgiques.

### Edicions

Dotze anys després de la seva mort, el seu fill Hernando de Cabezón va publicar la seva obra. Va portar el títol d'Obras de música para tecla, arpa y vihuela (instrument de corda) d'Antonio de Cabezón (1578). Anteriorment, Luis Venegas de Henestrosa havia publicat a Alcalá de Henares el Libro de cifra nueva para tecla, arpa y vihuela (1557) que incloïa 40 peces de Cabezón.
L'any 1966 es va publicar a Barcelona una nova edició a càrrec d'Higini Anglès que encara no estava completa i anys més tard la musicòloga María Asunción Ester Salas va publicar un altre volum amb les obres que faltaven.

## Referències

* ↑ Roig-Francolí, Miguel Ángel «Semblanzas de compositores españoles, Nueva serie: Antonio de Cabezón (ca. 1510-1566)». Revista de la Fundación Juan March, 393, 2010, pàg. 2-7.

## Enllaços externs

* Antonio de Cabezón Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine., en Cancioneros Musicales Españoles.
    Duuiensela (Antonio de Cabezon) (?·pàg.)

## Vegeu també

* Música renaixentista
# Batalla de Calatañazor

La batalla de Calatañazor va ser una enfrontament fictici que suposadament va tenir lloc a Calatañazor (Sòria) el juliol de l'any 1002. Almansor es va veure obligat a fugir, lluitant contra els exèrcits cristians del Regne de Lleó (Alfons IV de Lleó), el Comtat de Castella (Sanç I Garcia) i el Regne de Navarra (Garcia III Sanxes).

## Antecedents

A principis de 1002, Almansor es va preparar, seguint el seu costum anual, per a trencar la frontera cristiana, com ja havia fet amb Barcelona en 985, Santiago en 997 i Pamplona en 999, dirigint els seus atacs cap a Castella, tenint com un dels seus objectius el monestir de San Millán de la Cogolla, que va ser arrasat. Almansor va ordenar que se sumés a la seva host un considerable contingent de tropes nord-africanes amb les quals es va trobar, segons l'acordat, a Toledo. Des d'allí van partir cap a la ribera del Duero, remuntant el curs del riu, en les proximitats de la qual va causar estralls i les terres dels quals va devastar.

## Batalla

Alfons IV de Lleó va sortir a la trobada d'Almansor amb una força d'aliats cristians de Sanç III de Navarra i Sanç García de Castella. Almansor després de ser derrotat va retirar-se, sent encalçat per Sanç I Garcia, Comte de Castella.

## Conseqüències

De retorn de l'expedició, Almansor es va sentir malalt (potser d'una ferida rebuda en combat), però va continuar fent la guerra als infidels i devastant el seu territori fins que la malaltia es va complicar de tal manera que va haver de ser transportat en una llitera, sobre suaus coixins i cobert per un baldaquí i cortines que el protegien de la vista del seu exèrcit. En tal estat va arribar a Medinaceli. Allí els metges van analitzar la naturalesa del seu mal, però, incapaços de posar-se d'acord en un diagnòstic i menys en el tractament oportú, la malaltia es va agreujar prou per a provocar-li finalment la mort. Durant la seva agonia solia dir: Darrere de mi deixo vint mil clients, tots ells feliços i satisfets, tant de bo el dia de demà no tinguin un amo pitjor que jo.
Sentint-se morir, l'amo d'Al-Àndalus va demanar al seu fill Abd al-Malik i a alguns amics íntims que rebessin els seus darrers consells, i nomenà successor al seu fill, cosa que generà la fitna, una guerra civil entre els successors d'Hixem II i els d'Almansor. El cabdill va morir la nit del 10 d'agost de 1002.

## Referències

* ↑ Rovira i Solà, Manuel. Notes documentals sobre la presa de Barcelona per al-Mansur (985).
* ↑ Portela Silva, Ermelindo. Historia de la ciudad de Santiago de Compostela (en castellà). Concello de Santiago, 2003, p. 136. ISBN 9788497501378.
* ↑ Lacarra, José María. Historia política del Reino de Navarra. Desde sus orígenes hasta su incorporación a Castilla (en castellà). Pamplona: Aranzadi, 1972, p. 157.
* ↑ de Castro, Fernando. Resúmen de Historia general y de España (en castellà). Imp. de Fermín Martínez García, 1869, p. 504.
# Brian Shimer

Brian Shimer (Naples, 20 d'abril de 1962) és un pilot de bob estatunidenc, ja retirat, que va competir entre les dècades de 1980 i 2000.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en cinc edicions dels Jocs Olímpics d'Hivern, el 1988, 1992, 1994, 1998 i 2002. Destaca la medalla de bronze guanyada el 2002, a Salt Lake City, en la prova de bobs a quatre del programa de bobsleigh. Formà equip amb Mike Kohn, Doug Sharp i Dan Steele. El 2002 fou l'encarregat de dur la bandera estatunidenca durant la cerimònia de clausura dels Jocs.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles de bronze al Campionat del món de bob, una el 1993 i dues el 1997. El 1992-1993 guanyà la Copa del món de bobs a quatre i la combinada. Una vegada retirat passà a ser l'entrenador de l'equip de bob masculí dels Estats Units i des del 2014 dels equips masculins i femenins.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Brian Shimer». [Consulta: 15 gener 2023].
* ↑ «Sports 123: Bobsleigh: World Cup: Men: Combined», 09-04-2008. Arxivat de l'original el 2008-04-09. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ «Sports 123: Bobsleigh: World Cup: Men: 4-Man», 09-04-2008. Arxivat de l'original el 2008-04-09. [Consulta: 14 gener 2023].
* ↑ «USA Bobsled makes big changes». espn.go.com, 16-05-2014. [Consulta: 22 gener 2015].
# Óscar Aguilera

Óscar Aguilera (11 de març de 1935) és un exfutbolista paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 1958. Va jugar a diversos clubs andalusos com Sevilla o Granada.

## Referències

* ↑ «1958 FIFA World Cup Sweden». Arxivat de l'original el 2011-10-13. [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ Óscar Aguilera Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Óscar Aguilera a BDFutbol
# Mary Ann Booth

Mary Ann Allard Booth (8 de setembre de 1843 – 15 de setembre de 1922) va ser una microscopista estatunidenca.

## Biografia

Booth Va néixer el 8 de setembre de 1843, a Longmeadow (Massachusetts) i els seus pares van ser Samuel i Rhoda Colton Booth. Va assistir a escoles públiques i a la Wilbraham Academy, una escola preparatòria per a seguir estudis universitaris). El seu pare era científic, i ella va heretar el seu interès per la ciència. A la seva casa de Springfield va tenir un laboratori molt ben equipat on preparava i guardava preparacions microscòpiques. Booth va viatjar molt pels Estats Units i Canadà, i es va interessar per la fotografia. Va preparar les micrografies que va utilitzar Rupert Blau (responsable de salut pública del Govern federal dels Estats Units) durant els seus esforços per aturar la pesta bubònica a San Francisco.
Booth va ser una de les primeres dones elegides membres de la Royal Microscopical Society britànica, el 1889. També va ser membre de l'Associació Americana per a l'Avanç de la Ciència, d'altres societats professionals i de l'organització Daughters of the American Revolution (Filles de la Revolució Americana).
Booth va destacar per la seva preparació de preparacions microscòpiques de diatomees i pol·len, i va rebre un Diploma d'Honor d'Entomologia (el departament de les dones) a ll'Esposició Universal de Nova Orleans (1884.1885). L'any 1916, Booth va donar una sèrie de micrografies seves al Museu d'Història Natural de Springfield.
Mary Annn Booth va morir el 15 de setembre de 1922.

## Referències

* 1 2 The National cyclopaedia of American biography. New York, J. T. White company, 1893-19--.
* ↑ The biographical dictionary of women in science : pioneering lives from ancient times to the mid-20th century. Nova York: Routledge, 2000. ISBN 0203801458.
* 1 2 Stevenson, Brian. «Mary Ann Booth, 1843 – 1922», 01-03-2014. [Consulta: 20 febrer 2017].
* ↑ Allard, Mary Ann. Supported living policies and programmes in the USA. Boston, MA: Springer US, 1996, p. 97–116. ISBN 9780412570100.
* ↑ Stevenson, Brian. «Mary Ann Booth, 1843–1922». [Consulta: 28 maig 2015].
* ↑ «Mary A. Booth». New York Times [Consulta: 24 març 2014].