OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pulad Khan

    Aquest kan és anomenat Pulad Khoja; per l'altra kan de l'Horda d'Or anomenat Pulad Khan, vegeu Pulad Khan (Horda d'Or)
Pulad Khan (Pulad Timur, Mir Pulad Khan, Pulad Khoja Khan) fou kan de l'Horda d'Or, successor de Kutlugh Khoja vers 1363. El fet de portar el sobrenom de Khoja el faria membre de la família de Tuka Timur (germà de Batu Khan) com els seus tres predecessors Timur Khoja (1361), Murad Khoja (1361-1363) i Kutlugh Khoja (1363). En algunes de les seves monedes s'anomena "fill de Nugan" (de fet, un nom de lectura incerta) que podria ser Nughai o Tughai (Kara Nogai?) i, per tant, fill d'aquest i germà de Kutlugh Khoja.
S'esmenta el 1363 dirigint un atac al nord del kanat, on va ocupar la ciutat de Bolghar en la que va establir la seva autoritat. Dominava el territori del Volga mig i algunes vegades va atacar als principats russos. Un dia (segons Karamzin, el 1367) Demetri de Nijni Nóvgorod i el seu germà Boris el van atacar i el van expulsar cap al darrere del Piana i un gran nombre de la seva gent va morir a la lluita on es va ofegar en travessar el riu.
Les seves primeres monedes són de l'any 764 de l'hègira (datables de finals d'octubre de 1362 a octubre del 1363), portant el títol de "El sultà just Pulad Khan"; el 1365 hi ha monedes amb el nom Pulad Timur fill de Nugan i al revers una pregària: "santificat Sultà Janibeg Khan, fes que l'imperi perduri". Les darreres monedes són de 1367 on s'esmenta com Mir Pulad Khan i Pulad Khoja Khan. Totes les monedes estan encunyades a Nova Sarai (esmentada també a aquestes com Nova Gulistan).
Fou assassinat en tornar a Sarai per orde d'Aziz Shaykh que s'havia apoderat del tron a la capital. Fou el pare d'Ibrahim Oghlan i d'Arab Shah Khan (Arabshah). El primer fou el pare de Dewlet Oghlan, que al seu torn fou el pare d'Abu l-Khayr, el fundador del kanat Uzbek. El segon (que va dominar breument Nova Sarai com a kan de l'Horda d'Or) fou l'ancestre dels kans de Khivà, que d'ell van agafar el nom d'arabshàhides. Vegeu la genealogia a "Xibànides".

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Reaction Engines A2

El Reaction Engines Limited A2 és un disseny a llarg termini d'un avió supersònic (Mach 5+) concebut per volar de Brussel·les a Sydney en aproximadament 4,6 hores. Es planeja que el cost d'un billet costi aproximadament el mateix que un bitllet de classe de negocis.
| « | El nostre treball mostra que tècnicament és possible; ara és el món que ha de decidir si el vol. | » |
| — Alan Bond |||
L'avió està concebut per tenir un abast d'uns vint mil quilòmetres i una bona eficiència de combustible a nivell subsònic i supersònic, evitant així els problemes intrínsecs d'anteriors avions supersònics.
El disseny de l'avió requereix l'ús d'hidrogen com a combustible. L'hidrogen té el doble de densitat energètica que el querosè, i es pot utilitzar per refredar el vehicle i l'aire que entra en els motors per mitjà d'un prerefrigerador.
El disseny de l'A2 està sent considerat com a part d'un projecte de la Unió Europea anomenat LAPCAT, que podria menar a un avió funcional en aproximadament 25 anys.

## Capacitats

Alan Bond digué a The Guardian:
"L'A2 està dissenyat per partir de l'aeroport internacional de Brussel·les, volar silenciosament a velocitats subsòniques fins a l'Atlàntic nord a Mach 0,9 abans d'arribar a Mach 5 per sobre el pol nord, i dirigir-se a Austràlia sobrevolant el Pacífic."

## Motors

Els motors Scimitar utilitzen tecnologia derivada de l'anterior motor creat per la companyia, SABRE, destinat per a llançaments espacials, però adaptada per viatges de molt llarga distància i molt alta velocitat.
Normalment, quan l'aire entra en un motor jet és comprimit per l'entrada d'aire i, per tant, s'escalfa. Això vol dir que els motors d'alta velocitat han de ser construïts amb tecnologia i materials que puguin resistir temperatures extremament altes. En la pràctica, això fa que els motors siguin inevitablement més pesants, i redueix també la quantitat de combustible que es pot cremar sense que es fongui la part de la turbina de gas del motor, cosa que redueix l'impuls a altes velocitats.
El tret clau del disseny dels motors Scimitar és el refrigerador, que fa la funció d'intercanviador de calor que transfereix la calor de l'aire entrant a l'hidrogen combustible. Això refreda dràsticament l'aire, cosa que permet que els motors consumeixin més combustible fins i tot a velocitats molt altes, i permet que els motors estiguin construïts amb materials més lleugers i sensibles a la calor, com ara aliatges lleugers.

## Fitxa tècnica

    Abast: 20000 km
    Longitud: 143 m
    Combustible: hidrogen líquid
    Passatgers: 300
    Velocitat de creuer: Mach 5

## Vegeu també

* Skylon

## Referències

* ↑ «Hypersonic passenger jet designed». BBC News Online. [Consulta: 5 febrer 2008].
* ↑ «Hypersonic jet could reach Australia in under five hours - Yahoo! News». Arxivat de l'original el 2008-02-12. [Consulta: 12 febrer 2008].

## Enllaços externs

* LAPCAT – configuració de l'A2 Arxivat 2011-11-08 a Wayback Machine.
* Reaction Engines Limited
# Resistència negativa

En electrònica, la resistència negativa és una propietat d'alguns circuits i dispositius elèctrics en els que un augment de voltatge a través dels terminals del dispositiu provoca en una disminució del corrent elèctric a través d'ella.
Això s'oposa al que passa en una resistència ordinària, en la qual un augment del voltatge aplicat causa un augment proporcional del corrent a causa de la llei d'Ohm, resultant en una resistència positiva. Mentre que una resistència positiva consumeix energia del corrent que passa a través d'ella, una resistència negativa produeix energia. Sota certes condicions pot augmentar la potència d'un senyal elèctric, amplificant-la.
La resistència negativa és una propietat poc comuna que passa en uns pocs components electrònics no lineals. S'utilitza en oscil·ladors i amplificadors electrònics, particularment a freqüències de microones. La majoria de l'energia de microones es produeix amb dispositius de resistència diferencial negativa. També poden tenir histèresi i ser biestables i, per tant, s'utilitzen en commutació i circuits de memòria. Alguns exemples de dispositius amb resistència diferencial negativa són els diodes túnel, diodes Gunn i tubs de descàrrega de gas tals com les làmpades de neó.

## Referències

* ↑ Amos, Stanley William; Amos, Roger S.; Dummer, Geoffrey William Arnold. Newnes Dictionary of Electronics, 4th Ed.. Newnes, 1999, p. 211. ISBN 0750643315.
* ↑ Graf, Rudolf F. Modern Dictionary of Electronics, 7th Ed.. Newnes, 1999, p. 499. ISBN 0750698667.
* ↑ Shanefield, Daniel J. Industrial Electronics for Engineers, Chemists, and Technicians. Elsevier, 2001, p. 18–19. ISBN 0815514670.
* ↑ Carr, Joseph J. Microwave & Wireless Communications Technology. USA: Newnes, 1997, p. 313–314. ISBN 0750697075.
* ↑ Groszkowski, Janusz. Frequency of Self-Oscillations. Warsaw: Pergamon Press - PWN (Panstwowe Wydawnictwo Naukowe), 1964, p. 45–51. ISBN 1483280306.
* ↑ Aluf, Ofer. Optoisolation Circuits: Nonlinearity Applications in Engineering. World Scientific, 2012, p. 8–11. ISBN 9814317004.
* ↑ Gottlieb, Irving M. Practical Oscillator Handbook. Elsevier, 1997, p. 75–76. ISBN 0080539386.
* ↑ Kaplan, Ross M. «Equivalent circuits for negative resistance devices» p. 5–8, diciembre 1968. [Consulta: 21 setembre 2012]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-08-19. [Consulta: 19 gener 2018].
* ↑ Shahinpoor, Mohsen; Schneider, Hans-Jörg. Intelligent Materials. Londres: Royal Society of Chemistry, 2008, p. 209. ISBN 0854043357.
* ↑ Golio, Mike. The RF and Microwave Handbook. CRC Press, 2000, p. 5.91. ISBN 1420036769.
* ↑ Kumar, Umesh «Design of an indiginized negative resistance characteristics curve tracer». Active and Passive Elect. Components. Hindawi Publishing Corp., 23, 4-2000, pàg. 1–2 [Consulta: 3 maig 2013].
* ↑ Beneking, H. High Speed Semiconductor Devices: Circuit aspects and fundamental behaviour. Springer, 1994, p. 114–117. ISBN 0412562200.
# Sang venosa

La sang venosa és sang desoxigenada que viatja des dels vasos sanguinis perifèrics, a través del sistema venós, a l'aurícula dreta del cor. La sang desoxigenada és bombada pel ventricle dret als pulmons a través de l'artèria pulmonar que es divideix en dues branques, esquerra i dreta cap als pulmons esquerre i dret respectivament. La sang s'oxigena als pulmons i torna a l'aurícula esquerra a través de les venes pulmonars.
La sang venosa sol ser més freda que l'arterial i té un contingut més baix en oxigen i un pH més baix. També té concentracions més baixes de glucosa i altres nutrients, i té concentracions més altes d'urea i altres productes de rebuig. La diferència en el contingut d'oxigen de la sang arterial i la sang venosa es coneix com la diferència arteriovenosa d'oxigen.
La majoria de proves mèdiques de laboratori es realitzen amb sang venosa, a excepció de les proves de gasos sanguinis arterials. La sang venosa s'obté per al treball de laboratori mitjançant la punció venosa (també anomenada flebotomia) o, en petites quantitats, per punxades en els dits.

## Referències

* ↑ Bostock, J.. An elementary system of physiology. 1, 1826, p. 263.
* ↑ «Arteriovenous oxygen difference». Sports Medicine, Sports Science and Kinesiology. Net Industries and its Licensors, 2011. Arxivat de l'original el 12 juny 2011.
# Creu de terme de les Forques

La Creu de terme de les Forques és una creu de terme d'Anglesola (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La Creu del Falder és molt peculiar pel que fa a la seva decoració artística. Tant la graonada en forma de cub, com el plint i com el canó vuitavat és d'època relativament moderna, però la corona i la creu serien originals de finals del segle xvi.
La decoració artística del capitell està formada per un fris vuitavat, que gira al voltant de l'eix vertical de la creu on es representen vuit escultures exemptes. A diferència d'altres creus de l'època, aquestes no es troben inserides en cap receptacle o altre element arquitectònic que els protegeixi. L'únic que s'observa, en la part superior d'algunes testes, són unes fulles adossades que podria ser pàmpols, dividides per una tija sobresortint i caracteritzades per dos forats a banda i banda d'aquesta. Les figures que s'hi representen són de difícil identificació iconogràfica, ja que la majoria estant en un estat d'erosió força destacable que dificulta una possible interpretació. L'única cosa que es pot apreciar és que la majoria són figures masculines, a excepció d'alguna de femenina, i que entre les seves mans ensenyen grans escuts amb anagrames variats en el seu interior. Un dels pocs que es pot distingir amb claredat és la representació d'un corn. La resta estan totalment erosionats pel pas del temps.
La creu presenta una decoració original. Els quatre braços rectes estan decorats a base d'un motiu vegetal retallat, destacant una vegada més la tija central. Al centre de la creuera, a l'anvers hi ha Crist Crucificat i al revers, s'observa la Mare de Déu coronada amb el Nen Jesús al seu braç esquerre, el qual està parcialment mutilat, igual que el braç dret de la Verge, que és inexistent.

## Història

Aquesta creu de terme seria un clar testimoni on se soterraven les despulles dels penjats o s'hi enterraven els infants que morien sense batejar. Diu la tradició que la creu que hi ha al costat de l'església abans estava al "lloc de les forques". Per això és anomenada Creu de Faldar, Creu de la Falda de Sant Pere o Creu de les Forques.

## Referències

* 1 2 3 4 «Creu de terme de les Forques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
# Steenbecque

Steenbecque (en neerlandès Steenbeke) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 1.692 habitants. Limita a l'oest amb Blaringhem, a l'est amb Morbecque, al sud-oest amb Boëseghem i al sud amb Thiennes.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2 204 | 2 260 | 2 306 | 2 058 | 2 144 | 2 090 | 2 039 | 1 961 | 1 941 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 856 | 1 894 | 1 896 | 1 971 | 1 967 | 1 944 | 1 902 | 1 868 | 1 830 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1 816 | 1 747 | 1 764 | 1 633 | 1 600 | 1 588 | 1 519 | 1 465 | 1 455 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1 447 | 1 497 | 1 469 | 1 485 | 1 553 | 1 612 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1959-1983 | Jean Ruyssen |
| 1983-1989 | Suzanne Bourteel |
| 1989-2008 | Claude Rahou |
| 2008- | Carole Delaire |
# Cadena (unitat)

Una cadena d'agrimensor (com es diu pròpiament) és una unitat de longitud utilitzada per a mesurar terrenys. També anomenada cadena de Gunter, com a unitat de longitud del sistema Anglosaxó d'Unitats, i en anglès rep també el nom de "Surveyor's chain".
En el món de parla anglesa anterior al segle xx, en l'agrimensura dels béns immobles, s'utilitzaven generalment la cadena del sistema de mesurament de Gunter. Com a base d'aquest sistema s'utilitzava una cadena de metall amb 100 baules (links, en anglès), encara que en l'actualitat ha entrat en desús. Una cadena té exactament 66 peus, o bé 4 rods, o bé cent links. Deu cadenes fan un Furlong i vuitanta cadenes equivalen a una milla. En el sistema mètric una cadena equival a 20,1168 metres,
Resumint, una cadena equival a:
* 0,004166666666666 llegües
* 0,0125 milles
* 0,1 Furlongs
* 4 rods
* 22 iardes
* 66 peus
* 100 links

## Unitats relacionades

| 1 legua | 3 millas | 24 furlong | 240 cadenes | 960 rods | 5280 iardes | 15 840 pies | 190 080 posades | 1,9008x10$^8$ miles |
| 1 milla | 8 furlongs | 80 cadenes | 320 rods | 1 760 yardes | 5 280 peus | 63 360 polzades | 6,336x10$^7$ miles | 1,609344 km |
| 1 furlong (estadi) | 10 cadenes | 40 rods | 220 yardes | 660 peus | 7 920 polzades | 7,92x10⁶ miles | 201,168 m |
| 1 cadena | 4 rods | 22 iardes | 66 peus | 792 polzades | 792 000 miles | 20,1168 m |
| 1 rod (vara) | 5.5 yardes | 16,5 peus | 198 polsadas | 198 000 miles | 5,0292 m |
| 1 iarda | 3 peus | 36 polzades | 36 000 miles | 0,9144 m |
| 1 peu | 12 polzades | 12 000 miles | 30,48 cm |
| 1 polzada | 1 000 miles | 2,54 cm |
| 1 mil | 0.0254 mm |

## Referències

* ↑ James, Robert C. (Robert Clarke). Mathematics dictionary. 5th ed. Nova York: Chapman & Hall, 1992. ISBN 0412990415.
* ↑ «Gunter biography». [Consulta: 21 juliol 2018].
Viccionari
# Zuruahã

Els zuruahã (també suruahá, indios do Coxodoá, i suruwahá) són un poble indígena del Brasil que viu al llarg del riu Purus a l'Estat de l'Amazones (Brasil).

## Història

Els zuruahã són una amalgama d'altres tribus que fugen de les malalties i la violència, especialment dels boom de goma. Alguns dels zuruahã originals comerciaven amb els seringueiros, però la tribu va contreure la grip, la qual cosa va resultar en una alta taxa de mortalitat, des de 1922 fins a 1924. Els supervivents es van retirar dels assentaments no natius.
Van gaudir d'un relatiu aïllament dels no natius fins a la dècada de 1970, quan els missioners i extractors de làtex van entrar al seu territori tradicional. Daniel Everett informa que després del primer contacte amb el món exterior, alguns zuruahá, inclosos vuit en un dia, han començat a suïcidar-se bevent curare. Les pressions sobre els seus territoris provoquen un augment dels suïcidis dels zuruahã. El contacte sostingut es va iniciar en 1980. Són caçadors-recol·lectors.
En 1984, es va crear el Projecte Zuruahã per a mitigar els efectes adversos del contacte extern amb el poble zuruahã.
En 2018 van ser contactats per a rebre pròtesis dentals, element clau per a la seva supervivència.

## Referències

* 1 2 3 "Zuruahã: Introduction." Povos Indígenas no Brasil. (retrieved 25 April 2011)
* 1 2 "Suruahá." Ethnologue. Retrieved 1 Feb 2012.
* 1 2 "Zuruahã: History." Povos Indígenas no Brasil. (retrieved 25 April 2011)
* ↑ Everett, Daniel L. «From Threatened Languages to Threatened Lives». Arxivat de l'original el 26 gener 2002. [Consulta: 7 juliol 2021].
* ↑ «Associação Doutores Sem Fronteiras leva atendimento odontológico a comunidades indígenas - G1 Rondônia - Catálogo de Vídeos». [Consulta: 28 abril 2020].
Pobles indígenes del Brasil :
Pobles indígenes de la Regió Nord :
Pobles indígenes de la Regió Nord-est :
Pobles indígenes de la Regió Centre-Oest :
Pobles indígenes de les regions Sud i Sud-est :
Articles relacionats :
# Girolamo Cavazzoni

Girolamo Cavazzoni (Urbino, c. 1510 $^{(Gregorià)}$ - Urbino, c. 1565 $^{(Gregorià)}$) va ser un organista i compositor italià, fill de Marcantonio.
Poc se sap de la seva vida excepte que va treballar a Venècia i Màntua, i va publicar dues col·leccions de música d'orgue. Aquestes col·leccions només contenen música escrita abans de l'any 1549, però són de gran qualitat i han establert la forma tradicional de ricerccharis i canzones imitatives.
D'acord amb la seva dedicació a Pietro Bembo, es va informar en el primer llibre (1542), que Girolamo va néixer mentre el seu pare era al servei del mateix cardenal. Difícils d'identificar amb un Hieronimo que va ser organista de la Catedral de Màntua entre 1521 i 1556. No obstant això, se sap que va viure en aquesta ciutat des d'almenys 1565, com a organista de la basílica ducal de Santa Bàrbara. En aquest any es va enviar dues cartes al Duc Guglielmo Gonzaga sobre Graziadio Antegnati espera de la construcció de l'orgue de l'església mateixa, i sembla estar en molt estreta relació amb el sobirà. Cinc anys més tard Antegnati Costanzo es va fer càrrec del fill que es va convertir en un estudiant de Cavazzoni.
L'última notícia sobre ell la proporciona el 1577 el músic de Cremona, Camillo Maineri, que el va esmentar en una llista de organistes de pobles propers: Girolamo d'Urbino és el millor pagat, amb un salari de 80 escuts anuals.
D'acord amb les investigacions històriques de Riemann, Cavazzoni va ser pioner en l'escriptura en tablatura, i en sistemes de múltiples línies, sis o set per a ser exactes. Per Tagliapietra, però, com més la qualitat del compositor es pot atribuir a l'aprofundiment de la "recerca" en l'estructura i expressivitat insistent del contrapunt. Aquestes peculiaritats han inserit entre la categoria dels músics més importants de principis del segle XVI

## Referències

* ↑ També Hieronimo
* ↑ Silbiger, Alexander. Keyboard Music Before 1700. Routledge, 2 d'agost de 2004, p. 242–243. ISBN 978-1-135-92422-5.
* ↑ Atlas, Allan W. La música del Renacimiento. Ediciones AKAL, 2002, p. 549–. ISBN 978-84-460-1208-5.
# Taller Gibert i Junyent

El Taller Gibert i Junyent, conegut també com l'Electra, és un edifici del centre de Terrassa, protegit com a bé cultural d'interès local. És situat a la cantonada dels carrers de Sant Isidre i del Pantà.

## Arquitectura

És un edifici industrial cantoner de grans proporcions. Consta d'una gran nau rectangular dividida en dos pisos, que s'exterioritza mitjançant una línia d'imposta que marca el forjat que recorre tota la façana. La façana del carrer de Sant Isidre és més estreta i forma un capcer triangular, el centre del qual està dominat per dues grans obertures, la inferior geminada, rectangular, i la superior en arc de mig punt, resseguit per un guardapols que enllaça amb les impostes del forjat. La façana del carrer del Pantà, molt més llarga, es troba subdividida aparentment en sentit vertical pels baixants de l'aigua, coincidents amb les inflexions de la coberta en cada tram. A la vegada, cada tram presenta un joc de dues obertures en arc rebaixat a la planta baixa, i tres al pis superior. La coberta és a dues aigües, amb cavalls metàl·lics i una gran lluerna al llarg de la nau.

## Història

Josep Gibert i Escudé i Joan Junyent i Benet van fundar, el 1910, la societat La Electra Industrial, i van encarregar a l'arquitecte Lluís Muncunill la construcció d'un edifici per a l'empresa, dedicada a la fabricació de motors, bombes centrífugues, transformadors de potència, turbines hidràuliques i alternadors. Després de la guerra civil, l'Electra fou comprada per l'AEG i es va traslladar al nou edifici de la carretera de Castellar. L'antic taller es va fer servir com a garatge fins a l'any 2000, en què es va restaurar i convertir en habitatges.

## Referències

* ↑ «Fàbrica Gibert i Junyent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 octubre 2014].
* ↑ «Els Fons». SAC (Servei d'Arxius de Ciència): La ciència en versió original. Generalitat de Catalunya; Universitat Autònoma de Barcelona; Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 31 octubre 2014].
* ↑ «L'Electra, un emblemàtic edifici que commemora el seu centenari». Terrassa Vallès digital. Arxivat de l'original el 31 d’octubre 2014. [Consulta: 31 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Teillé (Loira Atlàntic)

Teillé (en bretó Tilhieg) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.620 habitants. Limita al nord-oest amb Riaillé, al nord-est amb Pannecé, a l'oest amb Mouzeil, a l'est amb Pannecé i al sud amb Mésanger.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1005 | 1055 | 1184 | 1510 | 1490 | - | 1530 | 1592 | 1628 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1665 | 1669 | 1693 | 1736 | 1741 | 1803 | 1694 | 1710 | 1710 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1654 | 1624 | 1500 | 1455 | 1314 | 1267 | 1206 | 1292 | 1191 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1251 | 1267 | 1193 | 1203 | 1271 | 1300 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Claude Dabo | |
| 2008- | André Guihard | |