OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pedro de la Llave y de la Llave

Pedro de la Llave y de la Llave (Talavera de la Reina, província de Toledo, 19 d'octubre de 1815 - Madrid, 18 de novembre, 1888) fou un militar i matemàtic espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.
El 1830 va ingressar al Real Col·legi d'Artilleria. Va ascendir a tinent en 1834 i lluità a la primera guerra carlina. De 1840 a 1848 fou professor de matemàtiques a l'Acadèmia d'artilleria i de 1848 a 1850 visità fàbriques, fortificacions i unitats a Gran Bretanya, França i Alemanya, alhora que estudià mecànica industrial amb Arthur Morin i Jean-Victor Poncelet. Al seu retorn fou director de l'Escola d'Aplicació d'Artilleria fins a 1858.
També fou Director del Memorial de l'Arma d'Artilleria i soci fundador de la Reial Societat Geogràfica d'Espanya. En 1868 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, en la que ingressà el 1871 amb el discurs Reflexiones sobre la enseñanza de las Matemáticas. Va ser vicepresident de la comissió espanyola per a l'Exposició Universal de París (1878) i president de la Comissió de Monuments Històrics i Artístics de Segòvia. En 1879 fou ascendit a mariscal de camp.

## Obres

* Vocabulario español-francés de los términos de artillería y de los oficios y artes militares y civiles que tienen relación con ella (1848)
* Grabados y lemas de armas blancas (1882)

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. publicada per la Reial Acadèmia d'Enginyers, p. 617
* ↑ Biografia al web de la RAC
# Pere II de Mèdici

Pere II de Mèdici —Piero de Médici (italià)—, anomenat també Pere l'Infortunat (Florència, República de Florència, 15 de febrer de 1471 - riu Garigliano, 28 de desembre de 1503) fou membre de la Dinastia Mèdici que va esdevenir senyor de Florència entre 1492 i 1494.

## Família

Va néixer el 1471 a la ciutat de Florència sent el segon fill de Llorenç de Mèdici el Magnífic i Clarice Orsini. Fou net per línia paterna de Pere I de Mèdici i Lucrezia Tornabuoni, i per línia materna de Giacomo Orsini i Maddalena Orsini. Fou germà, així mateix, de Lucrècia de Mèdici, Giovanni di Lorenzo de Mèdici (futur papa Lleó X) i Julià de Mèdici.
Es casà el març de 1488 amb Alfonsina Orsini, filla de Roberto Orsini i Caterina Sanseverino. D'aquesta unió nasqueren:
* Llorenç II de Mèdici (1492-1519), senyor de Florència i duc d'Urbino.
* Clarice de Mèdici (1493-1528), casada el 1508 amb Filippo Strozzi el Jove

## Ascens al poder

Fou educat per succeir el seu pare com a senyor de Florència, fet que va ocórrer l'abril de 1492, sota notables figures del moment com Angelo Poliziano. Al cap de poc de prendre el poder Carles VIII de França envaí el nord de la península italiana amb un gran exèrcit amb la intenció de reclamar el tron de Nàpols i donà suport a Lluís Sforza, el qual pretenia prendre el poder del ducat de Milà, en aquells moments sota el comandament del seu nebot Joan Galeàs Sforza. Pere II va intentar mantenir-se neutral davant la presència del rei francès establert a Toscana, però Carles VIII pretenia apoderar-se de la Toscana per assegurar-se així les línies de comunicació. Davant les envestides franceses la resistència florentina es desinflà i, per por al pillatge concedí al rei francès totes les prerrogatives demanades. El poble florentí, influenciat per Girolamo Savonarola, es revoltà contra el seu senyor i els Mèdici hagueren de fugir, restablint-se altre cop l'autèntica República de Florència.
Els anys posteriors els passà allunyats de Florència, voltant per diferents estats italians. El 1503 morí ofegat al riu Garigliano durant la batalla homònima entre les tropes franceses i espanyoles pel domini del Regne de Nàpols.

## Referències

* 1 2 Tomas, 2003, p. 7.
* ↑ MEDICI, Piero de’ Enciclopèdia Treccani

## Fonts

* Gilbert, Felix «Bernardo Rucellai and the Orti Oricellari: A Study on the Origin of Modern Political Thought». Journal of the Warburg and Courtauld Institutes. Warburg Institute, 12, 1949, pàg. 101–131. DOI: 10.2307/750259. JSTOR: 750259.
* Tomas, Natalie R. The Medici Women: Gender and Power in Renaissance Florence. Aldershot: Ashgate, 2003. ISBN 0754607771.

## Enllaços externs

* Pere II de Mèdici a Genealogy.euweb.cz(anglès)
# Pere Joan Pons Sampietro

Pere Joan Pons Sampietro (Palma, 24 de juliol de 1970) és un polític mallorquí del PSIB-PSOE, diputat al Congrés dels Diputats en la XII legislatura
Llicenciat en dret per la Universitat de Barcelona i en ciències de la informació per la Universitat Autònoma de Barcelona, ha fet classes a la Universitat de les Illes Balears. Fill de Damià Ferrà-Ponç i militant del PSIB, ha estat director de la Fundació Gabriel Alomar i Secretari d'Idees, Programes i Formació de l'Executiva del partit. Ha estat director de presidència del Consell de Mallorca, cap de gabinet de la presidenta Francina Armengol, candidat número 20 del PSOE a les eleccions europees del 2014 i elegit diputat per les Illes Balears com a cap de llista pel PSIB a les eleccions generals espanyoles de 2016.

## Referències

* ↑ Pere Joan Pons Sampietro Arxivat 2016-09-28 a Wayback Machine. al web del PSIB
* ↑ Pere Joan Pons: ´Urge garantizar en Europa que no haya prospecciones petroleras´, Diario de Mallorca, 16 de març de 2014
* ↑ Pere Joan Pons, cabeza de lista del PSIB para el 26-J, Última Hora, 20 de juny de 2016
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* Bloc de Pere Joan Pons Arxivat 2016-07-29 a Wayback Machine.
# Pere Piulachs i Oliva

Pere Piulachs i Oliva (Barcelona, 3 d'octubre de 1908 - Barcelona, 25 de març de 1976) va ser un metge i catedràtic cirurgià.

## Biografia

Metge i Escriptor. Doctor en Medicina amb Premi Extraordinari per la Universitat Central (1940). Metge de Guàrdia, per oposició, en el Servei d'Urgència de l'Hospital Clínic de Barcelona (1931). Catedràtic de Patologia Quirúrgica en les Facultats de Medicina de Santiago de Compostel·la (1940), Zaragoza i Barcelona (1943). Fundador de la Societat Catalana de Cirurgia (1953), de la qual va ser President fins a 1961. Fundador de l'Escola de Cirurgia Espanyola i del Primer Servei de Cirurgia Cardiovascular Español. Director de l'Escola Professional de Cirurgia General de la Facultat de Medicina de la Universitat de Barcelona. President de l'Associació Espanyola de Cirurgians i de la Societat de Cirurgia del Mediterrani Llatí. Acadèmic Numerari de l'Acadèmia de Medicina de Barcelona.
Premi de Poesia "Ciutat de Barcelona" pel seu llibre "El vent encadenat".
Condecorat amb la Gran Creu de l'Orde Civil de Sanitat; Creus de l'Orde d'Alfons X el Savi, de l'Orde Civil d'Àfrica, Legió d'Honor Francesa; Gran Collaret de la Santé Publique i Orde de l'Estel de la Solidaritat Italiana.
Va publicar més de 25 obres i més de 400 treballs, ponències i monografies de temes quirúrgics i literaris, destacant "Lliçons de Patologia Quirúrgica", "La malaltia i el malalt", "Xoc traumàtic", "Ferides vasculars", "Malalties del tiroide", etc.
Era conferenciant obligat en diferents Universitats d'Espanya, d'Europa i d'Amèrica. Va ocupar la Medalla Nº 6 de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina.

## Obres

Obres que va publicar, algunes d'elles amb col·laboracions:
* Lliçons de Patologia Quirúrgica
* Repercussió enzimàtica de l'agressió
* La cirurgia des de fora
* La Tromboflebitis autòctona del membre superior
* Els horitzons de la cirurgia
* Pancreopaties agudes
* Xoc traumàtic
* Malalties de la tiroides
* El sentit del dolor. Discursos
* Progressos de Patologia i Clínica
* Úlceres de les extremitats inferiors d'origen vascular
* Anuals de la clínica de patologia quirúrgica

## Enllaços externs

* Dr. Pere Piulachs i Oliva - Galeria de Metges Catalans del COMB
* Fitxa de la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya Arxivat 2010-09-24 a Wayback Machine.
* «Pere Piulachs i Oliva». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Perseu (matemàtic)

Perseu va ser un matemàtic grec del segle ii aC que va estudiar les seccions espìriques, com Apol·loni de Perga va estudiar les còniques.
Les seccions espíriques, són les corbes obtingudes en un pla que interseca un tor perpendicular al seu eix de rotació, per això també se les anomena seccions tòriques.
L'únic coneixement que tenim de l'obra d'aquest matemàtic, són les referències que en fa Procle en el seu Comentari al primer llibre dels Elements d'Euclides.

## Referències

* ↑ Brieskorn i Knörrer, 1986, p. 16-18.
* ↑ Dana-Picard, Zehavi i Mann, 2012, p. 72.

## Bibliografia

* Brieskorn, Egbert; Knörrer, Horst. Plane Algebraic Curves (en anglès). Springer, 1986. ISBN 978-3-0348-5099-5.
* Dana-Picard, Thierry; Zehavi, Nurit; Mann, Glora «From conic intersections to toric intersections» (en anglès). The Mathematics Enthusiast, Vol. 9, Num. 1-2, 2012, pàg. 59-76. DOI: 10.54870/1551-3440.1235. ISSN: 1551-3440.
* Heath, Thomas Little. A History of Greek Mathematics (en anglès). New York: Dover Publications, 1981. ISBN 0-486-24073-8.
* Tannery, Paul «Pour l'histoire des lignes et surfaces courbes dans l'antiquité» (en francès). Bulletin des sciences mathématiques et astronomiques, Vol. 8, Num. 1, 1884, pàg. 19-30.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Perseu (matemàtic)» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Bulmer-Thomas, Ivor. «Perseus» (en anglès). Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 24 febrer 2024].
# Peso argentí

El peso argentí (en espanyol peso argentino) és la moneda oficial de curs legal de l'Argentina. Encara que el nom "peso argentí" és utilitzat des de 1881, el peso argentí contemporani va ser creat el 1991. Se subdivideix en 100 centaus (centavos). Segons la darrera reforma monetària, (1991-2002), també era conegut com a peso convertible o nuevo peso (nou peso). El símbol utilitzat per al peso argentí és Arg$ (o, simplement, en el mercat interior, $) i el codi ISO 4217 és ARS.
És emès pel Banco Central de la República Argentina. N'hi ha en circulació bitllets de 100, 50, 20 10, 5 i 2 pesos i monedes d'1 peso i de 50, 25, 10, 5 i 1 centaus. També hi ha monedes de 5 i 2 pesos en emissions commemoratives, de circulació excepcional.

## Història del peso argentí

Al començament del segle xx, el peso argentí era una de les divises més cotitzades del món. Però, durant la segona meitat del segle, l'economia argentina es va col·lapsar en diverses ocasions, cosa que provocà greus períodes d'hiperinflació. Per això, el govern va realitzar diversos canvis en la moneda de curs legal:
* Peso moneda nacional (m$n), 1881-1969.
* Peso ley ($Ley), 1970-1983, que va reemplaçar l'anterior, a raó d'1 $Ley per cada 100 m$n.
* Peso argentino ($a), 1983-1985, que va reemplaçar l'anterior, a raó d'1 $a per cada 10.000 $Ley.
* Austral (A) 1985-1991, que va reemplaçar l'anterior, a raó d'1 A per cada 1.000 $a.
* Nuevo peso o peso convertible (Arg$), des de 1991, que va reemplaçar l'anterior, a raó d'1 Arg$ per cada 10.000 A. Va ser anomenat peso convertible, ja que el Banc Central va establir un sistema de canvi fix amb el dòlar dels Estats Units, i per cada peso convertible circulant hi havia un dòlar al Banc Central. Després de la crisi econòmica de 2002, aquest sistema va ser substituït per un altre de lliure canvi, la qual cosa ha elevat la taxa de canvi fins a 3 pesos argentins per cada dòlar nord-americà, i s'ha eliminat l'adjectiu convertible del nom de la moneda.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 1.048,23 ARS (20 d'agost del 2024)
* 1 USD = 944,25 ARS (20 d'agost del 2024)

## Referències

* ↑ Oddone, Nahuel. Mercados Emergentes y Crisis Financiera Internacional (en castellà). Juan Carlos Martínez Coll, 2004, p.101. ISBN 84-688-8059-0 [Consulta: 26 agost 2012]. Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* (castellà) (anglès) Banc Central de la República Argentina
* (alemany) (anglès) Els bitllets de l'Argentina
# Pont d'en Gómez

El Pont d'en Gómez, també conegut com a pont de la Princesa o pont de la Creu Blanca, és un pont fluvial del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El pont salva el riu Onyar enllaçant la pujada de Sant Feliu, per un pas sota un edifici, la Casa Miquel Gómez, amb el passeig de José Canalejas. Està format per un sol arc i presenta una considerable esveltesa, ja que utilitza al límit les possibilitats del formigó armat. La barana de ferro és molt senzilla, cosa que contribueix a donar un aire de lleugeresa a la construcció.
Substitueix el de fusta construït l'any 1852. Fou dissenyat el 1914 per l'arquitecte Lluís Homs i Moncusí i construït per la seva empresa Construcciones y Pavimentos S.A. el 1915.

## Referències

* 1 2 «Pont d'en Gómez». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Pradelles (Nord)

Pradelles (en neerlandès Pradeels, en flamenc occidental Poerdiëls) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 337 habitants. Limita al nord amb Caëstre, a l'oest amb Borre, a l'est amb Flêtre, al sud-est amb Strazeele i al sud amb Vieux-Berquin.

## Demografia

Evolució de la població INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 337 | 330 | 424 | 339 | 341 | 372 | 376 | 376 | 377 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 378 | 362 | 332 | 314 | 335 | 295 | 331 | 329 | 351 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 318 | 311 | 256 | 167 | 182 | 175 | 160 | 169 | 167 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 157 | 144 | 158 | 160 | 184 | 184 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2006 | Jean-Jacques Vanhoost | |
| 2006- | Laurent Waymel | |
# Pradera de San Isidro

El parc de San Isidro o Pradera de San Isidro, és una àmplia zona verda de la ciutat de Madrid situat en el barri de San Isidro del districte de Carabanchel.
La històrica Prada, pintada per Francisco de Goya en 1788, va ser constituïda i catalogada com a parc en 1970 pel ajuntament de la Vila. Després de la seva ampliació en 2006, va aconseguir els 355.420 metres quadrats, que inclouen el recinte firal per a la Fira de Sant Isidre de Madrid, que se celebra cada 15 de maig, amb motiu de la festivitat del patró de la capital d'Espanya.

## Història

Ricardo Sepúveda va descriure així la revetlla i romiatge d'Isidre el Llaurador en el seu llibre Madrid Viejo, publicat en 1888.
| « | [...] A l'alba comença el moviment dels romers contemporanis. No és ja la tradició religiosa, o la devoció al gloriós Sant Isidre, la que condueix a la major part: és el desig de divertir-se i cometre tota classe de bogeries, gairebé en les barbes del sant. Un núvol de carruatges de tots els temps i procedències, des del calesín corcat fins a la diligència (només falta el tramvia que per ventura veurem algun any), es llancen a tota fuita, des de la Puerta del Sol, costa avall per la de la Vega, o es desboquen des de la plaça de la Cebada i els seus contorns, per la Fàbrica del Gas, fins a la pont Toledana i ermita de San Isidro, [...] Una vegada a la prada és veritablement magnífic l'espectacle que allí s'ofereix, sense comptar el de les innombrables botigues de vins o binos, que tot es llegeix en el trànsit. [...] molt Tío Vivo, i algun tío mort en renyina, com sol passar... | » |

## Situació i usos

Qualificat en la llista de carrers de Madrid amb el número 74 del Passeig de l'Ermita del Santo, va ser constituït com a parc en 1970. El parc descendeix des de la Via Carpetana fins al Passeig del Quince de Mayo, al costat del marge oest del riu Manzanares, i entre el Passeig de l'Ermita del Sant i el carrer Carlos Dabán.
Concebut com a gran espai verd per a Madrid i reserva per a l'esplai popular durant les festes de Sant Isidre, el parc ha anat ‘evolucionant’ cap a l'ús esportiu. A més d'amplis passejos, diverses fonts ornamentals, arbredes i prades, disposa d'un carril bici i també compta amb un anacrònic Jardín de Palmeras.
En el seu perímetre hi ha també un tanatori i infraestructura per a concerts a l'aire lliure.

## Referències

* ↑ Goya, Francisco. «La pradera de San Isidro (ficha)». museodelprado.es, 1788. [Consulta: 27 juny 2015].
* ↑ Calvo Serraller, Francisco. Homenaje a Francisco de Goya y Ramón Gómez de la Serna. Círculo de Lectores, 1997, p. 38.
* ↑ «La Verbena de San Antonio de la Florida. Por Ricardo Sepúlveda». infovaticana, 12-06-2014. [Consulta: 15 maig 2017].
* ↑ «Parque de San Isidro». esmadrid.com. [Consulta: 15 maig 2017].
# Província d'Esmeraldas

Esmeraldas és una de les 22 províncies de l'Equador, situada a l'extrem nord-occidental del país. La seva capital és Esmeraldas, té 430.000 habitants i una superfície de 15.573 km².
Les principal activitats econòmiques són la pesca, l'agricultura i el turisme. La capital, Esmeraldas, és el principal port de la zona nord del país, mentre que la majoria de pobles de la costa tenen platges turístiques. Cal destacar l'illa de La Tolita, important jaciment arqueològic de la cultura precolombina anomenada La Tolita. Al llarg de la costa també és habitual trobar zones de manglar.
A la província d'Esmeraldas s'hi troba concentrada la important comunitat afroequatoriana (un 8% de la població total del país). El seu origen es troba en el naufragi d'una nau d'esclaus el 1552; els supervivents s'instal·laren en aquesta zona, llavors pràcticament despoblada, de l'actual Equador, bàsicament a la costa, tot i que posteriorment alguns es desplaçaren cap a la vall del Chota.
La província es divideix en 7 cantons (localitat principal entre parèntesis):
* Atacames (Atacames)
* Eloy Alfaro (Valdez)
* Esmeraldas (Esmeraldas)
* Muisne (Muisne)
* Quinindé (Rosa Zárate)
* Río Verde (Rioverde)
* San Lorenzo (San Lorenzo)

## Vegeu també

* Afroamericans de l'Equador.
# Ramon Salvato de Esteve

Ramon Salvato de Esteve (Barcelona, 1784 - Madrid, 24 de maig de 1839) va ser un jurista i polític català, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.
Era fiscal de l'Audiència Territorial de Galícia. Va ser elegit diputat pel Principat de Catalunya a les Corts de 1822, durant el Trienni Liberal. Durant aquest període fou escollit President del Congrés dels Diputats del 3 d'octubre al 6 de novembre de 1822. Es distingí per mostrar una tendència liberal extremista, i quan els Cent Mil Fills de Sant Lluís van assetjar Cadis en 1823 es declarà partidari de la defensa a ultrança. Durant la Dècada Ominosa va restar a l'exili.
A la mort de Ferran VII d'Espanya va retornar i fou elegit novament diputat per Barcelona a les corts de 1836. Va ser també ministre de Justícia entre agost i octubre de 1837 en el primer gabinet de Baldomero Espartero.

## Referències

* ↑ Presidència del Congrés dels Diputats
* ↑ Ramon Salvato, xtec.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Ramón Porgueres Hernández

Ramón Porgueres Hernández (Ciudad Real, febrer de 1928 - 18 de desembre de 2018) va ser un militar espanyol, cap d'Estat Major de l'Exèrcit de Terra de 1990 a 1994.
El 1950 ascendí a tinent, el 1958 a capità, el 1970 a comandant i el 1977 a tinent coronel. El 1982 fou ascendit a coronel i nomenat professor del Curs de Comandaments Superiors a l'Escola Superior de l'Exèrcit. El 5 de maig de 1983 fou nomenat cap del comandament de la Guàrdia Reial. El novembre de 1984 fou ascendit a general de brigada i nomenat director de l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo, càrrec que va ocupar fins a agost 1986, quan fou nomenat cap de la Divisió Cuirassada Brunete. El 1987 fou nomenat segon cap de l'Estat Major de l'Exèrcit de Terra. El juny de 1988 fou nomenat tinent general i capità general de la Regió Militar Sud amb seu a Sevilla. Va anul·lar l'ordre del governador militar de Còrdova, José Cassinello Pérez, que va autoritzar als seus subordinats a disparar contra els piquets durant la vaga general del 14 de desembre de 1988. Va ocupar el càrrec fins a maig de 1990, quan fou nomenat cap d'Estat Major de l'Exèrcit de Terra. Va cessar en el càrrec en febrer de 1994 Va morir a Madrid el 18 de desembre de 2018

## Referències

* ↑ Revista Española de Defensa, junio de 1990, p. 8
* ↑ El coronel Porgueres, jefe del Regimiento de la Guardia Real, ABC, 28 d'abril de 1983
* ↑ El coronel Porgueres tomo el mando de la Guardia Real, El País, 5 de maig de 1983
* ↑ Real Decreto 2066/1984 (rectificado), de 6 de noviembre, por el que se nombra Director de la Academia de Infantería y Gobernador Militar de la plaza y provincia de Toledo al General de Brigada de Infantería, Diplomado de Estado Mayor, don Ramón Porgueres Hernández.
* ↑ REAL DECRETO 1678/1986, de 4 de agosto, por el que se nombra Jefe de la División Acorazada «Brunete 1» al General de División del Ejército de Tierra don Ramón Porgueres Hernández.
* ↑ El próximo día 16 tomará posesión el nuevo capitán general de la Región Sur, ABC, 9 de juny de 1988
* ↑ Un general de Tierra, jefe de la cúpula militar que será nombrada mañana, El País, 17 de maig de 1990
* ↑ El teniente general Porgueres se despide hoy de Sevilla, ABC, 29 de maig de 1990
* ↑ REAL DECRETO 227/1994, de 14 de febrero, por el que se dispone el cese como Jefe del Estado Mayor del Ejército de Tierra del Teniente General del Cuerpo General de las Armas del Ejércitode Tierra don Ramón Porgueres Hernández
* ↑ Fallece Porgueres, el general que sacó al Ejército de Tierra al exterior, El Pais, 19 de desembre 2018
# Ranxeria Big Sandy

La Ranxeria Big Sandy dels indis mono de Califòrnia és una ranxeria i tribu reconeguda federalment dels amerindis mono occidentals (Monache) situat al comtat de Fresno (Califòrnia).

## Reserva

La ranxeria Big Sandy, situada just als afores de la comunitat d'Auberry, al comtat de Fresno, ès de 228 acres (0,92 km²). En 1990, 38 membres tribal vivien a la reserva. En 2009 aproximadament 158 dels 495 membres registrats de la tribu vivien a la reserva. La reserva és molt aïllada, i la seu tribal està situada dins d'un anell de cases.

## Govern

La seu del consell tribal de la ranxeria Big Sandy Rancheria es troba a Auberry. És governada per un consell tribal de cinc persones elegides democràticament.
Des de 1958, la banda Auberry dels mono eren anomenats ?unaħpaahtyħ , "el que està en l'altre costat (del riu San Joaquin)" en llengua mono.

## Desenvolupament econòmic

La tribu té la propietat i la gestió del Casino Mono Wind i el restaurant Broken Arrow a Auberry.

## Referències

* ↑ California Indians and Their Reservations. Arxivat 2010-01-10 a Wayback Machine. SDSU Library and Information Access. (retrieved 17 May 2010)
* ↑ Pritzker, 136
* ↑ Eargle, 101
* ↑ Sydney M. Lamb. 1957. Mono Grammar. University of California. Berkeley PhD dissertation. .pdf
* ↑ "Mono Wind Casino." 500 Nations. (retrieved 17 May 2010)

## Bibliografia

* Eargle, Jr., Dolan H. California Indian Country: The Land and the People. San Francisco: Tree Company Press, 1992. ISBN 0-937401-20-X.
* Pritzker, Barry M. A Native American Encyclopedia: History, Culture, and Peoples. Oxford: Oxford University Press, 2000. ISBN 978-0-19-513877-1.

## Enllaços externs

* Ranxeria Big dels indis mono occidentals