OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Godomar

Can Godomar és un jaciment arqueològic al municipi d'Olot, a la Garrotxa. Es tracta d'un lloc d'habitació sense estructures que podria pertànyer a indústries de l'epipaleolític. Segons les referències orals proporcionades per Alcalde i Oller (1979), el jaciment fou trobat per Ramon Sala, procedent de la rodalia de Can Godomar de Batet de la Serra. De les setanta restes que el Dr. Joaquim Danés i Torras inventarià el 1930, només es conserven 56 en les que predomina el sílex però també pòrfir i quarsita. La talla és clarament laminar i, per tant, ha de correspondre al paleolític superior o epipaleolític. Només hi ha quinze peces retocades, insuficients per afinar més la cronologia. S'ha determinat una rascadora transversal, una doble rascadora denticulada, un bec, una làmina en dors i truncadura, tres raspadors i un burí. La presència però d'un raspador-burí ens porta cap al magdalenià, la d'un rascador uniforme al Magdalenià Final o Axilià, i una lamineta escalena que recorda la indústria Epipaleolítica

## Bibliografia

* Cantón Playà, P. "La recerca durant 25 anys de l'A.A.G. en el camp del Paleolític. 25 anys, 1972 - 1997". A: Quadern de treball extraordinari. Girona: Associació Arqueològica de Girona, 1998. 9. p.15 - 112

## Referències

* ↑ «Base de dades del E-Gipci de la Generalitat de Catalunya».
# Celso García de la Riega

Celso García de la Riega (Pontevedra, 26 d'agost del 1844 - Pontevedra, 4 de febrer de 1914) fou un escriptor gallec, i el principal autor de la teoria del Colom gallec.
Funcionari de l'Administració espanyola, exercí diversos càrrecs administratius a l'Havana (Cuba) (1873-1879). De tornada a Espanya, amb el triomf del Partido Liberal fou elegit diputat pel districte de Cambados (1886), i nomenat governador civil de Lleó (1888-1890). Va ser redactor de La Voz del Pueblo i col·laborador dels diaris El Imparcial i La Correspondencia de España, de Madrid, i de La Voz de Galicia i El Heraldo Gallego. Membre fundador de la Real Academia Galega el 1905, aviat en plegà per desavinences amb Manuel Murguía, a qui atacà ferotgement a la premsa.

## Teoria del Colom gallec

Afirma en la seva obra, que la Caravel·la Santa Maria anomenada també La Gallega fou flotada a Pontevedra tres anys abans del descobriment. Segons ell, part de la tripulació de La Santa Maria eren gallecs. I afirma també que Colom era gallec oriünd de família jueva i, per tant, era comprensible el seu interès a ocultar la seva procedència. Finalment diu que Colom va usar diferents topònims de Galícia per batejar llocs descoberts del Nou món.

## Obra

* Colón español, su origen y patria, Madrid: Sucesores de Rivadeneyra, 1914
# Charles Horton Cooley

Charles Horton Cooley (1864-1929) va ser un sociòleg famós per la metàfora del mirall de l'autoconcepte (looking glass self), que explica que la visió del jo prové de la suma dels reflexos de les imatges que els altres projecten sobre el subjecte segons el seu rol social i, per tant, està modulat per la interpretació de com la comunitat veu a l'individu.
Fill de Thomas M. Cooley i lligat a la Universitat de Michigan, va col·laborar en la fundació de l'American Sociological Association, associació que va presidir. El seu mètode es basava en la inducció a partir de l'estudi de casos i els seus eixos fonamentals de recerca van ser l'organització social i la relació entre l'entorn i la subjectivitat, establint ponts amb la psicologia.
# Claus de la creu

Els claus de la creu, anomenats també claus sagrats o Sacri Chiodi, són una relíquia que equival als claus amb què es va clavar el cos de Jesús a la Veracreu. Com a instruments de la seva Passió, formen part de les Arma Christi i com a tals són símbols del cristianisme.
Des de l'antiguitat existeix una forta polèmica sobre quants claus eren necessaris per a subjectar un cos adults, un extrem important per delimitar el nombre possible de relíquies autèntiques venerades en diferents capelles cristianes. El triclavianisme, la creença que només es van usar tres claus, va ser defensat pels valdesos i, per tant, va ser considerat sospitós d'heretgia. La majoria de representacions de la crucifixió empren quatre claus, un per a cada mà i un per a cada peu, mentre que representacions que defensen el triclavianisme dibuixen a Jesús amb els peus un damunt de l'altre fixats amb un sol clau llarg al pal vertical de la creu. Fins i tot s'ha discutit el fet que potser eren només dos claus, amb els peus sense subjecció, però aquesta postura no ha triomfat.
Els claus s'han representat en escultures, pintures i ornaments eclesiàstics. Apareixen a la Bíblia en diversos fragments com a profecia de la Passió, per exemple al psalm 22, i tenen un paper clau en l'aparició de Crist ressuscitat, quan Tomàs vol ficar la mà a les ferides fetes pels claus per creure en el miracle (Jn, 20:24), en un signe d'incredulitat que ha esdevingut una imatge de la fe, que accepta sense entendre o sense comprovar-ho físicament. En determinats corrents de pensament modern, la creu actua com a axis mundi, pont entre els dos mons, ja que és l'instrument per passar de la vida a la mort i després a la inversa per part de Jesús, que venç així pel seu caràcter diví la finitud humana. Els claus serien doncs ajudes per a aquest passatge espiritual.
Claus sencers o fragments són considerats relíquies autèntiques en diverses esglésies, malgrat el seu nom excedeix els que es van poder emprar en la creu. Com que la llegenda indica que fou Helena de Constantinoble la primera persona a custodiar els claus sagrats i portar-los a sobre, s'ha afirmat que aquests claus formen part de diverses joies reials, que els haurien heretat d'aquesta dama. Alguns dels llocs on es veneren els claus són:
* Basílica de la Santa Creu de Jerusalem
* Corona fèrria de Llombardia
* Església del Colle di Val d'Elsa
* Catedral de Trèveris
* Catedral de Milà
* Església de Carpentràs

## Referències

* ↑ Thurston, H. (1911). "Holy Nails". Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company.
* ↑ Tucker, Suzzeta. «Arma Christi». ChristStory. Arxivat de l'original el 5 d’abril 2005. [Consulta: 18 octubre 2016].
# Math rock

El math rock és un estil de rock experimental i indie rítmicament complex, basat sobretot en riffs de guitarres, que va aparèixer a finals dels anys 90, influenciat per grups de rock progressiu com King Crimson i Rush i per compositors minimalistes del segle xx com Steve Reich. Es caracteritza pel ritme de les estructures, complex i atípic (amb inicis i aturades irregulars), contrapunts, compassos senars, melodies angulars i acords sovint discordants. Té similituds amb el post-rock.

## Característiques

Mentre que la majoria de la música rock es basa en patrons de 4/4 (encara que accentuat o sincopat), el math rock en fa ús d'asimètrics (com ara 7/8, 11/8, 13/8; o temps que canvien contínuament en funció de diferents agrupacions de 2 i de 3. Aquesta complexitat rítmica (vista com "matemàtica" per molts oients i crítics) és el que dona nom al gènere.
El so té una dominància principal de les guitarres i bateries (com al rock tradicional) i, per la complexitat de ritmes, els bateristes d'aquesta grups acostumen a destacar més que en altres estils. És habitual que els guitarristes facin ús de tècniques com el tapping a l'hora de tocar, i de tant en tant incorporin pedals per fer bucles. Les guitarres sovint acostumen a tocar-se amb un so net, més habitualment que en altres gèneres del rock; tot i que alguns grups de math rock facin ús de la distorsió.
Les lletres no acostumen a ésser un element primordial; la veu es tracta com si fos un instrument més. Sovint les veus no són doblades, sinó que se situen a un volum baix (com l'estil de gravació de l'Steve Albini, per exemple). Molts dels grups més famosos d'aquest gènere són totalment instrumentals (com ara Don Caballero o Hella), tot i que a vegades han experimentat amb les veus en diferents graus.

## Referències

* 1 2 «Math Rock - About» (en anglès). Allmusic. [Consulta: 13 novembre 2020].
* ↑ Body, Alex E. Rush : song by song (en anglès), 20 juny 2019. ISBN 978-1-78155-729-7. OCLC 1088907970.
* ↑ Holm-Hudson, Kevin. Progressive rock reconsidered (en anglès). Nova York: Routledge, 2002. ISBN 0-8153-3714-0. OCLC 45890399.
* ↑ «Post-Rock Music Genre Overview» (en anglès). Allmusic. [Consulta: 18 desembre 2020].
# Tzorophor

Tzorophor o Dzoropor fou una regió del nord-est d'Armènia a l'extrem est de Gugarq, limitant per l'est i sud amb el país dels Sevordiq a la província d'Uti.
La principal fortalesa era Hunarakert.
Va pertànyer al príncep Sahak Sevada de Gardman. Aquest va envair vers el 923 la província d'Uti. Quan el rei va acudir Sahak Sevada es va retirar al Tzorphor, al Gugarq. Ashot el va empaitar, va prendre la fortalesa de Kaian i el va atrapar al Taixir (al Trelq), al nord de Lorí. Sahak fou fet presoner i cegat i Gardman i Tzorophor van passar al domini reial.

## Referències

* ↑ Howorth, Henry H. (Henry Hoyle). History of the Mongols, from the 9th to the 19th century. London : Longmans, Green, and co., 1876.
# Astorgi I Manfredi

Astorgi I Manfredi (Astorgio I Manfredi) va ser fill de Joan Manfredi. Va ser senyor de Calamello i Rontana, del 1375 al 15 de setembre de 1404; senyor de Granarolo, del 1377 al 15 de setembre de 1404; senyor de Bagnacavallo, Brisighella, Gesso, Fornazzano, San Cassiano, Ceppaiano, Montalbergo, Santa Maria in Montalto, San Procolo i Castel Laderchio, del 1378 al 15 de setembre de 1404; senyor sobirà i vicari Pontifici de Faenza, del 1379 al 15 de setembre de 1404; senyor de Savignano, el 1394; senyor i viari pontifici de Fusignano i Donigaglia, el 1397; senyor i vicari pontifici de Montemaggiore, del 1397 al 15 de setembre de 1404; senyor de Brisighella i Val Lemone, el 1405.
Va ser capità de la Compagnia di Ventura della Stella, al servei de diversos senyors. Va ser, també, poeta.
Va morir executat (decapitat) a Faenza, el 28 de novembre de 1405. Quan va morir, feia tres anys que era vidu de Lenta de Polenta, filla de Guiu de Polenta, senyor de Ravenna. Va ser el pare de Joangaleàs I Manfredi i Antònia (morta el 1434), esposa d'Alberico de Barbiano, comte de Cunio i senyor de Belgioioso
# Across to Singapore

Across to Singapore és una pel·lícula estatunidenca muda de William Nigh estrenada el 1928, protagonitzada per Ramon Novarro i Joan Crawford. La trama implica un triangle d'amor entre una dona i dos germans, junts a bord de vaixell que va cap a Singapur. El guió va ser escrit per Ted Shane basat en la novel·la All the Brothers Were Valiant de Ben Ames Williams.
Va ser la segona pel·lícula basada en aquesta novel·la; la primera va ser All the Brothers Were Valiant (1923), i es va refer una altra vegada el 1953 amb el mateix títol

## Argument

Joel viu en un petit poble al costat del mar, és el més jove de quatre germans i està enamorat des que era petit de Priscilla, la filla dels veïns. Però Mark, el seu germà gran, capità d'un vaixell, festeja la noia. Un dia, a l'església, Mark li diu a tothom que està compromès amb Priscilla, però ella no li ha donat el seu consentiment per dir-ho. Els dos germans marxen per primera vegada junts en un viatge per mar. La salutació de Priscila és frígida, i a bord, Mark s'adona que Priscila no l'estima. Deprimit, comença a beure. Mark, en estat d'embriaguesa, és víctima de les maquinacions de Finch, un dels mariners i és abandonat a Singapur. Sense el capità, Finch assumeix el comandament pinsà i porta el vaixell a Nova Anglaterra. En arribar a casa, diu que Mark ha mort i acusa Joel de ser-ne el responsable. El jove passa uns mesos a la presó; quan surt, s'embarca i torna a Singapur a la recerca del seu germà.
Se les arregla per trobar-lo i portar-lo a bord. Però en el vaixell, té lloc una revolta i Joel s'enfronta a un motí. Marc, encara confós, s'adona del perill i torna en si, lluitant per salvar el seu germà. El capità se les arregla per recuperar el control de la situació, però està ferit de gravetat: els cops que va rebre el porten a la mort. Joel torna a casa, amb Priscilla, que l'està esperant.

## Repartiment

* Ramon Novarro: Joel Shore
* Joan Crawford: Priscilla Crowninshield
* Ernest Torrence: capità Mark Shore
* Frank Currier: Jeremiah Shore
* Dan Wolheim: Noah Shore
* Duke Martin: Matthew Shore
* Edward Connelly: Joshua Croninshield
* Jim Mason: Ship's Mate Finch (com James Mason)

## Referències

* ↑ 'Across to Singapore a silentera.com
* ↑ Across to Singapore (en anglès).
* ↑ Across to Singapore (en anglès).
# Aleró (nàutica)

En construcció naval, s'anomena aleró a les plataformes adjacents al pont de comandament que es construeixen a ambdues bandes.
Normalment té la doble finalitat de servir de punt d'observació per a les mesures astronòmiques, i durant les maniobres d'atracada o desatracada oferir un punt d'observació que permeti visualitzar la banda o costat del vaixell que toca moll.
S'instal en ells repetidors del compàs de navegació de manera que es puguin fer des d'allà marcacions a fars o mesurar l'azimut dels astres.
En la construcció mitjana es tracta d'una plataforma descoberta, però en vaixells dissenyats per a climes frígids (trencaglaç) els alerons són part de la timonera.
A la mampara frontal es construeix un trencavent per facilitar la visió cap a proa.
# Mingzhu Dongbei

Mingzhu Dongbei (xinès simplificat: 民主东北, pinyin: Mínzhǔ Dōngběi, literalment 'Nordest democràtic') fon una sèrie xinesa de pel·lícules documentals, noticiaris i de varietats rodades entre 1947 i 1949. La sèrie va ser rodada per Dongbei Dianying Zhipianchang. Hi ha 17 entregues, de les quals 13 són documentals i noticiaris. A més dels newsreels, les altres quatre entregues inclouen animació amb titelles, pel·lícules de divulgació i ficció.
És considerada com una de les set primeres de la història del cinema de la República Popular de la Xina. A més, a dins de la sèrie s'emeteren altres produccions pioneres, com Huangdi Meng.
El procés de rodatge de nord-est democràtic va ser extremadament difícil, especialment les notícies sobre la guerra. Tres joves càmeres van morir en el rodatge de distintes batalles. La huitena sèrie és una edició internacional editada especialment per a públic estranger.

## Referències

* 1 2 Chu, Yingchi. Chinese Documentaries: From Dogma to Polyphony. Routledge, 2007-06-20, p. 51. ISBN 978-1-134-18603-7.
* ↑ «长春电影制片厂在电影发展史上创造的七个第一，厉害了！». 上传于, 11-02-2019.
* ↑ Zhu, Ying; Rosen, Stanley. Art, Politics, and Commerce in Chinese Cinema. Hong Kong University Press, 2010-06-01, p. 115. ISBN 978-962-209-176-4.
* ↑ 程季华 主编，中国电影发展史，北京：中国电影出版社，1963年2月，页386-390
# Mitjans de comunicació calents i freds

El concepte de mitjans calents i mitjans freds prové de l'obra de Marshall McLuhan Understanding Media: The Extensions of Man (1964), on l'autor proposa que l'estudi dels mitjans, més que del contingut que aquests transporten, hauria de ser el focus principal d'anàlisi. McLuhan argumenta que els mitjans afecten la societat per les seves característiques inherents i no tant pel que transmeten. Un exemple destacat és la bombeta, que, tot i no tenir contingut com un diari o la televisió, crea un efecte social en permetre als éssers humans il·luminar l'espai en la foscor. McLuhan destaca que "una bombeta crea un entorn per la seva mera presència".
McLuhan subratlla que el contingut dels mitjans té poc impacte directe sobre la societat; el que importa són les característiques pròpies de cada mitjà i com aquestes involucren al receptor de maneres específiques. Aquestes idees van ser la base de la seva famosa frase "el mitjà és el missatge" i van influir profundament en l'anàlisi del canvi social i la influència dels mitjans en la societat.

## Mitjà calent

Els mitjans calents, segons la teoria de Marshall McLuhan, són aquells que proporcionen una gran quantitat d'informació detallada i requereixen poca participació activa del receptor. Com que els mitjans calents presenten un missatge clar i complet, el receptor no necessita interpretar ni completar la informació, el que fa que l'experiència de consum sigui més passiva.
En aquests mitjans, el missatge es presenta de manera tan detallada i completa que el receptor només ha de "rebre" la informació sense necessitat d'un esforç interpretatiu significatiu.
Exemples de mitjans calents inclouen la televisió, el cinema i la radio. La televisió és un mitjà calent. La imatge és tan clara que exclou la participació de l'espectador de la mateixa manera que la ràdio ho fa.

## Mitjà fred

Els mitjans freds, segons la teoria de Marshall McLuhan, són aquells que ofereixen una quantitat limitada d'informació i requereixen una major participació activa del receptor per completar el missatge. Proporcionen baixa definició i, per tant, exigeixen un alt grau de participació de l'audiència.
Exemples de mitjans freds inclouen el telèfon, els còmic i la conversació cara a cara. La tira còmica és un mitjà fred. Proporciona imatges de baixa definició i exigeix un alt nivell de participació de l'espectador per interpretar l'acció entre les vinyetes. Aquests mitjans deixen espais buits que el receptor ha d'omplir, ja sigui mitjançant la interpretació del text, el so o les imatges.
En els mitjans freds, la comunicació es basa en la capacitat del receptor per construir significats a partir de l'incomplet contingut de la informació. Això els fa més interactius i implicats en el procés comunicatiu.

## Vegeu també

* Comprendre els mitjans de comunicació

## Referències

* 1 2 3 McLuhan, Marshall. Understanding media: the extensions of man. Repr. London: Routledge, 2010. ISBN 978-0-415-25397-0.
* ↑ «Teories de la comunicació». [Consulta: 14 desembre 2024].
# Monestir de Žitomislić

El Monestir de Žitomislić és un monestir ortodox dedicat a l'Anunciació i localitzat a prop de Mostar, a Bòsnia i Hercegovina.

## Història

El 1566 l'Imperi Otomà, representat pel cadi de Nevesinje, va concedir un permís a la família Miloradović-Hrabren per construir un monestir de l'Església Ortodoxa Sèrbia a Žitomislić sobre les ruïnes d'una església antiga. Van tardar més de quaranta anys per acabar la construcció de l'edifici, i per això la primera referència als monjos d'aquest monestir és del 1606. El monestir comptava amb un alt nivell artístic i tenia molta activitat d'escriptura i de renom en el seu temps. A l'alçada de la seva importància, el monestir controlava l'explotació de grans extensions de terres per part dels mateixos monjos.
A principis del segle xix, el prior, Simeon Miljković, va fer millores al monestir amb espai pels convidats, aigua corrent i una nova vinya. Va inaugurar un seminari el 1858. La confraria sencera del monestir de Žitomislić va ser detinguda pel feixista croat Ústaixa el 26 de juny de 1941 i conduïda al poble de Blizanci, on van ser torturats i morts, i alguns van ser llançats vius a una cova de Vidonja. El monestir va ser saquejat i tota la construcció va ser destruïda amb l'única excepció de l'església del monestir. Els cossos dels monjos van ser recuperats de la fossa el 1990 i enterrats el 3 de febrer de 1991, amb el patriarca Pavle oficiant al servei.
El 1992 Žitomislić va ser destruït pel Consell de Defensa Croat (HVO) com a part de la guerra en curs després del col·lapse de Iugoslàvia. En aquest moment, la biblioteca contenia dotzenes de manuscrits antics dels segles xvi i xvii, incloent un petit arxiu de documents turcs. El tresor va ser saquejat i els edificis, incloent el cementiri, van ser dinamitats i enderrocats completament. Les pedres es van deixar on van caure, però quan es va iniciar la reconstrucció de Žitomislić l'abril de 2002, la seva arquitectura prèvia va ser reconstruïda minuciosament. El maig de 2005, la sessió regular de la Santa Assemblea dels Bisbes de l'Església Ortodoxa Sèrbia es va iniciar al monestir de Žitomislić, que estava totalment restaurat. S'atribueix a la reconstrucció d'aquest monestir, símbol del territori, el retorn d'antics exiliats a la seva pàtria.

## Referències

* ↑ Ljubinka Kojić. Manastir Žitomislić. Veselin Masleša, 1983.
* ↑ Srbi u Mostaru. Belgrade: Svet knjige, p. 281-299. ISBN 86-7396-026-6.
* 1 2 Hariz Halilovich. Places of Pain: Forced Displacement, Popular Memory and Trans-local Identities in Bosnian War-torn Communities. Berghahn Books, 28 febrer 2013, p. 99–. ISBN 978-0-85745-777-6.
* 1 2 «Žitomislić monastery». Eparchy of Zahumlje and Herzegovina. [Consulta: 4 setembre 2017].
* ↑ Helen Walasek; contributions by Richard Carlton; Amra Hadžimuhamedovi? Bosnia and the Destruction of Cultural Heritage. Routledge, 3 març 2016, p. 228–. ISBN 978-1-317-17299-4.
# Leopold VI

Leopold de Babenberg, dit Leopold el Gloriós o Leopold VI (1176 – 26 de juliol de 1230, San Germano) fou duc d'Estíria el 1194 i duc d'Àustria de 1198 a 1230. Sota el seu regnat la casa dels Babenberg va arribar a l'apogeu. Fou protector dels ordes mendicants i dels Cavallers Teutònics. Agafat en les querelles entre el papa i els Hohenstaufen, va prendre partit pels emperadors i va fracassar en la seva temptativa de crear a Viena un bisbat separat de Passau.

## Família

Fill petit de Leopold V el Virtuós, es va casar el 1203 amb una princesa romana d'Orient, Teodora Comnena, morta el 1246, qui li va donar com a fills:
* Margarida d'Àustria (1204-1266), casada amb Enric II de Suàbia, i després amb Ottokar II de Bohèmia;
* Agnès (1205-1226)
* Leopold (1207-1216)
* Enric, duc de Mödling (1208-1228)
* Frederic II (1211-1246), duc d'Àustria
* Gertrudis (1210-1241), casada amb Enric I Raspe landgravi de Turíngia i anti-rei.
* Constança (1212-1243), casada amb Enric l'Il·lustre, marcgravi de Mísnia

## Govern

Leopold va heretar del seu pare el ducat d'Estíria i poc després el d'Àustria a la mort del seu germà Frederic I el Catòlic el 1198. L'any següent fou atacat per Imre o Emeric, rei d'Hongria; la pau es va ajustar un any després per un tractat signat el dia de Pentecostes del 1200.
Es va fer croat i va anar a Palestina el 1209-1210, i després va participar el 1211 amb el comte de Jülich/Juliers i d'altres senyors alemanys a la croada contra els albigesos. El 1213, va dirigir les seves tropes a la península Ibèrica per lluitar contra els almohades. El 1217 va tornar a Palestina amb Andreu II d'Hongria per la Cinquena Croada. El desembre van fracassar en l'intent de conquerir la fortalesa del Mont Tabor, que domina la plane d'Acre. L'any següent van participar en la campanya contra Egipte. L'agost del 1218, van atacar la ciutadella de Damiata. Leopold va agafar el comandament de l'exèrcit a la mort del comte de Berg i va aconseguir el 26 d'agost a apoderar-se de la torre. Va iniciar l'octubre següent el setge de la vila de Damiata, però va retornar a Àustria abans que la vila fou conquerida per Joan de Brienne el desembre de 1219. Abans de partir, va fer donació de cinc mil marcs de plata als Cavallers Teutònics, per l'adquisició d'una terra, i de cinquanta marcs d'or als templers, gratificats a més amb cinc-cents marcs de plata pel comte de Chester.
El 1226, el seu fill Enric l'Impiu, que havia fet duc de Mödling, es va revoltar contra Leopold i va expulsar a la seva mare del castell d'Haimbourg. Enric va morir el 1227 deixant una filla, Gertrudis. El 1230, Enric, rei dels Romans, fill gran de l'emperador Frederic II i gendre de Leopold, va confirmar els privilegis del ducat d'Àustria (bàsicament el Privilegium Minus) amb el consentiment dels prínceps electors. Leopold, que havia marxat a Itàlia per participar en l'acord de pau entre l'emperador i el papa, va morir a San Germano el 28 de juliol de 1230. Les seves entranyes foren enterrades a l'Abadia de Montecassino i el seu cos a l'abadia cistercenca de Lilienfeld, que ell mateix havia fundat.

## Fonts

* L'art de vérifier les dates...