OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sisigambis

Sisigambis (Sisygambis, Σισύγαμβις) fou la mare de Darios III de Pèrsia Codomà, filla d'Ostanes (el germà petit d'Artaxerxes II Memnó) encara que algunes fonts la fan filla del mateix Artaxerxes.
Es va casar amb el seu cosí Arsames i va tenir set fills, dels quals només Darios va arribar a l'edat adulta. Després que Darios va pujar al tron, Sisigambis va rebre el tractament més honorífic segons el costum persa; va acompanyar a Darios a la seva campanya contra Alexandre el Gran (333 aC) que va acabar amb la batalla d'Issos després de la qual tant ella com la dona i filles del rei van caure en mans del conqueridor que les va tractar amb gran consideració i amabilitat.
Per voluntat d'Alexandre va gaudir de certa influència i va gosar fins i tot a intercedir a favor del persa Madates, que havia causat la ira d'Alexandre, i tot i així la seva petició fou immediatament concedida. Probablement el caràcter generós i magnànim de Sisigambis va contribuir a l'estimació que li demostrava Alexandre.
Quan Alexandre va morir Sisigambis ho va sentir com si es tractés d'un fill propi i es va suïcidar deixant de menjar.

## Referències

* ↑ «Darius III Codomannus - Livius». [Consulta: 22 octubre 2023].
* ↑ Heckel, Waldemar. Who's who in the age of Alexander the Great: prosopography of Alexander's empire (en anglès). Oxford: Blackwell publishing, 2006, p. 116. ISBN 978-1-4051-1210-9.
* ↑ Maxwell O'Brien, John. Alexander the Great: The Invisible Enemy: A Biography (en anglès). Londres: Routledge, 1994, p. 58.
* ↑ Diodoro de Sicilia. Biblioteca Histórica Libro XVII 118 (en castallà). Madrid: Editorial Gredos, 2012. ISBN 978-84-249-2333-4.
# Siyah Kalem

Mehmed Siyah Kalem o Mehmed Siyah Qalem (segle xv ?) més conegut com a Siyah Kalem (llapis negre en turc) fou un pintor i il·lustrador dels temps otomans. Es coneix molt poc de la seva vida. Hi ha pintures del en el Palau Topkapı d'Istanbul. Ha firmat les seves obres com "Ustad Mehmed Siyah Qalem" (Mehmed, Mestre de Llapis Negre). Generalment es troben homes, animals, dimonis i dragons en les seves pintures.

## Pintures

* Conversació
* Dansa
* Dimoni i Dragó
* Toro i Lleó

## Referències

* ↑ Filiz Çağman; Zeren Tanındı Islamic Miniature Painting: Topkapı Saray Museum. Ali Rıza Baskan, 1979.
* ↑ Senel Symons. The Routledge Intermediate Turkish Reader: Political and Cultural Articles. Routledge, 2012, p. 55–. ISBN 978-0-415-56816-6.
* ↑ Mazhar Şevket İpşiroğlu. Painting and Culture of the Mongols. Abrams, 1966.

## Vegeu també

* Càlam (escriptura)
# Tercera fitna

La tercera fitna (àrab: الفتنة الثاﻟﺜـة, al-fitna aṯ-ṯāliṯa) fou una sèrie de guerres civils i alçaments contra el califat omeia que començà amb el derrocament del califa al-Walid II el 744 i s'acabà amb la victòria de Marwan II sobre diversos rebels i rivals pel califat el 747. Tanmateix, Marwan II no aconseguí restaurar completament l'autoritat omeia i la guerra civil enllaçà amb la revolució abbàssida (746–750), que desembocà en la caiguda dels omeies i el sorgiment del Califat Abbàssida el 750. Per aquest motiu, és impossible fer una delimitació cronològica exacta d'aquest conflicte.

## Referències

* ↑ Hawting, 2000, p. 90.

## Bibliografia

* Hawting, Gerald R. The First Dynasty of Islam: The Umayyad Caliphate AD 661–750 (en anglès). 2a. Londres i Nova York: Routledge, 2000. ISBN 0-415-24072-7.
* Kennedy, Hugh. «Egypt as a province in the Islamic caliphate, 641–868». A: Cambridge History of Egypt, Volume One: Islamic Egypt, 640–1517 (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 1998, p. 62-85. ISBN 0-521-47137-0.
# Their First Misunderstanding

Their First Misunderstanding és una pel·lícula muda de la IMP dirigida per Thomas H. Ince i George Loane Tucker i protagonitzada per Mary Pickford i Owen Moore. Es tracta de la primera pel·lícula dels dos actors per a la IMP i també la primera que figuren en els crèdits. La pel·lícula, d’una bobina, es va estrenar el 9 de gener de 1911, dos dies després que Moore i Pickford es casessin. Durant molts anys es va considerar una pel·lícula perduda però el 2006 se’n va descobrir una còpia en un graner de New Hampshire.

## Argument

Tom i Mae fa un any que estan casats i el primer s’oblida d’ella centrant-se en els negocis. La situació es complica quan Belle Stuart, una antiga xicota de Tom, apareix i el monopolitza en un ball. Quan Tom es recorda de la seva dona la troba parlant massa animadament amb un poeta. Tot plegat provoca la primera gran baralla del matrimoni. Es produeixen una sèrie de malentesos que fan que cadascun d’ells pensa que l’altre s’estima més a una altra persona. Al final tot s’aclareix i la parella es reconcilia.

## Repartiment

* Mary Pickford (Mae Darcy)
* Owen Moore (Tom Owen)
* Thomas H. Ince (entre la gent de l'estació)
* Ben Turpin (entre la gent de l'estació)
* J. Farrell MacDonald (poeta)
* Hayward Mack (a la festa)
* Carrie Turpin (criada)

## Referències

* ↑ Ramsaye, Terry. A Million and One Nights: A History of the Motion Picture (en anglès). Routledge, 2012-11-12, p. 540. ISBN 978-1-136-24744-6.
* ↑ «He ‘s an “Imp!” “She ‘s an “Imp!”». Moving Picture World, 07-01-1911, pàg. 60.
* 1 2 «Lost Mary Pickford film to be screened» (en anglès). BBC News, 25-09-2013.
* ↑ «Independent release dates». Moving Picture World, 07-01-1911, pàg. 46.
* ↑ Whitfield, Eileen. Pickford: The Woman Who Made Hollywood (en anglès). University Press of Kentucky, 2007-08-31, p. 106. ISBN 978-0-8131-9179-9.
# Tianyi Film Company

La Tianyi Film Company (xinès: 天一影片公司, pinyin: Tiānyī Yǐngpiān Gōngsī), també dita Unique Film Productions, va ser una de les "tres grans" productores de cinema durant el període prebèl·lic de la República de la Xina. Fundada en Shanghai el 1925 per els germans Shaw (Shao), encapçalats per Runje Shaw (Shao Zuiweng), l'empresa també va establir operacions a la Malàisia britànica i a Hong Kong. Tot i que l'estudi de l'empresa a Xangai va ser destruït el 1937 durant la invasió japonesa, la seua filial a Hong Kong, més tard dita Shaw Brothers Studio, va florir en un imperi mediàtic sota el lideratge del germà petit Sir Run Run Shaw.

## Fundació

El 1922 Runje Shaw (Shao Zuiweng), el germà gran dels germans Shaw que era un advocat i un home de negocis, va ser nomenat director del teatre Xiao Wutai ("Escenari Feliç") de Xangai. Entre els seus col·legues s'hi comptaven Zhang Shichuan, Zheng Zhengqiu, i Zhou Jianyun, que van cofundar la Mingxing Film Company. El 1923 Mingxing va publicar el film Orphan Rescues Grandfather amb un gran èxit comercial. Inspirat per els seus col·legues, Shaw va fundar la Tianyi Film Company el 1925. Va exercir com a gerent general i director, mentre que els seus germans menuts Runde Shaw (Shao Cunren) i Runme Shaw (Shao Renmei) es van encarregar de la comptabilitat i la distribució respectivament. El germà més menut, Run Run Shaw (Shao Yifu), es va encarregar de les feines extravagants de la companyia.

## Referències

* ↑ Zhang, Yingjin. Chinese National Cinema. Routledge, 2004, p. 37. ISBN 9780415172905.
* 1 2 Xiao, Zhiwei; Zhang, Yingjin Encyclopedia of Chinese Film. Taylor & Francis, 2002, p. 302. ISBN 9780203195550.
* ↑ Ye, Tan; Zhu, Yun Historical Dictionary of Chinese Cinema. Scarecrow Press, 2012, p. 133. ISBN 9780810879133.
* ↑ Raymond Zhou «Movie mogul Run Run Shaw, 107, dies in HK». China Daily, 08-01-2014 [Consulta: 10 gener 2014].
# Tractat de Dresden (1699)

El Tractat de Dresden és el pacte, tancat el 14 de setembre de 1699, en el qual August II de Polònia s'alià amb Frederic IV de Dinamarca, dins la dinàmica prèvia a la Gran Guerra del Nord.

## Referències

* ↑ Anisimov, Evgenii V.; Alexander, J. T.. The Reforms of Peter the Great: Progress Through Violence in Russia (en anglès). Routledge, 2015-02-24, p. 608. ISBN 978-1-317-45487-8.
* ↑ Peterson, Gary Dean. Warrior Kings of Sweden: The Rise of an Empire in the Sixteenth and Seventeenth Centuries (en anglès). McFarland, 2007-04-11, p. 245. ISBN 978-0-7864-2873-1.

## Bibliografia

* Anisimov, Evgeniĭ Viktorovich. The reforms of Peter the Great. Progress through coercion in Russia. M.E. Sharpe, 1993, p. 53 (The New Russian history). ISBN 1563240475.
# Ursula Bright

Ursula Mellor Bright o Ursula Mellor (5 de juliol de 1835 - Kensington, 5 de març de 1915) va ser una activista britànica dels drets a la propietat de les dones casades.

## Vida

Brght va néixer en 1835. El seu pare, el seu germà i el seu avi, Frederick Pennington, van destacar pel seu suport als drets de les dones. El 1855 es va casar amb Jacob Bright, que era membre del Parlament per a Manchester. Ella i el seu marit van ser membres fundadors de la Societat de Manchester per al sufragi femení (Manchester Society for Women's Suffrage) el 1867.
Quan l'Associació nacional de dones per a la revocació de les lleis de malalties contagioses (Ladies National Association for the Repeal of the Contagious Diseases Acts) es va formar el 1869, Bright era membre fundadora. Esdevingué la tresorera del Comitè de la propietat de les dones casades (Married Women's Property Committee) i va romandre activa fins que es va aprovar la Llei sobre la propietat de les dones casades de 1882 (Married Women's Property Act 1882). Aquesta va ser una llei que va donar a les dones el dret de controlar la seva propietat. Això va ser important, ja que Bright va considerar que s'hauria de requerir el vot útil de les dones casades per aprovar aquesta llei.
Se li atribueix la garantia de que es va aprovar la Llei sobre el govern local de 1894 (Local Government Act 1894) que va donar el vot a les dones en les eleccions locals. També va permetre que les dones es poguessin presentar com a regidores de parròquia o districte. La seva única filla, Esther Bright, estava interessada en la teosofia. Ursula no era una teòsofa, però va donar a Annie Besant, que era amiga de la seva filla, £ 3,000 per a la seva causa.
Bright va morir a casa seva a Kensington el 1915, on havia patit una artrosi durant un temps. La seva biògrafa, Elizabeth Crawford, va assenyalar que els seus obituaris amb prou feines esmentaven el seu treball de campanya perquè la seva artrosi l'havia impedit involucrar-se amb el moviment del sufragi femení.

## Referències

* 1 2 3 Elizabeth Crawford, ‘Bright, Ursula Mellor (1835–1915)’, Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004 consultat el 7 juliol 2017
* ↑ Sally Mitchell. Victorian Britain (Routledge Revivals): An Encyclopedia. Routledge, 6 agost 2012, p. 93–. ISBN 978-1-136-71617-1.
* 1 2 Elizabeth Crawford. The Women's Suffrage Movement: A Reference Guide 1866-1928. Routledge, 2 setembre 2003, p. 80–82. ISBN 1-135-43402-6.
# Vidre egipci

El vidre va ser utilitzat des d'èpoques molt antigues pels artesans egipcis en l'elaboració de comptes per collarets i braçalets, ulls per estàtues, figuretes i amulets variats, plaquetes per adorn de mobles, imitacions de pedres fines amb gran similitud i en atuells i petites estàtues de colors diferents.
Els primers atuells van ser elaborats durant el regnat de Thutmose III (1500 aC). Es realitzaven amb la tècnica de modelat sobre un nucli d'argila. Probablement van ser els artesans asiàtics els que van establir la manufactura del vidre a Egipte. Va florir a Egipte i Mesopotàmia fins a 1200 aC, posteriorment va cessar gairebé per complet durant diversos segles.
Aquestes atuells solen ser flascons cilíndrics i anforita allargades i estretes sovint decorades amb ratlles multicolors al llarg, en ziga-zaga o en ones, de vegades amb figures i imitacions de filigranes i altres capritxos. Es van trobar aquests objectes en les tombes i gairebé sempre ofereixen escassa transparència i curioses irisacions a la superfície, descomponent-se en escamitas en tocar-los: tot això és a causa de les impureses de la pasta i la seva mateixa antiguitat unit als elements destructors de l'ambient.
Hi ha també vidres incolors i molt transparents, però l'origen d'aquests pot remuntar més enllà de l'època saïta (dinastia XXVI, segle VII aC) com són els que es custodien al Museu Britànic de procedència fenícia o imitant els d'aquest origen. Els més capritxosos, de la mateixa època (filigranat, tallats i amb fins relleus figuratius) es troben en diversos museus d'Egipte. Amb la dominació grega dels Ptolomeos va seguir en augment la perfecció dels vidres egipcis, sent Alexandria el centre productor més famós i preferit del comerç grec i romà.

## Vegeu també

* Vidre del bosc
* Vidre bufat
* Vidre del bosc
* Vidre d'Hebron
* Vidre romà
* Faiança

## Notes

* ↑ Schlick-Nolte: Lexikon der Ägyptologie II. S. 614–615.
* ↑ Schlick-Nolte: Lexikon der Ägyptologie II. S. 615.

## Bibliografia

* Schlick-Nolte, Birgit. Die Glasgefäße im alten Ägypten (= Münchener Ägyptologische Studien (MÄS). Bd. 14) (en alemany). Berlín: Hessling, 1968.
* Schlick-Nolte, Birgit. «Glas». A: Lexikon der Ägyptologie. Band II (en alemany). Wiesbaden: Harrassowitz, 1977, p. S. 613–617. ISBN 3-447-01876-3.
* Nicholson, Paul T. Egyptian Faience and Glass (= Shire Egyptology. Bd. 18) (en anglès). Buckinghamshire: Shire Publications, 1993. ISBN 0-7478-0195-9.
* Nicholson, Paul T. «Glass». A: Encyclopedia of the Archaeology of Ancient Egypt (en anglès). Londres: Routledge, 1999, p. S. 357–58. ISBN 0-415-18589-0.
* Nicholson, Paul T. «Glass». A: Ancient Egyptian materials and technology (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 2000, p. S. 195–226. ISBN 0-521-45257-0.
# Vuitena Croada

La vuitena croada fou una campanya militar engegada per Lluís IX de França i adreçada contra el regne de Tunísia, en la qual moriren ell i el seu fill.

## Situació al Pròxim Orient

Els mongols havien posat en perill el poder del Soldanat Mameluc després de la Setena Croada, però derrotats a la batalla d'Ayn Jalut el 1260, vençuda pel general Bàibars a les ordres del soldà Qútuz, va canviar la situació. Esdevingut soldà, Bàibars va desfermar una ofensiva general contra els territoris romanents del Regne de Jerusalem.

## La croada

Els papes Alexandre IV, Urbà IV i Climent IV convoquen una croada per aturar Bàibars, però la campanya de conquesta de Carles d'Anjou contra Manfred Hohenstaufen pel Regne de Sicília, sostinguda pel seu germà, el rei Lluís IX de França, retarda la preparació de la croada i canvia el seu destí natural. Així, mentre que Jaume el Conqueridor tramet els seus fills bastards Ferran Sanxis de Castre i Pere Ferrandis, que res no obtenen a Acre a causa de la seva inexperiència, Lluís aplega la majoria de la noblesa francesa (Carles d'Anjou, Robert II d'Artois, Teobald II de Navarra, Joan I de Bretanya…) a Aigües Mortes per salpar cap a Tunísia el 4 de juliol de 1270, destí que clarament beneficiava la posició de Carles d'Anjou com a nou rei de Sicília. L'establiment d'un rei cristià a Tunísia hauria afavorit, sens dubte, noves expedicions a Egipte.
Després d'una pausa a Sardenya, Lluís va desembarcar a Tunísia i va posar setge a la capital, Tunis, del 15 al 24 de juliol del 1270.
Contra les esperances dels croats, el soldà tunisenc Al-Mustànsir no es va fer cristià, sinó que es va aprestar a la defensa, demanant socors a Bàibars.
Llavors va esclatar una epidèmia entre els assetjants que va matar el rei Lluís i el seu fill Joan Tristany (25 d'agost). El seu successor, Felip III era massa jove i estava també malalt, de manera que Carles d'Anjou va prendre el comandament.
Va seguir el setge fins que el soldà va pagar una indemnització de 210.000 unces d'or (30 d'octubre), moment en què els francesos aixecaren el setge.

## Referències

* ↑ Grousset, 1936, p. 644-5.
* ↑ Procter, 1856, p. 429.
* ↑ Lock, 2013, p. 183.
* ↑ Richard, 1983, p. 566-570.
* ↑ Richard, 1983, p. 558-566.

## Bibliografia

* Grousset, René. Histoire des croisades et du royaume franc de Jérusalem - III. 1188-1291 L'anarchie franque (en francès). Perrin, 1936.
* Lock, Peter. The Routledge Companion to the Crusades (en anglès). Routledge, 2013.
* Tyerman, Christopher. Las guerras de Dios (en castellà). Ed, Critica, 2006.
* Procter, George. History of the crusades: their rise, progress, and results (en anglès). Griffin and Co., 1856.
* Richard, Jean. Saint Louis, roi d'une France féodale, soutien de la Terre sainte, Paris (en francès). Fayard, 1983.
# Wu Guoying

Wu Guoying (xinès simplificat: 吴国英) (Huang'an 1921 - 2012 ) Periodista , professora i directora de cinema xinesa. Una de les pioneres del cinema de noticies i documental xinès.

## Biografia

Wu Guoyig va néixer el 2 de novembre de 1921 a Huang'an, província de Hubei (Xina). El 1938 es va traslladar a Yan'an i allà va estudiar a la Universitat de les Dones ("女大"), la Universitat de Resistència (Kang Da "抗大"), l'Institut Xun ("鲁艺") i a l'Escola Central del Partit (中央党校).

#### Carrera cinematogràfica
##### Northeast Film Studio

El 1945, es va incorporar a l'equip de cineastes de Yan'an Film amb el qual va anar a Xingshan (actual Hegang), a l'actual província de Heilongjiang, on el 1946, es va fundar oficialment el Northeast Film Studio - Dongbei Dianying Zhipianchang -(东北电影制片厂), que posteriorment el 1949 es va traslladar a Changchun, i que va produir molts dels primers treballs propagandístics del Partit Comunista Xinès. Allà va treballar com a subdirectora de l'equip de notícies. L'1 de maig de 1947 va acabar d'editar el documental "Nordest democràtic" (民主东北)que va ser enviat al Festival de la Joventut de Praga al juliol. És el primer documental sobre la Guerra Civil xinesa fet a la Xina i projectat fora de la Xina. L'abril del 1949 Wu va ser enviada a treballar als estudis de Pequín con adjunt a la direcció del departament de noticies. Entre altres va editar dos documentals, com "Entry into Beiping" (北平入城式) sobre la cerimònia celebrada el 3 de febrer de 1949 a la Porta de Qianmen (Zhengyanmen) per celebrar l'entrada de l'Exèrcit Popular d'Alliberament, a la capital el mes anterior i "L'Alliberament de Taiyuan” (解放太原) l'abril de 1949.
El 1953, es va traslladar al Central News Documentary Film Studio com a redactor en cap adjunt. En aquesta etapa va escriure i dirigir "Long Live Peace" (1952), un documental sobre la Conferència de Pau d'Àsia i la Regió del Pacífic celebrada a Pequín l'octubre de 1952.

##### Acadèmia de cinema de Pequín

El 1955, Wu Guoying va ser admesa a l'Acadèmia de Cinema de Pequín per estudiar direcció. Un cop acabats els estudis s'hi va quedar com a professora. El 1975, va ser nomenada codirectora del departament, i el 1978 directora del departament de literatura (文学系).
Wu Guoying va morir el 2012.

## Referències

* ↑ «《中国电影人口述历史丛书》之《时代影志：新闻纪录电影卷》出版». [Consulta: 23 març 2024].
* 1 2 3 «chinesemovies.com.fr». [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Yaping, Ding. General history of Chinese film. 1: 1896-1949. London New York: Routledge, Taylor & Francis Group, 2022. ISBN 978-1-032-06952-4.
* ↑ The Oxford handbook of Chinese cinemas. Oxford: Oxford Univ. Press, 2013. ISBN 978-0-19-005071-9.
* ↑ 吴国英; 许珂; 姜云川. «民主东北» (en xinès (Xina)). [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ 吴国英. «和平万岁» (en xinès (Xina)). [Consulta: 23 març 2024].
# Gastronomia de Macau

La gastronomia de Macau és exclusiva de la ciutat de Macau, i consisteix en una fusió de cuina del sud de la Xina (especialment de cuina cantonesa) i de cuina portuguesa, amb influències significatives del sud-est asiàtic i de tota la lusofonia; tanta és la influència d'aquestes zones que hi ha autors que la descriuen com un reflex de la interacció històrica d'aquests territoris a Macau. La cuina de Macau també ha estat molt influenciada per les cuines de Fujian o Chaozhou, per exemple en els plats canja de frango (pollastre) o peixe mandarin (peix).

## Orígens

Molts plats van originar-se a partir de les barreges d'espècies que les esposes dels mariners portuguesos empraven per a intentar fer els plats europeus que solien menjar. Els primers mariners portuguesos en arribar a Macau foren tots homes, i van començar a casar-se amb les dones d'allí; aquests van ensenyar-les a cuinar els plats típics portuguesos, però degut a la impossibilitat de trobar alguns ingredients, elles els substituïren per ingredients fàcils de trobar a Macau. A més a més dels ingredients locals, aquests plats també incloïen altres condiments europeus i de la resta de països lusòfons (Brasil, Angola, Moçambic, Cap Verd, parts de l'Índia, el sud-est asiàtic…).

## Menjars

Les principals tècniques per a cuinar inclouen el forn, el rostit o la cuina a la graella. El primer, poc emprat en la cuina xinesa, permet copsar la naturalesa eclèctica de la cuina de Macau, la qual és coneguda per la seva mescla de sabors, en tant que la cuina de Macau actual es pot considerar una de les cuines de fusió més antigues del món.
Generalment, el menjar de Macau és especiat amb diferents tipus d'espècies, com ara la cúrcuma, la llet de coco, la canyella o el bacallà (que aporta sal als plats). Entre els plats més coneguts es troben la galinha à portuguesa; la galinha à africana; el bacalhau (el tradicional bacallà salat de Portugal); el pato de cabidela; les gambes de Macau amb xili;el minchi; cranc fregit amb curri; orella de porc i amanida de papaia; estofat de conill en vi, canyella i anís estrellat etc. També les tapes són una part important de la cuina de Macau. L'snack més popular és la xulla de porc, i les postres més típiques són la llet de gingebre, els pastéis de nata i el pastís d'ametlla.

## Galeria

* Balchão de porco
* Arroz gordo
* Arroz chau chau
* A sopa de fitas
* Sopa de lacassá
* Pato de cabidela

## Referències

* 1 2 3 Cheung, Sidney; Tan, Chee-Beng. Food and Foodways in Asia: Resource, Tradition and Cooking (en anglès). Routledge, 2007-06-11. ISBN 9781134164615.
* ↑ Luk, A. «Fukian and Chiu Chow roots in Macanese culture.». UMA News Bulletin, 2000.
* ↑ Wu, David Y. H.; Cheung, Sidney C. H.. The Globalization of Chinese Food (en anglès). University of Hawaii Press, 2002. ISBN 9780824825829.
* 1 2 «Macao Government Tourism Office». [Consulta: 10 novembre 2018].

## Enllaços externs

* Web governamental de turisme de Macau amb algunes receptes i informació
# 782

El 782 (DCCLXXXII) fou un any comú iniciat en dimarts pertanyent a l'edat mitjana.

## Esdeveniments

* Difusió del moviment de l'adopcionisme al llarg dels Pirineus pel bisbe d'Urgell.
* Alcuí de York encapçala la reforma cultural carolíngia.
* Massacre de Verden, en la qual les tropes de Carlemany executen més de 4.000 presoners saxons.

## Referències

* ↑ Scholz, Carolingian Chronicles: Royal Frankish Annals and Nithard's Histories. University of Michigan Press (1970)
# Casa Benet Badrinas

La Casa Benet Badrinas és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat al passeig del Comte d'Ègara, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres que consta de planta semisoterrani, planta baixa, dos pisos i golfes. La coberta és a quatre aigües, de ceràmica vidriada. Conté dos habitatges amb una sola unitat de composició. La façana és de pedra de fil, amb els elements disposats a partir del primer pis simètricament respecte a una tribuna central de voladís. Les finestres i els balcons tenen les reixes de ferro forjat; les obertures de la planta baixa i del primer pis presenten les llindes i els muntants amb els cantells arrodonits. El pis de les golfes està separat de la resta mitjançant una doble motllura; conté tres ulls de bou el·líptics i es remata amb una cornisa ornamentada amb dentellons i ràfec.

## Història

És una construcció de l'arquitecte modernista Lluís Muncunill, de 1916, que va concebre l'habitatge com una mansió caracteritzada per l'austeritat que l'autor utilitzava en la composició de les obres d'aquesta època. Els interiors, especialment la gran escala d'accés a la planta, tenen un gran interès.

## Referències

* ↑ «Casa Benet Badrinas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 setembre 2014].
* ↑ Freixa, Mireia; Llordés, Teresa. Lluís Muncunill (1868-1931), arquitecte. Caixa de Terrassa, 1996. ISBN 978-84-7782-417-6 [Consulta: 22 setembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa