OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Coeficient d'activitat

En les dissolucions ideals el potencial químic μ (l'energia de Gibbs molar) és definit per l'expressió:
$\mu _{i}=\mu _{i}^{*}+RT\ln x_{i}$
Amb aquesta expressió es poden calcular totes les propietats de les dissolucions ideals. En el cas de sistemes no ideals aquesta equació deixa de ser vàlida i totes les que s'han deduït a partir d'ella. Per poder seguir utilitzant en els sistemes reals aquesta equació i les que en resulten es fa una correcció introduint un factor, anomenat coeficient d'activitat i simbolitzat per γ$_i$, que multiplica la fracció molar, x$_i$, i faci que l'equació sigui aplicable. Per tant, l'equació anterior es transforma en:
$\mu _{i}=\mu _{i}^{*}+RT\ln \gamma _{i}x_{i}$
on μ$_i$$^*$ és el potencial químic del component pur i a la pressió p i temperatura T de la dissolució.
Al producte de la fracció molar, x$_i$, pel coeficient d'activitat, μ$_i$, s'anomena activitat:
$a_{i}=\gamma _{i}\cdot x_{i}$
Els coeficients d'activitat poden calcular-se teòricament sense necessitat de mesures experimentals a partir de la teoria de Debye-Hückel o de les seves modificacions.
A continuació hi ha una taula amb coeficients d'activitat del clorur de sodi en dissolució aquosa. En una dissolució ideal aquests valors serien tots igual a 1. S'observa que les desviacions augmenten en incrementar la temperatura i la concentració.
| Molalitat (mol/kg) | 25 °C | 50 °C | 100 °C | 200 °C | 300 °C | 350 °C |
| 0.05 | 0.820 | 0.814 | 0.794 | 0.725 | 0.592 | 0.473 |
| 0.50 | 0.680 | 0.675 | 0.644 | 0.619 | 0.322 | 0.182 |
| 2.00 | 0.669 | 0.675 | 0.641 | 0.450 | 0.212 | 0.074 |
| 5.00 | 0.873 | 0.886 | 0.803 | 0.466 | 0.167 | 0.044 |

## Referències

* ↑ Díaz Peña, M.; Roig Muntaner, A. Química física (en castellà). 1ª. Madrid: Alhambra, 1980, p. 957-958. ISBN 84-205-0575-7.
* ↑ Cohen, P. The ASME Handbook on Water Technology for Thermal Systems (en anglès). American Society of Mechanical Engineers, 1988, p. 567.
# Will Eisenmann

Will Eisenmann (Stuttgart (Baden-Württemberg), 3 de març, 1906 - Schwarzenberg (Lucerna, Suïssa), 20 d'agost, 1992), va ser un compositor, director de teatre i pedagog musical alemany resident a Suïssa.

## Biografia

Will Eisenmann va estudiar per primera vegada història i filosofia de l'art i, entre 1926 i 1929, música a la Universitat de Música de Württemberg a Stuttgart. Va esdevenir assistent de direcció al Teatre Estatal de Württemberg i a l'Òpera Estatal de Wiesbaden. A principis de la dècada de 1930, per recomanació de Romain Rolland, va continuar els seus estudis a París amb Paul Dukas i Charles Koechlin i posteriorment va treballar com a dramaturg i director a la "Schauspielhaus" de Colònia. Després d'una estada a Espanya, va emigrar a Suïssa el 1935 i va fundar estudis d'òpera privats a Zuric i Lucerna.
Will Eisenmann es va donar a conèixer amb la seva obra orquestral Seven Pictures després de Van Gogh, Haiku I-III, dos concerts de saxo i l'escenari de "Rilke Orfeu", Eurídice, Hermes amb veu parlant. També va guanyar fama internacional amb escenaris musicals de textos de Stefan George, Hermann Hesse, Stefan Heym, Ezra Pound, Rainer Maria Rilke, Rabindranath Tagore i poetes japonesos, que va interpretar amb el reconegut "Vokalensemble Zürich".
Will Eisenmann es va casar tres vegades. Va tenir tres fills amb la seva primera esposa Elisabeth Louis, quatre fills amb la seva segona esposa Eva Westphal i un fill del seu tercer matrimoni amb Hannah Willi.

## Obres (selecció)
### Òpera

* 1934/1935 The King of the Dark ("El rei de la cambra fosca"), Chamber Opera en 13 escenes op 12 (Tagore)

### Obres orquestrals

* 1938 7 Quadres de Vincent van Gogh, representació en música, per a orquestra
* 1945 Concerto da camera, per a saxo alt i orquestra de corda
* 1933 The City, Suite, per a orquestra de corda

### Obres escèniques

* 1934 7 cançons de "Gitanjali", per a veu alta i orquestra de corda (Tagore)
* 1936 Bethsabé drama-pantomima-oratori en 3 escenaris op 17 (Gide)
* 1943–1945 Leonce i Lena comèdia lírica 3 actes op. 36 (Büchner)

## Premis

* Premi Emil Hertzka a Viena per l'òpera op The King of the Dark

## Cites

| « | "Conreo un estil d'escriptura colorit, polifònic-politonal, que eludeix la classificació en el sentit habitual, i no pertanyo a cap escola ni subscric cap de les tendències actuals. Rebutjo una concepció intel·lectualista de la música en què els estàndards musicals de valor són exclusivament de naturalesa matemàtica i analítica." | » |

## Bibliografia

* Will Eisenmann. A: Andreas Kotte (ed.): Theatre Lexicon of Switzerland. Volum 1, Chronos, Zuric 2005, ISBN 3-0340-0715-9, p. 527 f.
* Volker Michels (ed.): Hermann Hesse: Música. Reflexions, poemes, ressenyes i cartes. Amb un assaig de Hermann Kasack. Suhrkamp, Frankfurt del Main 1976; edició ampliada ibid. 1986, ISBN 3-518-37717-5, pàgs. 110 i 179 s.

## Enllaços web

* Lloc web sobre Will Eisenmann
* Obres de i sobre Will Eisenmann al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya
* llista d'obres de Will Eisenmann
# Llacuna de Hertzsprung

En astronomia es diu Llacuna de Hertzsprung (en anglès Hertzsprung Gap) a una regió del diagrama de Hertzsprung-Russell en la qual es troben molt pocs estels. El seu nom es deu a Ejnar Hertzsprung, qui per primera vegada va observar l'absència d'estels a la regió del diagrama HR situada entre els tipus espectrals A5 i G0, i entre les magnituds absolutes +1 i -3. Correspon a la zona que es troba entre la seqüència principal i les gegantes vermelles per a estels amb una massa d'unes 1,5 masses solars. Quan al llarg de la seva evolució un estel creua la llacuna de Hertzsprung significa que ha finalitzat la combustió de l'hidrogen però no ha iniciat encara la fusió de l'heli.
No obstant això aquesta llacuna o zona buida en realitat pot no ser tal. Els astrònoms pensen que els estels travessen aquesta secció del diagrama HR en molt poc temps en comparació de la vida total d'un estel (en uns 50-100 anys, en contrast amb els milions d'anys que viu un estel), i que simplement no hem pogut veure encara cap estel en aquesta regió. Calen més observacions així com el seguiment de les possibles estrelles progenitores.

## El "Buit groc"

En la part superior del diagrama Hertzsprung-Russell existeix una regió similar coneguda com el Buit groc (Yellow Void en anglès), en la qual gairebé tots els pocs estels existents (tots hipergegants grocs) mostren una gran inestabilitat i pèrdua de massa, la qual cosa s'interpreta com a conseqüència de l'evolució de la fase d'hipergegant vermell a la de Variable lluminosa blava; l'excepció semblen ser estels que estan evolucionant de la seqüència principal a la fase de hipergegant vermell i no a l'inrevés, que no sofreixen d'aquestes inestabilitats.

## Referències

* ↑ Yellow Hypergiants as Dynamically Unstable Post–Red Supergiant Stars
# Richard Addinsell

Richard Addinsell (Londres, Anglaterra, 13 de gener de 1904 - íb. 15 de novembre de 1977), o Frederick Chipperfield, fou un compositor de cinema anglès.
Addinsell no va assistir a l'escola sinó que va ser educat a casa. Així i tot va finalitzar la seva educació al Hertford College de Oxford. Posteriorment intentà estudiar Dret i després Música, al Royal College of Music, però sense gaire èxit. Així tot va destacar com a pianista.
El 1933, es traslladà als Estats Units, on es dedicà especialment a escriure música per al cinema. Li'n donà la fama la seva composició Warsaw Concerto, escrit originalment per la pel·lícula de 1941 Dangerous Moonlight. També va escriure música per altres pel·lícules i altres mitjans de comunicació, i va escriure lletres per altres intèrprets.

## Filmografia seleccionada

* The Amateur Gentleman (1936)
* Fire Over England (1937)
* Goodbye Mr. Chips (1939)
* Un esperit burleta (Blithe Spirit) (1945)
* Under Capricorn (1949)
* Scrooge (1951)
* Tom Brown's Schooldays (1951)
* Els diables del mar (Sea Devils) (1953)
* El príncep i la corista (The Prince and the Showgirl) (1957)
* Una història de dues ciutats (A Tale of Two Cities) (1958)
* Beau Brummell (1955)
* La primavera romana de la senyora Stone (The Roman Spring of Mrs. Stone) (1961)
* The Waltz of the Toreadors (1962)

## Referències

* ↑ «Richard Addinsell - British Composer and Songwriter» (en anglès). Music Files. [Consulta: 4 febrer 2020].
* ↑ «Biografía - Richard Addinsell - TheMovieScores - banda sonora» (en castellà). Arxivat de l'original el 2020-02-04. [Consulta: 4 febrer 2020].
# Segetal

Les plantes segetals són aquelles plantes que creixen entre els sembrat de cereals (altrament dits messes). Es poden considerar com les plantes arvenses que ceixen en els camps dels cereals, amb tot de vegades s'utilita aquest nom per designar les males herbes o arvenses en general.
En la nomenclatura científica botànica l'epítet segetale indica que una planta és segetal, per exemple Secale segetale és una mala herba segetal pròxima al sègol cultivat (Secale cereale).
Les plantes segetals no només són plantes nocives sinó també n'hi ha d'útils per als humans. Algunes segetals apareixen en les llistes vermelles de plantes amenaçades. Hi ha inicitives conservacionistes com la de la reserva integral de plantes segetals i nutrícies d'Osona.
Estudiades des de fa segles de manera empírica es considera un coneixement molt útil per poder minimitzar l'ús d'herbicides. Les comunitats segetals han estat afectades dràsticament per les noves pràctiques agrícoles. L'estudi de la vegetació sagetal és pròpia de la fitosociologia emprant les associacions proposades per Josias Braun-Blanquet, fent servir la classe Secalietea per a camps de cereals i la classe Chenopodietea per a comunitats de plantes de les quals s'aprofita l'arrel. Actualment, en comptes de Secalietea i Chenopoidea es prefereix utilitzar la classe Stellarietea mediae (basat en la presència de la planta anomenada morró, Stellaria media).

## L'exemple de Iacútia

Iacútia o República de Sakhà, al centre de Sibèria, amb més 3 milions de km² de superfície, té només 100.000 ha cultivades on es fa per exemple civada, ordi i blat. A les seves zones agrícoles la mitjana anual de temperatura va de -6 °C (Aldan) a -11 °C (Churapcha) i les precipitacions oscil·len de 200 a 550 mm. El període sense glaçades de nord a sud són de 60 a 100 dies. Amb unes condions ambientals tan difícils, la flora de plantes segetals és molt pobra amb només 120 espècies dins de 23 famílies (les famílies asteràcia, brassicàcia quenopodiàcia i poligonàcia tenen més de 10 espècies de segetals cadascuna). El 60% de les espècies segetals de Iacútia són plantes anuals (el permagel fa difícil la supervivència dels propàguls de les plantes) i el 53% són de distribució d'Euràsia. El blet blanc Chenopodium album és l'espècie més cosmopolita de la seva flora segetal.

## Notes

* ↑ http://www.termcat.cat/scripts/rwisapi.dll/@Termcat_dev.env Arxivat 2010-09-18 a Wayback Machine..
* ↑ http://www.ibot.cas.cz/preslia/P062CKro.pdf
* ↑ http://www.springerlink.com/content/m60562j8g3840681/%5BEnllaç+no+actiu%5D

## Enllaços externs

* Reserva de plantes segetals i nutrícies d'Osona Arxivat 2011-09-04 a Wayback Machine.
# 12

    Aquesta pàgina és per a l'any. Per al nombre, vegeu dotze.

## Esdeveniments
### Judea

* Anni Ruf és anomenat prefecte de Judea.
* Publi Sulpici Quirí torna a Judea per convertir-se en conseller de Tiberi.

### Roma

* L'exèrcit d'Artàxides és enderrocat pels romans.
* August ordena la major invasió d'Alemanya més enllà de Rin.
* Germànic Cèsar i Gai Fonteu Capitó III són cònsols.

## Naixements

* 31 d'agost - Calígula, emperador de Roma.

## Referències

* ↑ Lémonon, Jean-Pierre. Éditions de l'Atelier. Ponce Pilate (en francès), 2007, p. 301. ISBN 978-2-7082-3918-0.
* 1 2 Charles Robustel. Histoire des empereurs et des autres princes qui ont régné durant les six premiers siècles de l’Église. 1, 1700.
# Comandant en cap

El comandant en cap és la persona que exerceix l'autoritat de comandament suprema de les forces armades d'un estat o ho fa en elements significatius d'aquestes forces. En aquest segon cas, l'element de la força pot ser definit com aquelles forces dins d'una regió particular o aquelles forces les quals es poden associar per la seva funció. En termes pràctics, es refereix a les competències militars que resideixen en el cap d'estat o cap del govern. sovint, un comandant en cap donat d'un país no cal que sigui un oficial comissionat o, fins i tot, un militar veterà i es pot donar el control civil dels militars quan així ho requereixi una constitució.

## Algunes situacions de comandants en cap

* Dins l'OTAN i la Unió Europea, el terme Chief of Defence (cap de la defensa, CHOD) normalment es fa servir com terme genèric pels comandants militars de més alt rang de l'OTAN i els Estats membres de la UE, sense tenir en compte el seu títol real.
* Segons la Constitució de l'Argentina el president del país és el "Commandant en cap de totes les Forces Armades de la nació". Per tant, ho és la presidenta Cristina Fernández, des del 2007 i fins que s'acabi el seu mandat.
* A França, el president de la República francesa, actualment (el 2015), François Hollande té el títol de "Chef des Armées" ("Cap de les Forces Armades"), que ostenta des del 2012 quan va ser elegit. És a més l'única autoritat competent per usar les armes nuclears.
* A Itàlia, la seva constitució estableix que el president de la república és el comandant de les forces armades i el president del consell suprem de defensa; tanmateix, com que el president no té un poder executiu directe, és el primer ministre d'Itàlia i el ministre de Defensa els que realment tenen el control de les forces armades; el president reté un paper de supervisió.
* A Espanya, el rei, actualment (el 2015) Felip VI, és Comandant en cap suprem de les Forces Armades espanyoles.
* Als Estats Units d'Amèrica, segons la constitució, el President és el comandant en cap de les Forces Armades del país.

## Referències

* ↑ http://www.senato.it/documenti/repository/istituzione/costituzione_inglese.pdf
* ↑ Joseph G. Dawson, ed. Commanders in Chief: Presidential Leadership in Modern Wars (1993)
# Esteve Uroš IV de Sèrbia

Esteve Uroš IV Dušan, en llengua sèrbia: Стефан Урош IV Душан, en grec: Στέφανος Ντουσάν (26 de juliol de 1308 – 20 de desembre de 1355) va ser el rei de Sèrbia de 1331 a 1345 i emperador dels serbis i dels romans de 1346 a 1355, pertanyia a la dinastia dels Nemanjić i era fill del rei Stefan Uroš III Dečanski.

## Biografia

Esteve Uroš IV Dušan va ser coronat rei de tots els serbis el 8 de setembre de 1331 (altres fonts indiquen el 21 de setembre). Sota el seu regnat Sèrbia va atènyer el seu apogeu territorial i el seu imperi era un dels grans estats d'aquella època. Va fer aplicar un sistema universal de lleis anomenat el codi de Dusan.
Esteve Uroš es va aprofitar de les lluites internes dins l'Imperi Romà d'Orient i a vegades hi participà mitjançant aliances i així aconseguí eixamplar el seu regne en direcció de Macedònia, Albània, Épir, Etòlia i Tessàlia. Gràcies al seu casament amb la filla del tsar de Bulgària també prengué el control d'aquest territori. El 1346, a Skoplie, es va fer coronar emperador del Serbis i del Romans.
Maldà per apoderar-se de Constantinoble mitjançant una aliança amb els venecians. Va patir una derrota el 1352 a Demòtica contra els turcs. Morí misteriosament als 48 anys, en 1355, i heretà el tron el seu fill inexpert, Oroch, que no pogué evitar la dissolució de l'imperi.

## Veneració

Fou sebollit a l'església que havia fet construir al monestir dels Sants Arcàngels a Prizren, avui en ruïnes. Avui les seves restes són a l'església de Sant Marc de Belgrad. És venerat com a sant per l'Església Ortodoxa Sèrbia.

## Fonts

* Dusan Batakovic, "Histoire du peuple serbe", éditions L'âge d'homme ISBN 282511958X
* Georges Castellan, Histoire des Balkans, XIVe-XXe siècle, éditions Fayard ISBN 2213605262
* Donald M. Nicol, Les Derniers siècles de Byzance, 1261-1453, éditions les Belles Lettres ISBN 2251380744

## Notes i referències

* ↑ «Stefan Dušan | emperor of Serbia» (en anglès). [Consulta: 14 maig 2019].
* ↑ Treadgold, W. T. A History of the Byzantine State and Society (en anglès). Stanford University Press, 1997, p. 842-843. ISBN 0-804-72630-2.

## Enllaços externs

* Istorijska biblioteka: Stefan Dušan
* Medieval Serbia, l'Ordre du Dragon Rouge
# Otto Nägeli

Otto Nägeli (Ermatingen, 9 de juliol de 1871 - 11 de març de 1938), va ser un hematòleg suís. Era germà d'Oskar Nägeli.
És conegut sobretot per perfeccionar la classificació de la leucèmia dividint-les en classes mielogèniques i limfocítiques. També va fer l'observació que molts individus infectats amb tuberculosi i no desenvolupaven la malaltia, cosa que va atribuir a les diferències en els sistemes immunitaris individuals. Encara que inicialment va ser controvertit, això va ser demostrat més tard per altres.
Cada dos anys, el Premi Otto Nägeli per a la promoció de la investigació mèdica s'atorga a un científic que treballa a Suïssa que ha fet contribucions destacades a la investigació biomèdica i/o clínica. El premi l'atorga la Fundació Bonizzi Theler amb seu a Zúric i rep el seu nom en honor a Otto Nägeli.

## Referències

* 1 2 «Whonamedit? Otto Naegeli».
* ↑ Naegeli O «Über rothes Knochenmark und Myeloblasten». Deutsche Medizinische Wochenschrift, vol. 26, 18, 1900, pàg. 287–290. DOI: 10.1055/s-0029-1203820.
# Laboratoris Ordesa

Laboratoris Ordesa és una empresa catalana propietat de la família Ventura, especialitzada en vendes a farmàcia de llets i cereals infantils. Les seves marques més conegudes són Blevit i Blemil. És present a quinze països i el 2014 va facturar 112,4 milions d'euros, un 4,7% que l'any anterior. Va tenir un benefici operatiu de 10,2 milions d'euros. Té la seva planta de producció a Sant Boi de Llobregat i el centre de recerca i desenvolupament al Parc Científic de Barcelona. També disposa d'una planta pilot al mateix Sant Boi i una altra a Monells, dins de l'IRTA de la Generalitat de Catalunya. El juny de 2015 tenia 281 empleats.
Empresa creada el 1943, va formar part del grup Nutrexpa fins que el 1998 aquesta es va independitzar del grup. El 2007 va ser adquirida per la família Ventura. El seu actual conseller delegat és Joan Permanyer, qui anteriorment havia treballat com a responsable de Cola Cao i Nocilla a Nutrexpa.
El 2017, enmig del procés independentista català i de la convocatòria del referèndum del primer d'octubre, va traslladar la seva seu empresarial a Osca. L'empresa vol assolir la xifra de 200 milions d'euros de facturació el 2020.
El juliol de 2021 va anunciar que adquiria l'empresa de complements alimentaris Sodeinn per tal d'obrir una nova línia de negoci.
L'empresa va retornar la seu social a Sant Boi en octubre del 2018

## Referències

* ↑ Moreno, M. «Noves fórmules per a la nutrició del futur». El Punt Avui, 11-06-2015, p. 15 [Consulta: 19 agost 2016].
* ↑ Galtés, Mar «Laboratoris Ordesa creix un %% i accelera a l'Àsia i l'Àfrica». La Vanguardia, 11-06-2015, p.63.
* ↑ «Laboratorios Ordesa trasllada la seu social de Sant Boi de Llobregat a Osca» (en castellà). La vanguardia, 19-10-2017 [Consulta: 19 octubre 2017].
* ↑ «Ordesa, fabricant de les farinetes Blevit, va créixer un 4,7% el 2014». Ara, 11-06-2015, p. 23.
* ↑ «Ordesa compra l'empresa de complements alimentaris Sodeinn». Ara, 06-07-2021, p. 23.
* ↑ S., A. «Laboratoris Ordesa, fabricant de Blevit, torna la seu social a Catalunya». El Punt Avui, 18-10-2024. [Consulta: 22 gener 2025].
# Fontaine du Palmier

La fontaine du Palmier, o fontaine du Châtelet, o també fontaine de la victoire, és un monument parisenc situat a la place du Châtelet, entre el Théâtre du Châtelet i el Théâtre de la Ville al 1r districte. Aquesta font va ser demanada el 1806 per Napoleó Bonaparte a Emmanuel Crétet el seu ministre de l'interior, per commemorar les seves victòries i també per concedir aigua potable gratuïta als parisencs. El projecte fou dirigit per François-Jean Bralle.
Acabada el 1808, té la forma d'una columna (adornada al cim de fulles de palmera, d'on en treu el seu nom) i és superada per una estàtua daurada blandant els llorers de la victòria, obra de l'escultor Louis-Simon Boizot. La bassa inferior ha estat dissenyada per Gabriel Davioud, envoltada per esfinxs, esculpides per Henri-Alfred Jacquemart d'on en surten brolladors d'aigua.
# SspH2

L'SspH2 és un factor de virulència produït pels bacteris Salmonella enterica serovar Typhimurium (antigament classificada com a Salmonella tiphymurium). SspH2 és una ligasa, un tipus d'enzim que uneix dues molècules, que ubiquitina altres enzims. L'acció de l'SspH2 afecta la ubiquitinització de les proteïnes, ja que es basa a unir ubiquitina a altres proteïnes.
Aquesta activitat depèn de l'estructura de l'SspH2, el qual està format per dos braços: un dels quals té una estructura coneguda (repetició rica en leucines o LRR, de l'anglès Leucine-rich repeat) i es dedica a atraure altres proteïnes. L'altre, anomenat NEL (Novel E3 Ligase), no havia estat mai vist abans. En aquest darrer braç hi ha un residu catalític de cisteïna, que és capaç de catalitzar la reacció d'unió d'una ubiquitina a altres proteïnes.
L'activitat de l'SspH2 depèn d'un canvi conformacional consistent en l'alliberament del domini catalític per part de la LRR, ja que sovint el domini catalític és segrestat pel domini LRR.

## Referències

* 1 2 (anglès) «New Protein Identified in Bacterial Arsenal», article a ScienceDaily.
* 1 2 Cindy M. Quezadaa, Stuart W. Hicks, Jorge E. Galán, C. Erec Stebbins «A family of Salmonella virulence factors functions as a distinct class of autoregulated E3 ubiquitin ligases» (en anglès). PNAS, 106, 12, Jan 2009, pàg. 4864–4869. DOI: 10.1073/pnas.0811058106. PMID: 15252017.
# José Miguel Petisco

José Miguel Petisco fou un jesuïta i hel·lenista espanyol.
Va entrar a la Companyia de Jesús a través del noviciat de Villagarcía. Fou ordenat sacerdot i després de la seva tercera provació feu el seu quart vot el 1758. Viatjà a Lió, on aprofundí durant dos anys en l'estudi del grec i de l'hebreu. Ensenyà després grec i hebreu al col·legi jesuïta de Villagarcía i teologia dogmàtica i interpretació de la Sagrada Escriptura al col·legi jesuïta de Salamanca i, en ser expulsat de l'orde el 1767, se n'anà a Còrsega i després a Bolonya, on ensenyà Sagrades Escriptures, fins a la supressió pontifícia de la Companyia de Jesús el 1773. S'estableix llavors a Bolonya, i després de la traducció a l'italià de la Vulgata per Antonio Martini, del breu pontifici a ell dirigit i de les noves disposicions de la Inquisició Espanyola de 1782, comença a traduir la Vulgata al castellà el 1786; torna a Espanya amb el text ja gairebé acabat el 1798, i mor el 27 de gener del 1800.
Va traduir a més obres de Ciceró i elaborà una gramàtica grega; hom diu que també va traduir els Comentaris de Juli Cèsar, però aquesta traducció va sortir amb el nom del prevere José Goya y Muniain el 1798. Quelcom de semblant s'afirma de la seva traducció de la Bíblia, que aparegué també amb el nom de Fèlix Torres i Amat de Palou. Segons Francisco Lafarga, se li deu també una traducció de l'Esther de Jean Racine amb el títol La innocència triomfant.

## Referències

* 1 2 «José Miguel Petisco | Real Academia de la Historia». [Consulta: 19 gener 2025].