OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ca n'Anglada (Terrassa)

Ca n'Anglada és una masia al barri homònim, a l'est de la ciutat de Terrassa (Vallès Occidental), protegida com a bé cultural d'interès local.

## Arquitectura

Està constituïda per un cos principal i diverses dependències annexes. L'edifici és de planta rectangular, format per planta baixa, pis i golfes. La façana d'accés, situada a migdia, té a la planta baixa la porta d'entrada, d'arc de mig punt, dos balcons amb ampit al primer pis i nou obertures de punt rodó a les golfes. La coberta és de teula, a dos vessants. Cal destacar-ne la finestra gòtica situada a la façana de llevant, amb llinda lobulada i brancals amb capitells decorats amb relleus.

## Història

La masia de Ca n'Anglada, antigament coneguda com la masia de Sant Cristòfol, per la capella homònima vora la qual es va construir, té l'origen vers el segle xv, si bé posteriorment el conjunt ha anat experimentant diverses obres de remodelació i ampliació.
El conjunt format per la capella i la masia ha donat nom al barri de Ca n'Anglada, desenvolupat des dels anys quaranta del segle xx. El 1933 ja es van començar a aixecar unes quantes cases vora el mas, i a començament dels anys cinquanta els camps de conreu de la masia es comencen a vendre com a solars per aixecar-hi cases per als immigrants que arriben a Terrassa a buscar feina, moltes de les quals foren d'auto-construcció. El 1962, arran de la riuada que va fer desbordar la Riera de les Arenes, que limita el barri per la banda est, la masia és cedida a les Germanes de l'Assumpció, que s'hi instal·len per donar-hi serveis d'assistència social.
Actualment la masia és un equipament municipal.

## Referències

* 1 2 3 «Mas de Ca n'Anglada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2014].
* ↑ «El barri de Ca n'Anglada». Records de Terrassa. [Consulta: 26 octubre 2014].

## Vegeu també

* Sant Cristòfol de Ca n'Anglada
* Llista de monuments de Terrassa
# Nou Atos

Nou Atos (Афон Ҿыц, Afon Ch'yts en abkhaz; ახალი ათონი, Akhali Atoni en georgià; Новый Афон, Novy Afon en rus; Νέος Άθως, Neos Athos en grec) és una ciutat i municipi del districte de Gudauta, a Abkhàzia. És un important centre religiós i turístic.

## Geografia

La ciutat de Nou Atos es troba localitzada entre les costes de la mar Negra i el mont Ibèria. Nou Atos es troba a 17 quilòmetres de distància de Gudauta, la capital del districte; a 22 quilòmetres de Sukhumi, la capital d'Abkhàzia i a 84 quilòmetres de la frontera amb Rússia al poble de Vessióloie, al krai de Krasnodar, prop de la ciutat de Sotxi. La Cova de Nou Atos, una cova càrstica, es troba al municipi homònim, sota el mont Ibèria.

## Història

Les excavacions al fort d'Anacopia, localitzat a les muntanyes del municipi, demostren el funcionament d'aquesta entre els segles Vé i XIIé, tot i que alguns arqueòlegs han datat les construccions defensives del segle VIIé. Anacopia ha estat sovint associada amb el fort de Tracheia esmentat per Procopi. Inicialment, Anacopia fou la capital del Principat d'Abkhàzia, un estat de l'òrbita de l'Imperi Romà d'Orient, i posteriorment del Regne d'Abkhàzia després que l'Arcont Lleó II d'Abkhàzia s'auto-declarara Rei a finals del segle VIIIé. Després d'això, la capital reial va passà a ser Kutaisi. Anacopia fou cedida l'any 1033 a l'Imperi Romà d'Orient per Demetri d'Anacopia, però fou repressa pels georgians l'any 1072 juntament amb la resta de territoris reconquerits després de la derrota de l'imperi a la batalla de Mantziciert contra els seljúcides. D'acord amb la tradició, Simó el Zelota va morir a Abkhàzia després d'haver arribat com a missionàri i està soterrat a l'antiga Nicopsis. Les seues restes foren traslladades a Anacopia entre els segles xiv i xv.

## Administració
### Alcaldes

* Vitali Smyr (1995-2003)
* Feliks Dautia (2003-present)

## Transport
### Ferrocarril

* Ferrocarrils Abkhazos
** Novi Afon - Psyrtskha
* Metro de Nou Atos
** Entrada - Apsny - Anakopiya

## Agermanaments

* Sérguiev Possad, óblast de Moscou, Rússia. (2007)
* Sarov, óblast de Nijni Nóvgorod, Rússia. (2007)
* Riazan, óblast de Riazan, Rússia. (2008)
* Arzamàs, óblast de Nijni Nóvgorod, Rússia. (2013)

## Referències

* ↑ New Athos Cave at showcaves.com Arxivat 3 December 2008 a Wayback Machine.
* ↑ Амичба, Г. А.. Новый Афон и его окрестности. Сухуми: Алашара, 1988, p. 4.
* ↑ David, Braund. Georgia in Antiquity. A History of Colchis and Transcaucasian Iberia 550 BC AD 562. Calendon Press, 1994, p. 301. ISBN 0198144733.
* ↑ McDowell, Sean. The Fate of the Apostles: Examining the Martyrdom Accounts of the Closest Followers of Jesus. Routledge, 2016, p. 247. ISBN 9781317031895.
* ↑ New Athos Cave Railway at metro-novyafon.narod.ru
# Pak Hwasong

Pak Hwasŏng o Pak Kyŏngsun (1904–1988) fou una novel·lista, assagista i escriptora de relats. Sent testimoni de l'ocupació japonesa de Corea i de la Guerra de Corea, les històries de Pak tenen un rerefons de preocupacions socials i de la particular situació de les dones preses de situacions que estan fora del seu control.
La seua primera història en ser publicada, 'Ch'usŏk chŏnya' ("Vespra del Dia de Collita de Tardor") - la història d'una noia que treballa una empresa tèxtil -, va aparèixer a la revista literària Chosŏn mundan el 1925. El 1926 entrà al departament d'anglès de la Universitat Femenina del Japó (Japó), unint-se a la secció toquiota del moviment Kŭnuhoe. No podent acabar els seus estudis, Pak tornà a Corea, treballant com a educadora en escoles i en una varietat d'organitzacions literàries.

## Referències

* 1 2 So, Carolyn. «Pak Hwasŏng». A: Jane Eldridge Miller. Who's Who in Contemporary Women's Writing. 2a ed. Florence (EUA): Routledge, 2002, p. 248-249.
* ↑ Choi, Hyaeweol. New Women in Colonial Korea: A Sourcebook. Routledge, 2012, p. 220–1. ISBN 978-0-415-51709-6.
# Pakistan Times

Pakistan Times (1947-1996) va ser un diari pakistanès, establert inicialment per l'esquerra progressista Papers Limited amb seu a Lahore, Pakistan.

## Antecedents històrics

Era propietat i operat per Mian Iftikharuddin, un polític punjabi que abans era del Congrés Nacional Indi, però de la Lliga Musulmana All-India, després del 1946. El diari va començar a publicar-se el 4 de febrer de 1947. El seu redactor en cap als anys quaranta era el poeta comunista. Faiz Ahmed Faiz. Després de la seva detenció el 1951 en relació amb el cas de la conspiració de Rawalpindi, Mazhar Ali Khan va ocupar el càrrec de redactor en cap. El Pakistan Times va continuar sent un diari influent en la dècada de 1950, amb la seva inquietant crítica al govern per participar en les aliances militars patrocinades pels Estats Units.
Durant el règim militar d'Ayub Khan, es va imposar una pre-censura rigorosa a la premsa incloent el Pakistan Times. L'abril del 1959, el règim es va fer càrrec dels Papers Progressius Limitats sota la Llei de seguretat del Pakistan.
El 1964, el govern de Ayub va ser creat pel National Press Trust com a organització frontal per gestionar els diaris, inclòs el Pakistan Times. A la dècada de 1980, deu periodistes i personal directiu del Pakistan Times van ser destituïts pel règim de Zia ul-Haq per les seves connexions al Moviment per a la Restauració de la Democràcia i per signar una crida al moviment "Peace in Sindh".
El National Press Trust va ser privatitzat el 1996. El mateix any es va tancar el Pakistan Times. Pakistan Times va ser rellançat pel grup de mitjans de comunicació Youth Group Limited Youth Productions, i el cofundador és Umair Ahmad.

## Bibliografia

* Jaffrelot, Christophe. The Pakistan Paradox: Instability and Resilience. Oxford University Press, 2015. ISBN 978-0-19-023518-5.
* Kalia, Ravi. Pakistan's Political Labyrinths: Military, Society and Terror. Routledge, 2015. ISBN 978-1-317-40544-3.
* Tikekar, Maneesha. Across the Wagah: An Indian's Sojourn in Pakistan. Bibliophile South Asia, 2004. ISBN 978-81-85002-34-7.
* McCarry, John. Pakistan's Radioactive Decade: An Informal Cultural History of the 1970s. Oxford University Press, 2019. ISBN 978-01-99405-69-5.

## Referències

* ↑ I.A. Rehman. «An outstanding journalist (Mazhar Ali Khan of Pakistan Times)». Dawn (newspaper), 15-06-2017. [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ All Handouts for Mass Communication - Virtual University of Pakistan Retrieved 30 July 2019
* ↑ Jaffrelot, 2015, p. 413.
* ↑ Tikekar, 2004, p. 283–284.
* ↑ I.A. Rehman. «An outstanding journalist (Mazhar Ali Khan of Pakistan Times)». Dawn (newspaper), 15-06-2017. [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ Jaffrelot, 2015, p. 219, 309, 413.
* ↑ Pakistan Press Reference website, Retrieved 30 July 2019
* ↑ Tikekar, 2004, p. 284.
* ↑ Jaffrelot, 2015, p. 417.
* ↑ Kalia, 2015, p. 56.
* ↑ McCarry, 2019, p. 69.
# Partit Socialista del Kurdistan

El Partit Socialista del Kurdistan, abans Partit Socialista del Kurdistan/Turquia (kurd: Partiya Sosyalista Kurdistan/Tirkiye; PSK) és una organització política clandestina turca.
Arrel de la negativa de les organitzacions d'esquerra turques a reconèixer el fet nacional kurd fou fundada per l'activista d'esquerres kurd Kemal Burkay el 1974 des de l'exili a Suècia, fins on va romandre fins al 2012 després de l'amnistia concedida pel govern turc. El 1977 havia eixamplat les seves bases i operava sota cobert a la Devrimci Doğu Kültür Dernekleri (Associacions Culturals Revolucionaries d'Orient) on estaven el PSK/T (o PSK-T) i els seguidors de Said Kirmizitoprak. El 1977 hi va haver eleccions municipals a Turquia i el simpatitzant del PSK/T, Mehdi Zana, va aconseguir l'alcaldia de la important ciutat de Diyarbekir; altres simpatitzants foren elegits a Silvan i Lice. Aquell mateix anys, el novembre, era fundat el Partit dels Treballadors del Kurdistan (PKK) i a partir de llavors el PSK va perdre suport i el PKK va tenir la iniciativa política, creant el Congrés Nacional Kurd al que van adherir el Partit Democràtic del Kurdistan i la Unió Patriòtica del Kurdistan, però el PSK-T no hi va voler participar. En el congrés del 2003, Burkay va renunciar voluntàriament a la direcció de l'organització i el va succeir Mesut Tek. En 2020, el seu líder era Refik Karakoç, i el partit ja era minoritari.

## Referències

* ↑ Laizer, Sheri. Martyrs, Traitors and Patriots: Kurdistan After the Gulf War (en anglès). Zed Books, 1996, p. 98. ISBN 9781856493963.
* ↑ Tekdemir, Omer. Constituting the Political Economy of the Kurds: Social Embeddedness, Hegemony, and Identity (en anglès). Routledge, 2021, p. 94. ISBN 9781000378283.
* 1 2 Gunes, Cengiz. anglès. The Political Representation of Kurds in Turkey: New Actors and Modes of Participation in a Changing Society. Bloomsbury Publishing, 2020, p. 26. ISBN 0755606345.
* ↑ «Kemal Burkay Türkiye'de!» (en turc). Haberturk, 30-07-2011. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ «KEMAL BURKAY KÜRT SORUNUNU ÇÖZER Mİ» (en turc). odatv4, 11-08-2011. [Consulta: 14 novembre 2021].

## Enllaços externs

* PSK Bakur (Nord) Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Partit dels Obrers del Kurdistan

El Partit dels Obrers del Kurdistan (kurd: Parti Zahmatkeshan Kurdistan; anglès: Kurdistan Toilers' Party) és una organització política del Kurdistan fundada el12 de desembre de 1985, com escissió del Partit Socialista del Kurdistan. Fou membre del Front del Kurdistan Iraquià sota la direcció de Khalid Zangana, i el seu dirigent actual és Qadir Aziz. El seu diari és l'Alay Azadi (Estendard de Llibertat) que es publica a Sulaymaniyya. Té també algunes publicacions culturals ("Pesh Kawtin" i "Nojan") i alguns programes de ràdio i televisió. Té bones relacions amb la Unió Patriòtica del Kurdistan (UPK) però més aviat dolentes amb el Partit Democràtic del Kurdistan (PDK).
A les eleccions del 2005 va tenir un diputat al parlament regional i un ministre al gabinet (junt amb ministres dels dos principals partits (PDK i UPK) i del Partit Socialista Democràtic del Kurdistan, la Unió Islàmica del Kurdistan, i el Grup Islàmic Komal del Kurdistan). A les eleccions del 2005 a l'Iraq va concórrer dins l'Aliança Democràtica Patriòtica del Kurdistan, agrupació dels partits kurds.
A les eleccions del 2009 al Kurdistan va concórrer dins la Llista de la Justícia Social i la Llibertat de la que formaven també part a més del propi partit, els següents: el Partit Comunista del Kurdistan, el Partit del Treball del Kurdistan Independent, el Partit Pro-Democràtic del Kurdistan i el Moviment Democràtic del Poble del Kurdistan. Va treure poc més de 15.000 vots i cap escó (1 per la coalició del Partit del Treball del Kurdistan Independent).
A les eleccions del 2010 a l'Iraq va participar en la Llista del Kurdistan amb altres deu partits entre els quals la Unió Patriòtica del Kurdistan, el Partit Democràtic del Kurdistan, el Partit Comunista del Kurdistan, el Partit del Treball del Kurdistan Independent, el Partit Pro-Democràtic del Kurdistan, el Moviment Democràtic del Poble del Kurdistan, el Moviment Islàmic del Kurdistan, el Moviment de Germanor Turcman i el Partit Socialista Democràtic del Kurdistan.

## Referències

* ↑ Netherlands delegation. COUNCIL OF THE EUROPEAN UNION. Official general report on Northern Iraq (en anglès). Brussels: COUNCIL OF THE EUROPEAN UNION, 10 agost 2000, p. 30 [Consulta: 26 agost 2022].
* ↑ Danilovich, Alex. Iraqi Federalism and the Kurds: Learning to Live Together (en anglès). Routledge, 2016, p. 62. ISBN 9781317112938.
# Queró de Pel·lene

Queró de Pel·lene (en grec antic Χαίρων) va ser un lluitador i tirà grec de Pel·lene, antiga Acaia.
Va guanyar els Jocs Ístmics, possiblement dos cops, i quatre cops els Jocs Olímpics, entre el 356 aC i el 344 aC. Alexandre el Gran el va fer tirà de Pel·lene. Es diu que la gent de Pel·lene es va negar a esmentar Queró pel seu nom.
Es creia que va exiliar els aristòcrates de Pel·lene i va donar les seves dones i propietats als seus esclaus, potser a causa del seu estudi de Plató i Xenòcrates de Calcedònia.
Ateneu de Nàucratis diu
| « | I ara són alguns dels acadèmics que viuen d'una manera escandalosa i infame. Perquè ells, que han adquirit per mitjans artificiosos i innaturals una gran riquesa per burles, són en l'actualitat molt pensats; com Queró de Pel·lene, que no només va ser deixeble de Plató, sinó també de Xenòcrates. I ell també, havent usurpat el poder suprem al seu país i exercit-lo amb molta severitat, no només va desterrar els homes més virtuosos de la ciutat, sinó que també va donar la propietat dels amos als seus esclaus i va donar també a les seves dones ells, obligant-los a rebre'ls com a marits; tenint totes aquestes admirables idees d'aquella excel·lent República i d'aquelles lleis il·legals de Plató. | » |

## Referències

* ↑ Pausànies Descripció de Grècia 7.27.7
* 1 2 Golden, Mark. Sport in the Ancient World from A to Z. Routledge, 2004, p. 208. ISBN 9781134535958.
* 1 2 «The Deipnosophists, Book 11» p. 509. [Consulta: 20 febrer 2017].
* ↑ J. Dillon, The Heirs of Plato. A Study of the Old Academy (347 - 274 BC), OUP (2003), p. 14.
# Cafè de l'Aliança (Anglès)

Cafè de l'Aliança és una obra del municipi d'Anglès inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici rectangular de dues plantes, tres crugies i coberta a quatre vessants que fa cantonada amb el carrer Canigó i el carrer Comerç. Consta de tres façanes visibles, l'entrada principal, el lateral i l'entrada posterior.
La planta baixa de la façana principal té dues finestres als costats i una porta al centre, totes amb forma d'arc carpanell. La porta té una decoració de ferro forjat a la part superior. La façana del carrer Comerç té un sòcol de pedra vista i tres finestres d'arc carpanell, similars als de la façana principal. La façana posterior té una terrassa amb una escala d'accés, dues finestres, també d'arc carpanell, però amb vidres de colors no transparents, i una porta, també amb decoració de ferro forjat. La terrassa està coberta amb una estructura metàl·lica i tendalls per fer ombra i tancar un xic la terrassa.
El primer pis de la façana principal conté dues finestres rectangulars fetes d'obra amb ampits motllurats i poc emergents i un balcó amb barana de ferro forjat, de base monolítica i decoració forjada de cargols i ondulacions, en la tercera de les finestres. A la façana lateral existeixen tres finestres i a la façana posterior hi ha una terrassa o balconada correguda i tres obertures fet d'obra i estructura de ferro.
El ràfec emergeix mig metre suportat per un seguit de mènsules o caps de biga (13 per la façana principal, 17 a la lateral i 10 a la posterior). Està decorat amb una doble filera de rajoles bicolor blanques i marrons. Aquest tipus de decoració dels ràfecs és comuna a diverses cases del carrer Comerç i algunes del nucli antic d'Anglès. Finalment, cada façana conté dues canaleres de llautó.

## Història

El cafè l'Aliança era el local social de la societat mútua de crèdit i assegurances agrícoles de bestiar "La Alianza Agrícola", que es va convertir en un dels punts de reunió dels ramaders de la vila d'Anglès i d'algunes poblacions veïnes. Posteriorment, després de la Guerra Civil, quan va desaparèixer el sindicat de pagesos d'Anglès, la societat "Alianza Agrícola" va englobar els dos sectors de la pagesia local: els conreadors de la terra i els ramaders.
Aquest espaiós local, avui convertit en un restaurant de gran anomenada, fou inaugurat l'any 1919.
La porta d'accés principal porta la inscripció següent feta en ferro forjat i en forma d'arcada: SINDICATO / ALIANZA AGRICOLA / AÑO 1919
La porta d'accés posterior porta la inscripció, similar a l'anterior: SEGUROS MUTUOS / CAJA DE AHORROS
Actualment, i sobretot des de 1998-2001, el Restaurant l'Aliança és reconegut àmpliament i ha estat dotat de diversos premis, recomanacions i condecoracions.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Cafè de l'Aliança». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Besant (moneda)

El besant és un terme medieval per designar una moneda d'or de l'Imperi Romà d'Orient, i per extensió qualsevol moneda d'or o d'argent de 24 quirats. El terme es deriva del nom de Bizanci, la ciutat relativament menor que, al segle iv, va ser refundada com a Constantinoble per l'emperador romà Constantí I el Gran i va esdevenir la capital de l'Imperi Romà d'Orient. L'Imperi Romà d'Orient va ser una font important de monedes d'or (solidificació) des de l'època de Constantí. El besant blanc era d'argent i el besant sarraïnat d'or. Correspon al dirhem almohade.
El 1130 o 1140 els estats croats, que havien emès moneda indistingible dels dinars, van començar a emetre besants, més lleugers i amb menys quantitat d'or que el dinar.

## Referències

* ↑ «Besant (moneda)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Prats Garcia, Ernest; Tur Riera, Francesca. «besant». Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera. Consell d'Eivissa. [Consulta: 26 maig 2020].
* ↑ Asimov, 2011, p. 41.
* ↑ Asimov, 2011, p. 37 i 38.
* ↑ Plana i Borràs, Josep; Batlle i Gallart, Carme. La Societat barcelonina a la baixa Edat Mitjana. Barcelona: Departament d'Història Medieval, Institut d'Història Medieval, Facultat de Geografía i Història, Universitat de Barcelona, 1983, p. 62. ISBN 84-600-3511-5.
* ↑ Colon, Germà. De Ramon Llull al Diccionari de Fabra : acostament lingüístic als monuments de les lletres catalanes. Barcelona: Fundació Germà Colón Domènech, 2003, p. 88. ISBN 84-8415-541-2.
* ↑ Boas, Adrian J. Crusader Archaelogy: The Material Culture of the Latin East. Routledge, 1999, p.181. ISBN 0415173612.

## Vegeu també

* Sòlid (moneda)
* Monedes romanes d'Orient

## Bibliografia

* Asimov, I. Constantinopla: El imperio olvidado (en castellà). 3a edició. Alianza Editorial, 2011. ISBN 978-84-206-5281-8.
Viccionari
# Betxuanalàndia

Betxuanalàndia fou un territori del sud de l'Àfrica poblat principalment pel poble dels tswanes (els anglesos els anomenaren betxuanes), que a partir del 1884 va quedar sota influència britànica.
El 27 de gener de 1885 els britànics van proclamar la seva sobirania sobre Betxuanalàndia i van enviar una expedició militar (Bechuanaland Expeditionary Force) dirigida pel general Sir Charles Warren, per fer efectiva la protecció britànica sobre Betxuanalàndia i el Kalahari el gener de 1885 i aconseguint l'annexió dels Estats Units de Stellaland que bloquejaven l'expansió i el trànsit de mercaderies britànic amb l'Àfrica central i per impedir la possibilitat de l'establiment d'una continuïtat territorial entre l'Àfrica Sud-occidental Alemanya i la República de Transvaal. Els territoris del protectorat britànic de Betxuanalàndia situats al sud del riu Molopo van formar la Colònia de Betxuanalàndia, constituïda formalment el 30 de setembre de 1885 i que tingué per capital a Mafeking, mentre que els territoris situats al nord del riu van formar el Protectorat de Betxuanalàndia. El 3 d'octubre de 1895 la colònia fou suprimida i incorporada a la colònia del Cap de Bona Esperança.

## Vegeu també

* Betxuanalàndia Britànica, per la colònia
* Protectorat de Betxuanalàndia, pel protectorat.

## Referències

* 1 2 Akweenda, Sacky. International Law and Protection of Namibia's Territorial Integrity: Boundaries and Territorial Claims. Martinus Nijhoff Publishers, 1997, p.130. ISBN 9041104127.
* ↑ Galbraith, John S. Crown and Charter: The Early Years of the British South Africa Company (en anglès). University of California Press, 1974, p.12. ISBN 0520026934.
* 1 2 Parsons, Neil. King Khama, Emperor Joe, and the Great White Queen: Victorian Britain Through African Eyes (en anglès). University of Chicago Press, 1998, p.32. ISBN 0226647447.
* ↑ Miller, Stephen M. Lord Methuen and the British Army: Failure and Redemption in South Africa (en anglès). Routledge, 1999, p.46-48. ISBN 071464904X.
* ↑ Giliomee, Hermann. The Afrikaners: Biography of a People (en anglès). C. Hurst & Co. Publishers, 2003, p.241. ISBN 1850657149.
* ↑ Brownlie, Ian R.; Burns, Ian. African Boundaries: A Legal and Diplomatic Encyclopaedia (en anglès). C. Hurst & Co. Publishers, 1979, p.1095. ISBN 0903983877.