OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Uacari calb

Uacari calb o uakari calb (Cacajao calvus), és un primat de la família Pitheciidae que viu a la conca amazònica del Brasil, el Perú i Colòmbia. Els seus noms es deuen al color vermell del cap al qual no té pèls i, per tant, sembla calb.
El seu cos fa de 36 a 57 cm de llargada i la cua de 14 a 16 cm El pelatge és espès de color bru, grisaci o blanquinós. El mascle pesa entre 3 i 4 kg, la femella entre 2,5 i 3 kg. Els seus ullals el permeten obrir closques gruixudes.
Viu en grups de 5 a 55 individus, s'aparellen entre octubre i maig, les femelles pareixen normalment un sol cadell. S'alimenta de fruits, llavors, fulles, flors i invertebrats.

## Subespècies

N'hi ha quatre:
* Cacajao calvus calvus - uacari blanc
* Cacajao calvus rubicundus - uacari calb
* Cacajao calvus ucayalii - uacari de l'Ucayali
* Cacajao calvus novaesi - uacari calb nou
# Rhodospirillum rubrum

Rhodospirillum rubrum és un proteobacteri gram negatiu, acolorit de rosa amb una mida de 800 a 1000 nanòmetres.
És un anaerobi facultatiu i, per tant, pot usar la fermentació alcohòlica sota baixes concentracions d'oxigen o usar la respiració cel·lular en condicions aeròbies. Sota el creixement aerobi la fotosíntesi es suprimeix genèticament i el R. rubrum aleshores és incolor. La fotosíntesi de R. rubrum difereix de la de les plantes pel fet que no té clorofil·la a, sinó bacterioclorofil·la. R. rubrum és un bacteri amb forma d'espiral (spirillum).
R. rubrum també fa la fixació del nitrogen entre d'altres).
R. rubrum té usos en biotecnologia:
* Producció biològica de plàstic
* Producció d'hidrogen co combustible
* Model científic per l'estudi de la conversió d'eneia lumínica en energia química i vies del sistema de fixació del nitrogen.

## Referències

* ↑ Teixeira PF, Jonsson A, Frank M, Wang H, Nordlund S «Interaction of the signal transduction protein GlnJ with the cellular targets AmtB1, GlnE and GlnD in Rhodospirillum rubrum: dependence on manganese, 2-oxoglutarate and the ADP/ATP ratio». Microbiology, 154, Pt8, 2008, pàg. 2336–47. DOI: 10.1099/mic.0.2008/017533-0. PMID: 18667566.
* ↑ Selao TT, Nordlund S, Norén A «Comparative proteomic studies in Rhodospirillum rubrum grown under different nitrogen conditions». J Proteome Res, 7, 8, 2008, pàg. 3267–75. DOI: 10.1021/pr700771u. PMID: 18570453.
* ↑ Wolfe DM, Zhang Y, and Roberts GP «Specificity and Regulation of Interaction between the PII and AmtB1 Proteins in Rhodospirillum rubrum». J Bacteriol, 189, 19, 2007, pàg. 6861-6869. DOI: 10.1128/JB.00759-07. PMC: 2045211. PMID: 17644595.
* ↑ Jonsson A, Teixeira PF, Nordlund S «The activity of adenylyltransferase in Rhodospirillum rubrum is only affected by alpha-ketoglutarate and unmodified PII proteins, but not by glutamine, in vitro». FEBS J, 274, 10, 2007, pàg. 2449–60. DOI: 10.1111/j.1742-4658.2007.05778.x. PMID: 17419734.
# Barbaria

Barbaria o costa barbaresca és el terme que els europeus van utilitzar des del segle xvi fins al xix per a referir-se a les regions costaneres de Marroc, Algèria, Tunísia i Líbia. El nom deriva del nom donats als amazics pels àrabs, bàrbar, que aquests van prendre directament del llatí, barbarus. A Occident, el terme normalment s'usa per a referir-se als pirates i comerciants d'esclaus que poblaven aquestes costes, basaven la seva economia en aquestes activitats i suposaven una amenaça constant per a les embarcacions comercials o, fins i tot, per a les ciutats costaneres del Mediterrani.
Barbaria mai no va tenir un govern unificat. Des del segle xvi en endavant, es va trobar dividida entre el Marroc, Algèria, Tunis (avui Tunísia) i Tripolitània (avui Líbia). Entre els governants més cèlebres d'aquests territoris, hi va haver el paixà o bei d'Alger, el bei de Tunis i el bei de Trípoli, tots ells tributaris del soldà de l'Imperi Otomà, però amb gran autonomia de govern.
En la història d'Espanya, la regió té una gran rellevància com a pàtria d'acollida dels moriscs, que al llarg dels governs dels reis Felip III i Felip IV van ser especialment actius en accions de pirateria.
La República de Salé, per exemple, va estar governada per pirates barbarescos, que aprofitant els coneixements de les costes espanyoles dels moriscs, van assolar l'est de la península Ibèrica durant bona part del segle xvi.

## Referències

* ↑ Vegeu: Enfrontaments Canàries-Berbería

## Bibliografia

* JIMÉNEZ DE LA ISPAD, M. Espanya en Barbaria (1880), Madrid.
* SOLA, Emilio, i DE LA PEÑA, José Francisco. Cervantes i la Berbería. Cervantes, món turc-berberisco i serveis secrets en l'època de Felip II, Fons de Cultura Econòmica, Madrid, 1995.
* SOLA, Emilio. Un Mediterrani de pirates: corsaris, renegats i captius. Editorial Tecnos, Madrid, 1988.
# Ciutat de Westminster

La Ciutat de Westminster (en anglès City of Westminster) és un dels 32 municipis del Gran Londres amb estatus de ciutat. Es troba a l'oest de la Ciutat de Londres i al nord del riu Tàmesi i forma part de l'Interior del Gran Londres (l'Exterior del Gran Londres és la part més perifèrica, però no queda a l'exterior).
La ciutat conté la majoria del West End londinenc i és la seu del Govern del Regne Unit, amb el Palau de Westminster, el Palau de Buckingham, Whitehall i els Reials Tribunals de Justícia.
El 1965 es va crear aquesta ciutat del Gran Londres, però a partir de les àrees de Saint Marylebone, Paddington i el petit municipi de Westminster. Per tant, la ciutat avui dia cobreix més territori que l'assentament original del municipi de Westminster.

## Barris

La Ciutat de Westminster està composta pels següents barris o districtes.
| Bayswater Belgravia Covent Garden Fitzrovia Holborn Hyde Park Knightsbridge Lisson Grove | Maida Vale Mayfair Marylebone Millbank Paddington Pimlico Queen's Park | St James's St John's Wood Soho, incloent Chinatown "Theatreland" Westbourne Green West End Ciutat de Westminster Centre |

## Vegeu també

* Piccadilly Circus
# Safa Ali

Safa Ali (Omdurman, Khartum, Sudan, 24 de febrer de 1979) és una metgessa obstetra i ginecòloga sudanesa. Al desembre de 2024 ha estat distingida com una de les 100 dones de la BBC, entre les més influents i inspiradores del món en aquest any, segons aquesta cadena.
Després d'haver estudiat a la Facultat de Medicina de la Universitat Islàmica d'Omdurman, Safa Ali treballa a l'Hospital Al Saha i a l'Hospital maternal Al-Saudi d'Omdurman, on fa cesàries i tracta la salut de les dones i els nadons sota la pressió i les circumstàncies del conflicte permanent que es viu al país. Quan l'any 2023 van esclatar els combats a prop del seu hospital, la doctora Safa Ali i els seus col·legues s'hi van quedar, malgrat els bombardeigs constants, i van continuar treballant, sense cobrar ja més des d'aleshores –com la majoria dels metges del Sudan–, en un context descrit per Metges Sense Fronteres com «una de les pitjors emergències de salut materna i infantil del món». A més de les dificultats per disposar de llum, electricitat, aigua neta o combustible per als generadors, els hospitals es troben també amb l'escassetat de tota mena de materials i subministraments –antibiòtics, anestèsia, sang...– i el personal mèdic i sanitari ha de treballar improvisant amb els pocs recursos amb què compta.
Safa Ali també és professora a la Universitat d'Ahfad, on s'encarrega de la formació de noves metgesses obstetres davant de l'escassetat de personal sanitari, per mirar de garantir l'atenció mèdica per a les pròximes generacions.

## Referències

* 1 2 3 «BBC 100 Women 2024: Who is on the list this year?» (en anglès). BBC News, 03-12-2024. [Consulta: 11 gener 2025].
* 1 2 3 «Safa Ali Mohamed Yosif - CV» (en anglès). [Consulta: gener 2025].
* ↑ «Conflicto de Sudán» (en castellà). Amnistia Internacional. [Consulta: 11 gener 2025].
* 1 2 Donovan, Louise. «“It’s heartbreaking”: Sudan’s Worsening Maternal Health Crisis» (en anglès). The Fuller Project, 06-01-2025. [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ «Sudan conflict: Hospital attacks potential war crimes, BBC told» (en anglès). BBC News Arabic, 26-05-2023.
# Crònica Rotense

Crònica Rotense és una crònica, considerada com a la primera versió de la Crònica d'Alfons III, posterior a la Crònica Albeldense i anterior a la Crònica Ovetense que feia major èmfasi en la línia de considerar Pelai com a successor dels reis de Toledo, és a dir del Regne Visigot; la fi d'aquestes dues cròniques era demostrar el continuisme del Regne Visigot en el Regne Asturià.
Està escrita en un llatí força bàrbar, es creu que per un laic, que per a molts estudiosos seria el mateix rei Alfons III d'Astúries, ja que en una frase referida a la ciutat de Viseu, a Portugal, es diu que va ser poblada pel nostre mandat, frase que només el rei podia escriure. L'obra pretenia haver estat una continuació de la Història dels gots del bisbe Isidor de Sevilla i acabava al final del regnat d'Ordoni I de Galícia. Un cop redactada, el rei la va enviar al seu nebot el bisbe Sebastià, qui va millorar l'estil retocant el seu tosc llatí, va censurar fragments i va introduir certes correccions ideològiques com les del noble origen de Pelai, l'exculpació del clergat o l'exaltació de la intervenció goda en l'origen del Regne d'Astúries.
Aquesta versió corregida i notificada és la coneguda com la versió A Sebastián o Sebastianense. Per tant, la Rotense seria la redacció primitiva de la Crònica d'Alfons III, anterior a la Sebastianense i conseqüentment menys manipulada.

## Enllaços externs

* Còpia en llatí de la Crònica Arxivat 2017-09-19 a Wayback Machine.
# Cèltics

Els cèltics (en llatí, Celtici) és el nom amb el qual s'anomenen els celtes que habitaven la zona de l'Alentejo occidental, en l'actualitat al sud de Portugal, el sud de la província de Badajoz i el nord de província de Huelva, formant la zona occidental de la Betúria: la Betúria Cèltica. Per tant, la regió atribuïda als cèltics sobrepassa de molt els límits nord-occidentals d'Andalusia. Plini els situa a la part occidental de la Betúria, com a integrants del conventus hispalensis. De les ciutats que anomena Plini, sols Callenses Aeneanici (c. El Coronil y Montellano, Sevilla) estaria situada a Andalusia. Ptolemeu els atribueix a Andalusia les ciutats d'Arucci (Aroche, Huelva), Arunda (Ronda, Màlaga) i Acinippo (Ronda la Vieja, Ronda, Màlaga), en el que gairebé coincideix amb la Cèltica de Plini. També varen ser esmentats pobles amb aquest nom a zones costaneres de l'antiga Gal·lècia, però eren pobles cèltics diferents dels cèltics peninsulars sud-occidentals.
Els cèltics eren veïns dels turdetans, amb els quals compartien les planes de l'Alentejo, ocupant els cèltics la part occidental. Va ser Ptolemeu (c. 90 d. c.- 168 d. C.), basant-se en autors més antics com Posidoni i Artemidor el que va distingir entre els dos pobles en el segle II d. C. Segons les fonts antigues, els cèltics ensenyaren la metal·lúrgia del ferro als pobles del seu entorn.
Segons Jorge de Alarção, "la designació Celtici seria un col·lectiu que inclouria diversos pobles, com els sefes i els cempsii i potser els lusitans". Les poblacions dels cèltics a Lusitània eren: Lacóbriga, Caepiana, Braetolaeum, Miròbriga, Arcòbriga, Meríbriga, Catraleucus i Arandis.

## Referències

* ↑ CORREA RODRÍGUEZ, José A. Toponimia Antigua de Andalucia. Sevilla: Editorial Universidad de Sevilla, 2016.
* ↑ Alarcão, Jorge de. Populi, Castella e Gentilitates. Revista de Guimarães. Volume Especial, I, Guimarães, 1999. Casa de Sarmento.
# Deliqüescència

La deliqüescència és la propietat que tenen certs cossos d'absorbir la humitat de l'aire i dissoldre-s'hi.
Els cossos que presenten deliqüescència s'anomenen deliqüescents.
Si una substància és molt soluble en aigua, aleshores les seves dissolucions concentrades (que no segueixen la llei de Raoult) poden tenir una pressió de vapor inferior a la pressió de vapor present en l'aire. En posar en contacte aquesta dissolució amb l'aire no s'evaporarà sinó que absorbirà humitat de l'aire, diluint la dissolució, fins que la pressió de vapor d'aquesta sigui igual a la pressió de vapor de l'aigua en l'aire en contacte amb la dissolució. Evidentment en atmosferes seques, que no tenen vapor d'aigua, no es produeix aquest fenomen.
Tots els sòlids tendeixen a adsorbir damunt de la seva superfície una petita quantitat d'aigua de l'aire, que queda retinguda per forces de van der Waals. Aquesta aigua dissol una petita quantitat del sòlid formant una pel·lícula de dissolució saturada que recobreix el sòlid. Si el sòlid és molt soluble, la pel·lícula té una pressió de vapor molt petita, inferior a la del vapor d'aigua present en l'aire i absorbeix més aigua. El procés pot continuar fins que tota la substància s'ha dissolt dins l'aigua absorbida de l'aire i acaba quan la pressió de vapor de la dissolució resultant és igual a la pressió de vapor de l'aigua de l'aire. Per tant, és un fenomen on hi ha un canvi d'estat (condensació del vapor d'aigua) i una dissolució del sòlid, sense que es produeixi cap reacció química.
Exemples de sòlids deliqüescents: NaOH, MgCl₂, CaCl₂, ZnCl₂, FeCl₃, Na₂CO₃, K₂CO₃, etc.

## Referències

* ↑ BABOR, J.A. y IBARZ, J. Química general moderna. Marín. 8a ed. Barcelona, 1979
# Delta de Dirac

La delta de Dirac o funció d'impuls, introduïda per primera vegada pel físic anglès Paul Dirac, es pot considerar una funció generalitzada δ(x) que té un valor infinit per a x = 0 i un valor zero a qualsevol altra x. És habitual representar-la de manera integral, ja que la seva integral des de menys infinit fins a més infinit és igual a 1.
Estrictament no es pot considerar una funció matemàtica, sinó que és una distribució, ja que no compleix algunes de les característiques definitòries de funció. Físicament pot representar una distribució de densitat d'una massa unitat concentrada en un punt a. Aquesta funció constitueix una aproximació molt útil per a funcions picades i constitueix el mateix tipus d'abstracció matemàtica que una càrrega o massa puntual.
Per exemple, alguns sistemes mecànics estan sotmesos a una força externa (o un voltatge elèctric en el cas dels sistemes elèctrics) que actuen durant un període molt curt i d'una manera constant. Per exemple, el rellotge d'un computador segueix una funció impuls que es va repetint de manera periòdica.
Quan apareix en formules físiques, la funció delta de Dirac, $\delta (x)$, té sempre com unitat la inversa de la del seu argument $x$. Així, per exemple, la unitat de $\delta (t)$, on $t$ és el temps (mesurat en segons, s), és $s^{-1}$.

## Definició formal

Es defineix quan compleix les següents condicions :
$\delta (x)=0$ si $x\neq 0$
$\textstyle \int _{-\infty }^{\infty }\displaystyle \delta (x)dx=1$

## Propietats

* $\delta (x)=\delta (-x)\,\!$
* $f(x)\delta '(x)=-f'(x)\delta (x)\,\!$
* $\delta '(x)=-\delta '(-x)\,\!$
* $x^{n}\delta (x)=0\qquad \forall n>0,x\in \mathbb {R} \,\!$
* $(x-a)^{n}\delta (x-a)=0\qquad \forall n>0\,\!$
* $\delta (ax-b)=|a|^{-1}\delta (x-(b/a))\qquad \forall a>0\,\!$
* $h(x)\delta (x-a)=h(a)\delta (x-a)\,\!$
* $h(x)\delta '(x-a)=h(a)\delta '(x-a)-h'(a)\delta (x-a)\,$
* $\delta (f(x))=\sum _{n}|f'(x_{n})|^{-1}\delta (x-x_{n}),\quad {\mbox{amb}}\ f(x_{n})=0,\ f'(x_{n})\neq 0$
* $\delta (\omega )={\frac {1}{2\pi }}\int _{-\infty }^{+\infty }e^{-i\omega t}dt$
* $\delta (x)$ és de classe $C^{-2}(\mathbb {R} )$
* La transformada de Fourier de $\delta (x)$ és igual a 1, o sigui, l'espectre freqüencial d'una delta de Dirac és unitari constant i infinit. Per tant, : $\int _{-\infty }^{\infty }\delta (x)\ e^{-2\pi i\xi x}\,dx=1$
* Igualment la transformada inversa de 1 és la delta de Dirac : $\int _{-\infty }^{\infty }1\ e^{2\pi i\xi x}\,d\xi =\delta (x)$

## Referències

* ↑ «Delta de Dirac». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Differential Equations - Dirac Delta Function» (en anglès). tutorial.math.lamar.edu. [Consulta: 2 març 2017].
* ↑ gwrowe. «Dirac delta function» (en anglès). www.physicspages.com, 16-02-2011. [Consulta: 2 març 2017].
* ↑ E. Boyce, William; C. DiPrima, Richard. Elementary Differential Equation and Boundary Value Problem (en anglès). 10a. JohnWiley & Sons, Inc, 2012, p. 344. ISBN 978-0-470-45831-0.

## Vegeu també

* Processament de senyals
* Pinta de Dirac
# Demostració per inducció

La demostració per inducció en matemàtica és un tipus de demostració que s'aplica quan un cas base és provat i una regla d'inducció és usada per provar una sèrie d'altres casos que normalment és infinita. L'any 1575 Francesco Maurolico va fer la primera demostració per inducció al seu treball Arithmeticorum libri duo. En una forma general mostra que les formes que poden ser avaluades són equivalents en el que es coneix com a inducció estructural. La Demostració per inducció és una regla d'inferència usada en proves formals, que són exemples de raonament deductiu.

## Exemple

Suposem que volem demostrar la relació (fórmula de la suma dels n primers nombres naturals) :
    $1+2+3+\cdots +n={\frac {n(n+1)}{2}}$
per a tots els nombres naturals n.

### Demostració

Primerament comprovem si és veritat per n = 1. Clarament, la suma dels dos primers nombres és igual a 1*(1 + 1) / 2 = 1, com preveu la fórmula. Per tant, l'expressió és certa per a n = 1.
Ara cal provar si el fet que la fórmula es verifiqui quan n = m implica que també ho farà quan n = m + 1. Es pot fer de la manera següent:
Assumim que la fórmula és certa quan n = m,
    $1+2+\cdots +m={\frac {m(m+1)}{2}}$
Afegim m + 1 a les dues bandes i es té
    $1+2+\cdots +m+(m+1)={\frac {m(m+1)}{2}}+(m+1)$
Per manipulació algebraica obtenim
    $={\frac {m(m+1)}{2}}+{\frac {2(m+1)}{2}}={\frac {(m+2)(m+1)}{2}}$
Així, resulta
    $1+2+\cdots +(m+1)={\frac {(m+1)((m+1)+1)}{2}}$
Aquesta és la fórmula per a n = m + 1. No ha estat provat que sigui certa i hem d'assumir que P(m) és veritat i d'això derivar que P(m + 1). Simbòlicament s'ha demostrat que
    $P(m)\Rightarrow P(m+1)$
Per tant, es pot concloure per inducció que la relació P(n) es compleix per a tots els nombres naturals n.

## Referències

* ↑ Matt DeVos, Mathematical Induction, Simon Fraser University
* ↑ Gerardo con Diaz, Mathematical Induction Arxivat 2 May 2013 a Wayback Machine., Harvard University
* ↑ Vacca, G. «Maurolycus, the first discoverer of the principle of mathematical induction». Bull. Amer. Math. Soc., 16, 2, 1909, pàg. 70–73. DOI: 10.1090/s0002-9904-1909-01860-9.
* ↑ Suber, Peter. «Mathematical Induction». Earlham College. Arxivat de l'original el 2011-05-24. [Consulta: 26 març 2011].
# Desigualtat de Màrkov

La desigualtat de Màrkov en teoria de probabilitat proporciona una fita superior per a la probabilitat que una funció no negativa d'una variable aleatòria sigui major o igual que una constant positiva. El seu nom li ve del matemàtic rus Andrei Màrkov. La desigualtat de Màrkov relaciona les probabilitats amb l'esperança matemàtica i proporciona cotes útils-encara que habitualment poc ajustades-per a la funció de distribució d'una variable aleatòria.

## Teorema

La desigualtat de Màrkov afirma que si X és una variable aleatòria qualsevol i a > 0, llavors
    ${\textrm {Pr}}(|X|\geq a)\leq {\frac {{\textrm {E}}(|X|)}{a}}.$

## Prova

Per a qualsevol succés A, sigui I$_A$ la variable aleatòria indicadora d'A, és a dir, I$_A$ = 1 si ocorre A i és 0 en el cas contrari. Llavors
    $aI_{(X\geq a)}\leq X.\,$
Per tant
    $\operatorname {E} (aI_{(|X|\geq a)})\leq \operatorname {E} (|X|).\,$
Ara, noti's que el costat esquerre d'aquesta desigualtat coincideix amb
    $a\operatorname {E} (I_{(|X|\geq a)})=a\Pr(|X|\geq a).\,$
Per tant, tenim
    $a\Pr(|X|\geq a)\leq \operatorname {E} (|X|)\,$
i com a > 0, es poden dividir dos costats entre a.

## Prova alternativa

Una prova més formal, relacionada amb l'anàlisi real, és la següent:
    $\Pr(|X|\geq a)=\int _{a}^{\infty }{f(x)dx}\leq \int _{a}^{\infty }{{\frac {|x|}{a}}f(x)dx}\leq {\frac {1}{a}}\int _{-\infty }^{\infty }{|x|f(x)dx}={\frac {\operatorname {E} (|X|)}{a}}$
A la introducció de ${\frac {|x|}{a}}$, noti's que, ja que estem considerant la variable aleatòria només en els seus valors iguals o majors a $a$, $|X|\geq a$ i, per tant, ${\frac {|X|}{a}}\geq 1$, de manera que en multiplicar $f(x)dx$ per alguna cosa més gran a un serà igual o més gran. La segona desigualtat ve d'afegir la suma $\int _{-\infty }^{a}{|x|f(x)dx}$, que sempre serà positiva ja que s'integra una cosa positiva com és el valor absolut (per: $f(x)$ que és positiva).
* La desigualtat de Màrkov s'utilitza per provar la desigualtat de Chebyshev.

## Referències

* ↑ «ESPERANZA OPERADOR ESPERANZA Y MOMENTOS». [Consulta: 14 octubre 2018].
# Gambit Staunton

El gambit Staunton és una obertura d'escacs caracteritzada pels moviments:
    1.d4 f5 (la defensa holandesa)
    2.e4!?
Les blanques sacrifiquen un peó a canvi d'un ràpid desenvolupament, esperant llançar un atac contra el flanc de rei negre, que ha quedat en certa manera afeblit per 1...f5.
Les negres poden declinar el gambit amb 2...d6, transposant a la defensa Balogh; o 2...e6, transposant a la defensa Kingston. Però acceptar el peó amb 2...fxe4 és considerat millor que transposar a qualsevol de les dues defenses precitades.
Tot i que el gambit Staunton fou durant una època una arma temuda a disposició de les blanques, però d'ençà que la teoria ha mostrat com neutralitzar-lo, les blanques puntuen només un 50% amb ell.
Els Codis ECO pel gambit Staunton són A82 i A83.

## Gambit acceptat

Després de 2...fxe4, el joc continua normalment 3.Cc3 Cf6.

### Línia principal (4.Ag5)

La línia principal continua amb 4.Ag5, jugada per primer cop per Howard Staunton contra Bernhard Horwitz a Londres, 1846.
Després de 4.Ag5, una trampa habitual és 4...d5? 5.Axf6 exf6 6.Dh5+ g6 7.Dxd5 Dxd5 8.Cxd5, quan les blanques han recuperat el seu peó, i ataquen ara simultàniament els de c7 i f6, de manera que quedaran amb un peó d'avantatge. En canvi, les negres usualment trien de desenvolupar-se ràpidament i enfortir el seu flanc de rei, retornant el peó si calgués, amb 4...Cc6 5.d5 (les blanques poden recuperar el peó amb 5.Axf6 exf6 6.Cxe4, però les negres tindran la parella d'alfils i una sòlida posició) 5...Ce5 6.Dd4 cf7, mentre que 6.De2 és una alternativa moderna.

### 4.f3

Les blanques poden triar també 4.f3 a l'estil del gambit Blackmar-Diemer, on les blanques obtenen bona compensació després de 4...exf3. Per tant, les negres fan generalment 4...d5! 5.fxe4 dxe4. Les negres podrien també triar 4...e3, retornant el peó per tal d'entorpir el desenvolupament blanc.

### 4.g4?!

4.g4?! (l'atac a la baioneta) no proporciona compensació suficient després de 4...h6!

## Referències

* ↑ «Partida Staunton - Horwitz, Londres 1846» (en anglès). chessgames.com. [Consulta: 3 gener 2011].

## Enllaços externs

* El gambit Staunton 1.d4 f5 2.e4 Arxivat 2011-12-26 a Wayback Machine.
* Article sobre l'obertura: 1.d4 f5 2.e4 (3566 partides) Arxivat 2012-02-22 a Wayback Machine.
* Campbell Report, Mark Morss, gambit Staunton
# Knock-in

El knock-in (en català significa clavar), en la biologia molecular, és un sistema d'enginyeria genètica de clonació que és una variant de l'anomenat knock-out.
El sistema Knock-in implica la introducció d'un cDNA en un locus particular del cromosoma de l'organisme. Normalment es fa utilitzant un ratolí de laboratori. Per tant, un ratolí knock-in és aquell al qual se li ha substituït una seqüència gènica per una altra diferent o modificada.
La diferència entre la tecnologia knock-in i la tecnologia transgènica és que la del knock-in implica un gen inserit en un locus específic i que és una inserció amb una diana objectiu.

## Usos possibles

* El seguiment de la destinació de les cèl·lules que normalment expressen el gen d'interès.
* En el cas de gens similars o ambsimilituds a nivell de les seves seqüències de nucleòtids per talde determinar si tenen funcions similars.
Viccionari