OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José María Pérez Quintana

José María Pérez Quintana (Múrcia, 10 de juny de 1789 – Madrid, 7 de setembre de 1857) va ser un hisendista i polític espanyol, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Comença la seva carrera funcionarial en 1799 com a administrador de les Fàbriques de Salitre, de les que en fou cap d'intendència durant la guerra del francès. Després fou secretari per a la Reforma d'Hisenda, en 1819, intendent de Província. Aquest any va ingressar a la Real Sociedad Económica Matritense de Amigos del País, de la que en seria vicesecretari. En 1820 va ser nomenat oficial del Departament de Foment i en 1822 va rebre l'Orde de Carles III. Els eu suport al trienni liberal provocà que hagués d'exiliar-se a Gibraltar, però en 1824 va poder tornar i en 1829 va ajudar al general José Ramón Rodil y Campillo a fundar el Cos de Carrabiners.
El 1832 fou nomenat director interí de Rendes en 1832 i sotssecretari d'Hisenda en 1837. Amb aquesta condició va ocupar entre l'1 i el 7 d'octubre el càrrec de ministre d'Hisenda. A més va ser Senador per Granada entre 1837 i 1838, per Jaén en 1840, per Lugo entre 1843 i 1845 i senador vitalici des d'aquest últim any. El 1845 fou nomenat conseller reial, tot i que un atac cerebral el va deixar impedit per continuar amb normalitat la seva activitat.

## Referències

* ↑ José María Pérez Quintana a mcnbiografias.com
* ↑ Fitxa del Senat
# Señora ama (pel·lícula)

Señora ama és una pel·lícula hispano-mexicana de drama estrenada el 1955, dirigida per Julio Bracho i protagonitzada per Dolores del Río. La pel·lícula es basa en l'obra de teatre homònima de Jacinto Benavente.

## Sinopsi

La història tracta del matrimoni entre Feliciano (José Suárez) i Dominica (Dolores del Río), amos d'una hisenda. Tenen anys de casats, i Dominica no ha pogut concebre cap fill. Feliciano té fama de faldiller i d'haver engendrat molts fills il·legítims. S'implica que la seva infidelitat es deue a la incapacitat de la seva esposa de donar-li un fill. Dominica el defensa davant el públic però s'afligeix i li retreu en privat però mai es desvia del seu compromís d'estimar-lo fins a la mort.
A la casa viu també una noia, María Juana (María Luz Galicia), germana menor de Dominica. És una noia atrevida amb trets de gitana. Per raons que no s'expliquen amb claredat la van criar a la casa. Ja ha arribat a ser donzella i hi ha una tensió sexual molt forta entre ella i Feliciano, que ella encoratja i ell resisteix. La pel·lícula planteja una oposició clara entre Dominica, una dona de l'esperit, i María Juana, una dona de la carn.
Es decideix per la família que María Juana ha de casar-se amb el germà de Feliciano, José. María Juana no està enamorada de José i ho accepta de mala gana. Per tant, resulta no un triangle d'amor sinó un rectangle que es compon de Feliciano, Dominica, María Juana i José.
Les noces de María Juana i José està plena de mirades receloses. Festegen i s'emborratxen mentre els atia la munió, que està assabentada de tot.

## Repartiment

* Dolores del Río.... Dominica
* José Suárez.... Feliciano
* María Luz Galicia .... María Juana
* Manuel Monroy .... José

## Comentaris

Se suggereix una comparació entre aquesta pel·lícula i una altra treta de l'obra de Jacinto Benavente, La malquerida. La present no està mal però falten la ferocitat, la senzillesa i la perversitat dels sentiments de l'altra. Falta la claustrofòbia opressiva de la casa de la hisenda del Soto de La malquerida. El guió no extreu tot el possible de la situació.
Luis Gasca escrivia en 1976 que la pel·lícula és «poc més que una il·lustració de text». No li faltava raó. En aquest "poc més que" inclourem la lluminosa fotografia del hollywoodenc Ted Pahle, en una de les seves últimes aportacions al cinema espanyol.
L'adotzenada adaptació d'Enrique Llovet i el propi Bracho és d'altra banda un clar exponent, qui sap si involuntari, de cinema en la línia, cast i pedagògic, que els incondicionals de Dolores del Río i Jacinto Benavente sabran apreciar en el seu just valor. I els altres segurament també."

## Referències

* ↑ Señora ama a El País, 29 d'octubre de 1991
* ↑ Señora ama a elmiron.wordpress

## Enllaços externs

* Señora ama a YouTube
* Fotografies de Dolores del Río en la seva visita a Espanya durant el rodatge de la pel·lícula.
# Mariana Serbezova

Mariana Serbezova (búlgar: Мариана Сербезова) (Plòvdiv, 15 de novembre de 1959) és una remadora búlgara, ja retirada, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
El 1980 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on va guanyar la medalla de bronze en la prova del quàdruple scull amb timoner del programa de rem. Formà equip amb Rumeliana Bontxeva, Dolores Nakova, Anka Bakova i Anka Gheorghieva.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del món de rem de 1979.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Mariana Serbezova». [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ «World Rowing - Mariana ROGELOVA SERBEZOVA» (en anglès). Arxivat de l'original el 2022-11-16. [Consulta: 30 maig 2023].
# El llenguatge dels ocells

El Llenguatge dels ocells o La conferència dels ocells (en persa: Mantiq al-Tayr) és un llibre escrit als s. XII-XIII pel poeta i místic persa Farid al Din Attar i es considera la seua obra major.

## Argument

És una epopeia mística que relata com trenta mil ocells, sota la guia espiritual de la puput, s'ajunten i decideixen anar a la recerca del rei ocell o Simurgh -de vegades s'equipara a altres aus mitològiques com l'au Fènix. El Simurgh representa la divinitat, origen i destí dels ocells viatgers. Aquesta és una de les obres més notables dins de la tradició religiosa i cultural del sufisme. És una guia d'iniciació per a qualsevol persona seguidora d'aquest corrent místic musulmà amb la finalitat d'acostar-se a Al·là o a la divinitat. A més del relat del viatge, el llibre inclou alguns contes, llegendes semihistòriques, cites de l'Alcorà o relats de la tradició cultural persa que il·lustren les dificultats del viatge d'iniciació i com superar-les. Durant el viatge els ocells van abandonant cadascú amb una excusa, incapaç de continuar-lo; cada au simbolitza una mala conducta; només n'arriben al final trenta aus. Han de travessar set valls en la cerca de Simurgh:
* Talab (recerca)
* Ishq (amor)
* Ma'refat (coneixement)
* Isteghnâ (despreniment)
* Tawhid (unitat de Déu)
* Hayrat (impressions)
* Faqr i Fana (pobresa i frustració).
Aquestes són les etapes per les quals els sufís poden arribar a la veritable naturalesa de Déu.

### Il·lustracions

Col·lecció en el Museu Metropolità d'Art de Nova York. Folis d'un manuscrit il·lustrat de data c.1600. Les pintures, les realitzà Habiballah de Sava (actiu ca.1590-1610), en tinta, aquarel·la opaca, or i argent en paper: dimensions 25,4 x 11,4 cm.

## Referències

* ↑ Attar. Enciclopedia Británica, 2011. Consultat el 10 de juny de 2017.
* ↑ Cirlot, Juan Eduardo. A Dictionary of Symbols (en anglés). segona. Nova York: Routledge, 1971, p. 253. ISBN 9780415036498. OCLC 883648681.
* ↑ The Conference of the Birds de Attar, editado y traducido por Sholeh Wolpe, W. W. Norton & Co (2017) isbn 978-0393292183.
* ↑ «The Concourse of the Birds", Folio 11r from a Mantiq al-tair (Language of the Birds)» (en anglés). The Met. [Consulta: 10 juny 2017].
# William Wakefield Baum

William Wakefield Baum (Dallas, Texas, 21 de novembre de 1926 - Washington DC, 23 de juliol de 2015) és un sacerdot estatunidenc de l'Església Catòlica Romana.
William Wakefield era fill de Harold E. i Maria Leone (nascut Hayes) Braum. El seu pare, un presbiterià, va morir quan era petit, i després es va traslladar amb la seva mare a Kansas City (Missouri). La seva mare es va casar amb Jerome C. Baum, un home de negocis jueu, que va adoptar el nen i li va donar el seu cognom. Va rebre la seva primera educació a l'escola parroquial de Sant Pere, i va començar a servir com a escolanet als deu anys. Va entrar al seminari Menor St John's el 1940, després va estudiar filosofia a Glennon College a St Louis, Missouri. El 1947, va entrar al Seminari de Kenrick, també a Sant Lluís. Ordenat sacerdot el 12 de maig de 1951, va passar la seva carrera eclesiàstica primitiva a Missouri. Va compartir el seu ministeri sacerdotal entre el seu rectrorat i professorat de la teologia i la història a la universitat.
El 1956, va ser enviat a Roma per completar els seus estudis i va rebre un doctorat en teologia a la Pontifícia Universitat de Sant Tomàs d'Aquino (Angelicum). Durant el Concili Vaticà II, va tornar a Roma com un expert en el tema de la unitat dels cristians. Després del Concili, seguí centrat en la qüestió de l'ecumenisme, mentre fou nomenat canceller de la diòcesi.
Nomenat bisbe de Springfield-Cape Girardeau, Missouri, el 18 de febrer de 1970, va ser consagrat el 6 d'abril següent pel cardenal John Carberry. El 5 de març de 1973 va esdevenir arquebisbe de Washington DC.
Sota el pontificat de Joan Pau II, el 1980 va ser cridat a la Cúria Romana com prefecte de la Congregació per al'Educació Catòlica. El 1990 va esdevenir Penitenciari major: tenia la responsabilitat de supervisar els seminaris de l'església en tot el món i la supervisió de l'oficina encarregada del perdó dels pecats. Es va retirar a causa de l'edat de 22 novembre de 2001.
Va participar en els dos conclaves de 1978 i va ser un dels cardenals electors que van participar en el conclave que va triar el papa Benet XVI el 2005.
Els darrers anys ha patit un deteriorament progressiu de la vista. La seva renúncia va ser acceptada com a penitenciari major l'endemà del seu 75è aniversari el 2001, però s'ha mantingut actiu a Roma, en la mesura que la seva salut li ho permet, i va assistir a la reunió dels cardenals americans cridats a fer front a l'escàndol d'abús sexual el 2003.

## Referències

* ↑ «Our man in Rome» (en anglès). Boston Magazine. Arxivat de l'original el 2009-01-05. [Consulta: 23 març 2011].
# Ardabur

Ardabur (en grec antic: Αρδαβούρ) va ser magister militum de l'Exèrcit romà d'Orient durant l'Imperi de Teodosi II, a la dècada de l'any 420. Era de l'ètnia dels alans.
Durant la guerra romano-sassànida dels anys 421 i 422, va assolar Arzanene i va assetjar Nísibis. Acabada la confrontació, Ardabur va ser ascendit al rang de magister militum praesentalis, l'oficial que dirigia totes les forces militars.
L'any 424, Ardabur i el seu fill Aspar van ser enviats a una campanya a Itàlia per enderrocar l'usurpador Joan el Secretari. Ardabur va ser capturat però el seu fill va aconseguir salvar-lo. Després del seu retorn a Constantinoble, va ser nomenat cònsol l'any 427.
No s'ha de confondre aquest Ardabur amb el seu nét del mateix nom, que va ser cònsol vint anys més tard.

## Referències

* ↑ Nicholson, Oliver (ed.). The Oxford dictionary of Late Antiquity. Oxford: Oxford University Press, 2018, p. 122. ISBN 9780198662778.
* ↑ Nicholson, Oliver (ed.). The Oxford dictionary of Late Antiquity. Oxford: Oxford University Press, 2018, p. 166. ISBN 9780198662778.
# Florian Rousseau

Florian Rousseau (Orleans, 3 de febrer de 1974) és un ciclista francès especialista en pista. Triple campió olímpic, també ha guanyat quinze medalles, deu d'elles d'or, en els Campionats del Món de ciclisme en pista.

## Palmarès

* 1992
** Campió del món júnior en Quilòmetre Contrarellotge
* 1993
** Campió del món en Quilòmetre
** Campió de França en Quilòmetre
* 1994
** Campió del món en Quilòmetre
** Campió de França en Quilòmetre
* 1995
** Campió de França en Velocitat
** Campió de França en Quilòmetre
* 1996
** Medalla d'or als Jocs Olímpics d'Atlanta en Quilòmetre contrarellotge
** Campió del món velocitat
** Campió de França en Velocitat
** Campió de França en Quilòmetre
* 1997
** Campió del món velocitat
** Campió del món velocitat per equips (amb Arnaud Tournant i Vincent Le Quellec)
** Campió de França en Velocitat
* 1998
** Campió del món velocitat
** Campió del món velocitat per equips (amb Arnaud Tournant i Vincent Le Quellec)
** Campió de França en Velocitat
** Campió de França en Keirin
* 1999
** Campió del món velocitat per equips (amb Arnaud Tournant i Laurent Gané)
* 2000
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Sydney en Keirin
** Medalla d'or als Jocs Olímpics de Sydney en Velocitat per equips (amb Arnaud Tournant i Laurent Gané)
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Sydney en Velocitat individual
** Campió del món velocitat per equips (amb Arnaud Tournant i Laurent Gané)
** Campió de França en Velocitat
* 2001
** Campió del món velocitat per equips (amb Arnaud Tournant i Laurent Gané)

### Resultats a la Copa del Món

* 1995
** 1r a Atenes, en Velocitat per equips
* 1998
** 1r a Berlín, en Velocitat
* 1999
** 1r a València, en Velocitat

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a cyclebase.nl
# Pasícrates d'Esmirna

Pasícrates (en llatí Pasicrates, en grec antic Πασικράτης), fill de Caprió i net de Pasícrates, va ser un metge grec destacat per l'acurada preparació que feia dels aparells quirúrgics. Era nadiu d'Esmirna i seguidor d'Erasístrat. L'esmenta repetidament Oribasi. Era el pare d'Aristió i va viure probablement després de Nimfòdor i abans d'Heliodor i, per tant, hauria viscut al segle II aC o al segle I aC. Probablement és el Pasícrates esmentat per Asclepíades Farmació. Va deixar un altre fill de nom Metròdor.

## Referències

* ↑ Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870.  (Consulta)
# Eleanor Dark

Eleanor Dark (Sydney, 26 d'agost de 1901 - Katoomba, 11 de setembre de 1985) va ser una escriptora australiana, guanyadora de la Medalla d'Or de la Australian Literature Society. La seva obra més coneguda és The Timeless Land (1941). Les seves novel·les reflecteixen els primers anys de la colonització d'Austràlia. Va escriure Prelude to Christopher (1934), Retour à Coolamí (1936), Storum of Time (1942) i No Barrier (1953), entre d'altres.
El 1977 va ser nomenada Oficial de l'Orde d'Austràlia i el 1978 va rebre el premi Alice per la Societat de dones escriptores d'Austràlia.

## Referències

* ↑ «Eleanor Dark». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Das, Devaleena; Dasgupta, Sanjukta. «Eleanor Dark (1901-1985)». A: Claiming Space for Australian Women's Writing. Springer, 2017, p. 119–121. ISBN 978-3-319-50400-1 [Consulta: 23 febrer 2019].
* ↑ Benson, Eugene. «Dark, Eleanor (1901-1985)». A: Encyclopedia of Post-Colonial Literatures in English. Routledge, 2004, p. 333–334. ISBN 978-1-134-46848-5 [Consulta: 23 febrer 2019].
* ↑ Wyndham, Marivic «Dark, Eleanor (1901–1985)». Australian Dictionary of Biography. Australian National University, Vol. 17, 2007 [Consulta: 23 febrer 2019].
# José María Pérez de Lema y Tejero

José María Pérez de Lema y Tejero (? - Madrid, 12 de febrer de 1984) va ser un militar espanyol.

## Biografia

Cap al final de la Dictadura franquista va ocupar importants llocs militars: Governador general de la Província del Sàhara (1967-1971), Capità general de la VI Regió Militar (1971-1972), i Capità general de Canàries (1972-1974). A l'octubre de 1978, ostentant el rang de tinent general, va passar a la reserva.

## Família

Va estar casat amb María Dolores Munilla Montero de Espinosa.

## Referències

* ↑ Esquela al diari ABC
* ↑ Javier Morillas (1988). Sahara occidental, desarrollo y subdesarrollo. Prensa y Ediciones Iberoamericanas, pág. 89
* ↑ "Capitán general de la VI Región", ABC, pág. 23 (20 de febrer de 1971)
* ↑ "Siete generales pasarán a la reserva en 1978", El País (6 de enero de 1978)
* ↑ Jaime de Salazar y Acha (2001). Estudio histórico sobre una familia extremeña. Los Sánchez Arjona, Ciudad Rodrigo: Lletra, pág. 439
# Shōrin-ryū

El sistema de karate anomenat en l'actualitat shōrin-ryū va ser creat pel mestre Matsumura Sokon, però va ser sistematitzat pel seu deixeble, el mestre Anko Itosu o Yasutsune Itosu, en diverses de les formes o katas; per posteriorment ser dividit en diverses variants i escoles per diversos dels seus alumnes. Diversos artistes marcials de l'escola shorin Ryu en les seves diverses branques assumeixen que el nom de l'estil fa al·lusió directa al temple shaolin, ja que en uchinaiguchi (el llenguatge d'Okinawa) shaolin es pronuncia Shorin. No obstant això atès que el mestre Anko Itosu era secretari de l'últim rei d'Okinawa (el rei Sho Tai), i lingüista, el nom Shorin dona lloc a diverses interpretacions, una d'aquestes diu que la síl·laba "Sho" fa al·lusió a la família reial d'Okinawa i "rin" seria bosc, donant a entendre l'estil del bosc de Sho, del rei Sho tai; així mateix una altra manera de llegir l'ideograma kanji, Sho és Matsu, com el nom del seu mestre Matsumura Sokon. Per tant, l'afirmació associada al temple Shaolin no és del tot certa.
# Maria Vergova-Petkova

Maria Vergova-Petkova (en búlgar: Мария Вергова-Петкова) (Plòvdiv, Bulgària 1950) és una atleta búlgara, ja retirada, especialista en llançament de disc i guanyadora de dues medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 3 de novembre de 1950 a la ciutat de Plòvdiv, població situada a la província del mateix nom.

## Carrera esportiva

Va participar, als 25 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 realitzats a Mont-real (Canadà), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova femenina de llançament de disc en finalitzar just per darrere de l'alemanya oriental Evelin Schlaak, un fet que es repetí en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1980 realitzats a Moscou (Unió Soviètica).
Al llarg de la seva carrera ha guanyat una medalla de bronze en el Campionat del Món d'atletisme, una medalla de plata en el Campionat d'Europa d'atletisme i dues medalles d'or a les Universíades.

## Enllaços externs

* (anglès) www.iaaf.org - Maria Vergova-Petkova
# Arnold Böcklin

Arnold Böcklin (Basilea, 16 d'octubre de 1827 - Fiesole, 16 de gener de 1901) va ser un pintor suís enquadrat en el romanticisme tardà, marcadament simbolista.

## Biografia

Va estudiar a Düsseldorf, on va conèixer Ludwig Andreas Feuerbach. Encara que va començar com un pintor de paisatges, els seus viatges al llarg de Brussel·les, Zúric, Gènova i Roma el van exposar a l'art renaixentista i a l'atmosfera del Mediterrani, la qual cosa va conduir a una inclusió de figures mitològiques i alegòriques en la seva obra. El 1866, va residir a Basilea; el 1871 a Múnic; el 1885 a Hottingen (Suïssa) i, al final de la seva vida, a Fiesole, prop de Florència.
Influït pel romanticisme, però dins l'estètica pròpia de l'art nouveau, en les seves obres sovint apareixen figures fantàstiques i mitològiques, acompanyades de construccions inspirades en l'arquitectura clàssica (que revelen sovint una obsessió amb la mort), creant un món estrany, de fantasia. Böcklin és conegut sobretot per les seves cinc versions de L'illa dels morts.

## Llegat

Böcklin va exercir la seva influència sobre pintors surrealistes com Max Ernst i Salvador Dalí, i sobre Giorgio de Chirico. Otto Weisert va dissenyar un tipus de lletra art nouveau el 1904 i el va anomenar Arnold Böcklin en honor seu. El tipus de lletra Böcklin va ser, més tard, objecte d'apropiació pel moviment hippy i la seva influència pot veure's també en l'obra d'il·lustradors de la dècada de 1970 com Roger Dean. L'artista stuckista Paul Harvey també fa servir aquest tipus de lletra a la seva obra.
Les pintures de Böcklin, especialment L'illa dels morts, van inspirar diversos compositors romàntics. Rakhmàninov i Heinrich Schulz-Beuthen van compondre poemes simfònics inspirats per aquesta, i el 1913 Max Reger va compondre un conjunt de Quatre poemes simfònics segons Böcklin, dels quals el tercer moviment és L'illa dels morts (els altres són L'ermità tocant el violí, El joc de les ones i Bacanal).
Bona part de l'obra de Böcklin es conserva a Basilea i a Múnic, per bé que s'ha pogut admirar en nombroses exposicions tant monogràfiques com col·lectives arreu d'Europa (Museu d'Orsay, 2001-2002, Neue Pinakothek, exposició permanent, etc.). Tanmateix, sembla que, a Catalunya, l'obra de Böcklin formà part d'una exposició per primer cop l'any 2013, a la Fundació Joan Miró.

## Referències

* 1 2 «Arnold Böcklin». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Wintle, Justin. New Makers of Modern Culture: A-K (en anglès). Routledge, 2007, p. 168. ISBN 0415425476.
* ↑ «Arnold Böcklin (1827-1901) A Modern Visionary». Musée d'Orsay. Arxivat de l'original el 10 de juny 2015. [Consulta: 20 novembre 2013].
* ↑ «Arnold Böcklin (1827-1901)». Base de dades d'artistes de la Neue Pinakothek. Arxivat de l'original el 2014-03-14. [Consulta: 20 novembre 2013].
* ↑ Davant l'horitzó. Barcelona: Fundació Joan Miró, 2013, p. 38. ISBN 978-84-941239-3-1 [Consulta: 20 novembre 2013].
# Arxillaüt

L'arxillaüt és un instrument musical de corda polsada que prové del llaüt, igual que la tiorba i la cítara. Té el seu origen a Itàlia a finals del segle xvi i va sorgir de la necessitat dels intèrprets vocals de sentir-se recolzats per sons més greus en l'acompanyament. Consta de tretze o catorze cordes i la seva estructura és semblant a la d'un llaüt però amb el mànec o pal més allargat per posar-hi un segon claviller amb la finalitat de fixar una sèrie de cordes més llargues per a produir sons greus. L'afinació d'aquestes es determina i s'adequa a la tonalitat de l'obra que s'interpreta. El seu aspecte és molt semblant al de la tiorba, encara que el cos de l'arxillaüt és més petit i les dues primeres cordes estan afinades com les del llaüt i no una octava més greu com passa amb la tiorba.
Al llarg del segle xvii va augmentar la preferència per l'ús d'aquest instrument davant del llaüt, i fins i tot de la tiorba, perquè va millorar el seu so amb l'addició de cordes més sonores, en lloc de les cordes fixes més curtes que tenia en un principi. L'arxillaüt es va utilitzar com a instrument solista i com acompanyant realitzant el baix continu. A Anglaterra s'utilitzava com a alternativa de la tiorba a finals del segle xvii.

## Referències

* ↑ Jackson, Roland John, 1925-2015.. Performance practice : a dictionary-guide for musicians. Nova York: Routledge, 2005. ISBN 0-415-94139-3.
* ↑ A Performer's Guide to Renaissance Music. Second edition. ISBN 978-0-253-01377-4.
* ↑ Spring, Matthew.. The lute in Britain : a history of the instrument and its music. Oxford: Oxford University Press, 2001. ISBN 0-19-816620-6.

## Bibliografia

* Archilaúd Arxivat 2008-07-24 a Wayback Machine. a Encarta
Viccionari