# Tecnologia de l'antiga Roma

La tecnologia romana és la col·lecció d'antiguitats, habilitats, mètodes, processos i pràctiques d'enginyeria que van donar suport a la civilització romana i van fer possible l'expansió de l'economia i l'exèrcit de l'antiga Roma (753 aC - 476 dC).
L'Imperi Romà era una de les civilitzacions més avançades tecnològicament de l'antiguitat, amb alguns dels conceptes i invents més avançats oblidats durant les èpoques turbulentes de l'antiguitat tardana i la primera edat mitjana.
A poc a poc, algunes de les gestes tecnològiques dels romans van ser redescobertes i / o millorades durant l'edat mitjana i el començament de l'era moderna ; amb algunes en àrees com l'enginyeria civil, els materials de construcció, la tecnologia del transport i certs invents com el segador mecànic, que no es van millorar fins al segle XIX. Els romans van assolir alts nivells de tecnologia en gran part perquè van agafar prestades tecnologies dels grecs, etruscs, celtes i altres.

## Abast

La tecnologia desenvolupada per una civilització està limitada per les fonts d'energia disponibles, i els romans no eren diferents en aquest sentit. Les fonts d'energia accessibles determinen les formes en què es genera energia. Els principals tipus de força als quals van accedir els antics romans eren la dels humans, la dels animals i la de l'aigua.
Amb aquestes limitades fonts d'energia, els romans van aconseguir construir estructures impressionants, algunes de les quals sobreviuen fins als nostres dies. La durabilitat de les estructures romanes, com ara carreteres, preses i edificis, es explica per les tècniques i pràctiques constructives que van utilitzar en els seus projectes de construcció. Roma i els seus voltants contenien diversos tipus de materials volcànics, que els romans van experimentar amb la creació de materials de construcció, particularment ciments i morters. Juntament amb el formigó, els romans van utilitzar la pedra, la fusta i el marbre com a materials de construcció. Van utilitzar aquests materials per construir projectes d'enginyeria civil per a les seves ciutats i dispositius de transport per a viatges terrestres i marítims.
Els romans també van contribuir al desenvolupament de tecnologies del camp de batalla. La guerra era un aspecte essencial de la societat i la cultura romana. Els militars no només s'utilitzaven per a l'adquisició i la defensa territorial, sinó també com a eina que els administradors civils podien utilitzar per ajudar al personal dels governs provincials i ajudar en els projectes de construcció. Els romans van adoptar, millorar i desenvolupar tecnologies militars per a soldats de peu, cavalleria i armes de setge per a entorns terrestres i marítims.
Tenint relacions familiars amb la guerra, els romans es van acostumar a les ferides físiques. Per combatre les lesions físiques sofertes en esferes civils i militars, els romans van innovar tecnologies mèdiques, particularment pràctiques i tècniques quirúrgiques.

## Subministre d'energia
### Força humana

Les fonts de força més fàcilment disponibles per als antics eren el força humà i el força animal. Una utilització òbvia del força humà és el moviment d'objectes. Per a objectes que oscil·len entre els 20 i els 80 lliures, una sola persona pot ser suficient. Per als objectes de major pes, pot ser que calgui més d'una persona per moure l'objecte. Un factor limitant en l'ús de diverses persones per moure objectes és la quantitat disponible d'espai d'adherència. Per superar aquest factor limitant, es van desenvolupar dispositius mecànics per ajudar a la manipulació d'objectes. Un dispositiu és el molinet que utilitzava cordes i politges per manipular objectes. El dispositiu estava alimentat per diverses persones que empenyien o estiraven uns pals travessers connectats a un cilindre.
El força humana també va ser un factor en el moviment dels vaixells, especialment en els vaixells de guerra. Tot i que les veles accionades pel vent eren la forma dominant de força en el transport d'aigua, el rem era sovint utilitzat per embarcacions militars durant els combats.

### Força animal

L'ús principal de l'energia animal era el transport. Es van utilitzar diverses espècies d'animals per a diferents tasques. Els bous són criatures fortes que no requereixen la millor pastura. En ser forts i barats de mantenir, els bous s'utilitzaven per cultivar i transportar grans masses de mercaderies. L'inconvenient de l'ús de bous és que són lents. Si es volia la velocitat, es cridava als cavalls. El principal entorn que demanava velocitat era el camp de batalla, amb els cavalls que s'utilitzaven a la cavalleria i a les festes d'exploració. Per als vagons que transportaven passatgers o materials lleugers s'utilitzaven generalment rucs o mules, ja que eren més ràpids que els bous i més barats en farratges que els cavalls. A part d'utilitzar-se com a mitjà de transport, els animals també s'utilitzaven en el funcionament de molins rotatius.
Més enllà dels límits terrestres, s'ha descobert un esquema per a un vaixell propulsat per animals. L'obra coneguda com Anonymus De Rebus Bellicus descriu un vaixell impulsat per bous. En què els bous s'uneixen a un rotatiu, es mouen en un cercle sobre el terra de la coberta, fent girar dues rodes de paletes, una a banda i banda del vaixell. La probabilitat que es construís mai aquest vaixell és baixa, a causa de la poca pràctica de controlar els animals en una embarcació.

### Força hídràulica

L'energia generada per l'aigua es generava mitjançant l'ús d'una roda hidràulica. Una roda hidràulica tenia dos dissenys generals: el tret inferior i el tir excessiu. La roda d'aigua de tir inferior va generar energia a partir del flux natural d'una font d'aigua corrent que empenyia les pales submergides de la roda. La roda hidràulica de gran volat va generar energia al tenir aigua a sobre dels seus cubs des de dalt. Això normalment s'aconseguia construint un aqüeducte per sobre de la roda. Tot i que és possible que la roda hidràulica sobredimensionada sigui un 70 per cent més eficient que la roda inferior, la roda subterrània era generalment la roda hidràulica preferida. La raó és que el cost econòmic de la construcció d'un aqüeducte era massa alt per al lleu avantatge de fer girar la roda d'aigua més ràpidament. El propòsit principal de les rodes hidràuliques era generar energia per a les operacions de fresat i elevar l'aigua per sobre de l'altura natural d'un sistema. També hi ha proves que les rodes d'aigua es van utilitzar per alimentar el funcionament de les serres, tot i que només queden escasses descripcions d'aquests dispositius.

### Energia eòlica

L'energia eòlica s'utilitzava en el funcionament d'embarcacions aquàtiques mitjançant l'ús de veles. Sembla que els molins de vent no es van crear a l'antiguitat.

### Energia solar

Els romans van utilitzar el Sol com a font de calor solar passiva per a edificis, com ara cases de banys. Les Thermae es van construir amb grans finestrals orientats al sud-oest, la ubicació del Sol a l'hora més calenta del dia.

### Tipus teòrics d'energia
#### Energia del vapor

Reconstrucció de la màquina de vapor Hero of Alexandria, l'Aeolipile, segle I dC
La generació d'energia a través del vapor va romandre teòrica al món romà. Hero of Alexandria va publicar esquemes d'un dispositiu de vapor que feia girar una bola sobre un pivot. L'aparell utilitzava la calor d'un calder per empènyer el vapor a través d'un sistema de tubs cap a la pilota. El dispositiu produïa aproximadament 1500 rpm, però mai seria pràctic a escala industrial, ja que els requisits de mà d'obra per operar, alimentar i mantenir la calor del dispositiu haurien estat massa elevats.

## La tecnologia com a ofici

La tecnologia romana es basava en gran part en un sistema d'artesania. Les habilitats i coneixements tècnics es trobaven dins de l'ofici concret, com ara els picapedrers. En aquest sentit, el coneixement generalment es transmetia d'un mestre de comerciants a un aprenent de comerciant. Com que només hi ha poques fonts per obtenir informació tècnica, es teoritza que els comerciants van mantenir el seu coneixement en secret. Vitruvi, Plini el Vell i Frontí són alguns dels pocs escriptors que han publicat informació tècnica sobre tecnologia romana. Hi havia un corpus de manuals sobre matemàtiques i ciències bàsiques, com els nombrosos llibres d' Arquimedes, Ctesibius ,Heron (alias Heroi d'Alexandria), Euclides, etc. No tots els manuals disponibles per als romans han sobreviscut, tal com il·lustren les obres perdudes .

## Enginyeria i construcció

Més informació: arquitectura romana i enginyeria romana

### Materials i instruments de construcció
#### Fusta

Els romans van crear fusta ignífuga recobrint la fusta amb alum .

#### Pedra

Era ideal extraure pedres de pedreres situades el més a prop possible del lloc de construcció, per reduir el cost del transport. Els blocs de pedra es formaven a les pedreres perforant forats en línies a les longituds i amplades desitjades. Aleshores, es van picar falques de fusta als forats. Els forats es van omplir d'aigua perquè les falques s'inflessin amb la força suficient per tallar el bloc de pedra de la Terra. S'han trobat blocs amb les dimensions de 23yds per 14ft per 15ft, amb pesos d'uns 1000 tones. Hi ha proves que les serres es van desenvolupar per tallar pedra a l'època imperial. Inicialment, els romans utilitzaven serres accionades manualment per tallar pedra, però més tard van desenvolupar serres de tall de pedra alimentades per aigua.

#### Ciments

La proporció de la barreja de morters de calç romana depenia d'on s'adquirís la sorra de la barreja. Per a la sorra recollida en un riu o mar, la proporció de barreja era de dues parts de sorra, una part de calç i una part de closques en pols. Per a la sorra recollida més a l'interior, la barreja era de tres parts de sorra i una de calç. La calç per als morters es preparava en calces, que eren fosses subterrànies dissenyades per bloquejar el vent.
Un altre tipus de morter romà es coneix com morter de pozzolana. Pozzolana és una substància argilenca volcànica situada a Nàpols i als seus voltants. La proporció de mescla per al ciment era de dues parts de pozzolana i una part de morter de calç. A causa de la seva composició, el ciment de pozzolana es va poder formar a l'aigua i s'ha trobat que és tan dur com la roca de formació natural.

#### Grues

Les grues s'utilitzaven per a les obres de construcció i possiblement per a la càrrega i descàrrega de vaixells als seus ports, tot i que per a aquest darrer ús no hi ha proves segons l'actual estat de coneixement. La majoria de les grues eren capaces d'aixecar aproximadament 6-7 tones de càrrega i, segons un alleujament que es mostra a la columna de Trajà, es treballava amb roda de rodament .

### Edificis
#### El Panteó

Més informació: El Panteó
Els romans van dissenyar el Panteó pensant en els conceptes de bellesa, simetria i perfecció. Els romans van incorporar aquests conceptes matemàtics als seus projectes d'obres públiques. Per exemple, el concepte de nombres perfectes es va utilitzar en el disseny del Panteó incrustant 28 arques a la cúpula. Un nombre perfecte és un nombre en què els seus factors se sumen a si mateix. Per tant, es considera que el nombre 28 és un nombre perfecte, perquè els seus factors 1, 2, 4, 7 i 14 se sumen a 28. Els números perfectes són extremadament rars, amb només un número per a cada quantitat de dígits. (un per a dígits simples, dobles, tres dígits, quàdruples, etc.). Incorporar conceptes matemàtics de bellesa, simetria i perfecció a l'estructura transmet la sofisticació tècnica dels enginyers romans.
Els ciments eren essencials per al disseny del Panteó. El morter utilitzat en la construcció de la cúpula està format per una barreja de calç i la pols volcànica coneguda com a pozzolana. El formigó és adequat per a la construcció de parets gruixudes, ja que no necessita estar completament sec per curar.
La construcció del Panteó va ser una empresa massiva, que va requerir grans quantitats de recursos i hores laborals. Delaine estima que la quantitat de mà d'obra total necessària en la construcció del Panteó és de prop de 400.000 dies laborals.
Santa Sofia va construir el 537 dC

#### Santa Sofia

Més informació: Santa Sofia Tot i que Santa Sofia es va construir després de la caiguda de l'imperi occidental, la seva construcció va incorporar els materials i les tècniques de construcció signats a l'antiga Roma. L'edifici es va construir amb morter de pozzolana. L'evidència de l'ús de la substància prové de la caiguda dels arcs de les estructures durant la construcció, ja que una característica distintiva del morter de pozzalana és la gran quantitat de temps que necessita curar. Els enginyers van haver de retirar les parets decoratives per deixar curar el morter.
El morter de pozzalana utilitzat en la construcció de Santa Sofia no conté cendres volcàniques, sinó pols de maó triturat. La composició dels materials utilitzats en el morter de pozzalana condueix a una major resistència a la tracció. Un morter compost principalment de calç té una resistència a la tracció d'aproximadament 30 psi, mentre que el morter de pozzalana que utilitza pols de maó triturat té una resistència a la tracció de 500 psi. L'avantatge d'utilitzar morter de pozzalana en la construcció de Santa Sofia és l'augment de la resistència de les juntes. Les juntes de morter que s'utilitzen a l'estructura són més amples del que es podria esperar en una estructura típica de maó i morter. El fet de les amples juntes de morter suggereix que els dissenyadors de Santa Sofia coneixien l'elevada resistència a la tracció del morter i l'incorporaven en conseqüència.

### Obres d'aigua
#### Aqüeductes

Els romans van construir nombrosos aqüeductes per subministrar aigua. La ciutat de Roma es va proveir d'onze aqüeductes de pedra calcària que van proporcionar a la ciutat més d'un milió de metres cúbics d'aigua cada dia, suficient per a 3,5 milions de persones fins i tot en els temps moderns, i amb una longitud combinada de 350 quilòmetres (220 milles).
L'aigua dins dels aqüeductes depenia completament de la gravetat. Els canals de pedra elevats pels quals circulava l'aigua estaven lleugerament inclinats. L'aigua es portava directament des de fonts de muntanya. Després de passar per l'aqüeducte, l'aigua es recollia en dipòsits i s'alimentava a través de canonades fins a fonts, lavabos, etc.
Els principals aqüeductes de l'antiga Roma eren l'Aqua Claudia i l'Aqua Marcia. La majoria dels aqüeductes es van construir sota la superfície amb només petites porcions sobre el terra recolzades per arcs. L'aqüeducte romà més llarg, de 178 quilòmetres de longitud, es va suposar tradicionalment que era el que abastia la ciutat de Cartago. El complex sistema construït per abastir Constantinoble tenia el subministrament més llunyà des de més de 120 km de distància al llarg d'una sinuosa ruta de més de 336 km.
Els aqüeductes romans es van construir amb unes toleràncies notablement fines i amb un estàndard tecnològic que no s'hauria d'igualar fins als temps moderns. Impulsats completament per gravetat, transportaven quantitats d'aigua molt grans de manera molt eficient. De vegades, on s'havien de creuar depressions de més de 50 metres, s'utilitzaven sifons invertits per forçar l'aigua cap amunt. Un aqüeducte també subministrava aigua per a les rodes de gran abast a Barbegal, a la Gàl·lia romana, un complex de molins d'aigua aclamat com "la concentració de força mecànica més gran del món antic coneguda".
No obstant això, els aqüeductes romans evoquen imatges d'aigua que recorren llargues distàncies a través de ponts arquejats; només el 5 per cent de l'aigua que es transportava al llarg dels sistemes d'aqüeductes viatjava a través de ponts. Els enginyers romans van treballar per fer les rutes dels aqüeductes el més pràctiques possibles. A la pràctica, això significava dissenyar aqüeductes que fluïssin al nivell del sòl o per sota del nivell superficial, ja que eren més rendibles que la construcció de ponts tenint en compte que el cost de la construcció i el manteniment dels ponts era superior al de les elevacions superficials i subterrànies. Els ponts de l'aqüeducte sovint necessitaven reparacions i passaven anys en desús. El robatori d'aigua dels aqüeductes va ser un problema freqüent que va provocar dificultats per estimar la quantitat d'aigua que circulava pels canals. Per evitar que els canals dels aqüeductes s'erosionessin, es va utilitzar un guix conegut com a opus signinum. El guix va incorporar terracota triturada a la típica barreja de morter romà de roca de pozzolana i calç.

#### Preses

Article detallat: embassaments romans
Els romans van construir preses per a la recollida d'aigua, com les preses Subiaco, dues de les quals alimentaven Anio Novus, un dels aqüeductes més grans de Roma. Van construir 72 preses en un sol país, Espanya i se'n coneixen moltes més a tot l'Imperi, algunes de les quals encara s'utilitzen. En un lloc, a Montefurado, a Galícia, sembla que van construir una presa a través del riu Sil per exposar jaciments d'or al·luvials al llit del riu. El lloc és a prop de l'espectacular mina d'or romana de Las Medulas. Es coneixen diverses preses de terra de Gran Bretanya, inclòs un exemple ben conservat de Roman Lanchester, Longovicium, on es pot haver utilitzat en ferreria o fosa a escala industrial, a jutjar per les piles d'escòries que es troben en aquest lloc al nord d'Anglaterra. Els tancs per retenir l'aigua també són habituals al llarg dels sistemes d'aqüeductes, i es coneixen nombrosos exemples en un sol lloc, les mines d'or a Dolaucothi, a l'oest de Gal·les. Les preses de maçoneria eren freqüents al nord d'Àfrica per proporcionar un subministrament fiable d'aigua dels wadis darrere de molts assentaments.
Els romans van construir preses per emmagatzemar aigua per al reg. Van entendre que els desguassos eren necessaris per evitar l'erosió dels bancs plens de terra. A Egipte, els romans van adoptar la tecnologia de l'aigua coneguda com a reg de wadi dels nabateus. Els uadis eren una tècnica desenvolupada per capturar grans quantitats d'aigua produïdes durant les inundacions estacionals i emmagatzemar-les durant la temporada de creixement. Els romans van desenvolupar amb èxit la tècnica a una escala més gran.

#### Sanejament

Els romans no van inventar la fontaneria ni els vàters, sinó que van demanar prestat el seu sistema d'eliminació de residus als seus veïns, particularment als minoics. Un sistema d'eliminació de residus no era un invent nou, sinó que existia des del 3100 aC, quan es va crear un a la vall del riu Indus Els banys públics romans, o termes, servien funcions higièniques, socials i culturals. Els banys contenien tres instal·lacions principals per banyar-se. Després de despullar-se a l'apoditeri o vestuari, els romans es dirigien al tepidarium o habitació càlida. Amb la calor seca moderada del tepidarium, alguns realitzaven exercicis d'escalfament i s'estiraven mentre que d'altres s'oliïen o feien que els esclaus els oliessin. L'objectiu principal del tepidarium era promoure la sudoració per preparar-se per a l'habitació següent, el caldarium o la sala calenta. El caldarium, a diferència del tepidarium, era extremadament humit i calent. Les temperatures del caldarium podrien arribar als 40 graus centígrads (104 graus Fahrenheit). Molts contenien banys de vapor i una font d'aigua freda coneguda com labrum. L'última habitació era el frigidarium o cambra frigorífica, que oferia un bany fred per refrescar-se després del caldarium. Els romans també tenien vàters a ras.

#### Termes romanes

Més informació: Thermae
La contenció de la calor a les habitacions era important en el funcionament dels banys, per evitar que els clients poguessin refredar-se. Per evitar que les portes es deixessin obertes, els pals de la porta es van instal·lar en un angle inclinat de manera que les portes es tanquessin automàticament. Una altra tècnica d'eficiència tèrmica va ser l'ús de bancs de fusta sobre la pedra, ja que la fusta condueix menys calor.

### Transport
#### Carreteres

Article detallat: via romana
Els romans van construir principalment carreteres per als seus militars. La seva importància econòmica probablement també va ser significativa, tot i que sovint es prohibia el trànsit de vagons de les carreteres per preservar el seu valor militar. En total, es van construir més de 400.000 quilòmetres (250.000 milles) de carreteres, 80.500 quilòmetres (50.000 milles) de les quals van ser pavimentades amb pedra.
El govern mantenia les estacions de trànsit que proporcionaven avituallament a intervals regulars al llarg de les carreteres. També es va mantenir un sistema separat de canviadors de missatgeries oficials i privades. Això va permetre a un despatx recórrer un màxim de 800 quilòmetres en 500 hores mitjançant un relleu de cavalls.
Les carreteres es van construir excavant una fossa al llarg del curs previst, sovint fins a la roca mare. La fossa es va omplir primer de roques, grava o sorra i després una capa de formigó. Finalment, es van pavimentar amb lloses de roca poligonal. Les vies romanes es consideren les vies més avançades construïdes fins a principis del segle xix. Es van construir ponts sobre vies fluvials. Les carreteres eren resistents a les inundacions i altres perills ambientals. Després de la caiguda de l'Imperi Romà, els camins eren encara utilitzables i utilitzats durant més de 1000 anys.
La majoria de les ciutats romanes tenien la forma d'una plaça. Hi havia 4 carreteres principals que conduïen al centre de la ciutat, o fòrum. Formaven una forma de creu, i cada punt a la vora de la creu era una porta d'entrada a la ciutat. La connexió amb aquestes carreteres principals eren carreteres més petites, els carrers on vivia la gent.

#### Ponts

Més informació: Pont romà
Els ponts romans es van construir amb pedra i / o formigó i van utilitzar l'arc. Construït el 142 aC, el Pons Aemilius, més tard anomenat Ponte Rotto (pont trencat) és el pont de pedra romà més antic de Roma, Itàlia. El pont romà més gran va ser el pont de Trajà sobre el Danubi inferior, construït per Apol·lodor de Damasc, que va romandre durant més d'un mil·lenni el pont més llarg que s'havia construït tant pel que fa a la longitud total com a la longitud del tram. La majoria de les vegades estaven com a mínim 18 m (60 peus) per sobre de la massa d'aigua.

#### Carros

Els carros romans tenien molts propòsits i presentaven diverses formes. Els carros de mercaderies s'utilitzaven per transportar mercaderies. S'utilitzaven carros de barrils per transportar líquids. Els carros tenien grans barrils cilíndrics col·locats horitzontalment amb la part superior orientada cap endavant. Per al transport de materials de construcció, com ara sorra o terra, els romans utilitzaven carros amb parets altes. També s'utilitzaven carros de transport públic amb alguns dissenyats amb allotjaments per a un màxim de sis persones.
Els romans van desenvolupar un sistema de càrrega per baranes per transportar càrregues pesades. Els carrils consistien en solcs incrustats en carreteres de pedra existents. Els carros utilitzats en aquest sistema tenien grans eixos blocs i rodes de fusta amb carcasses metàl·liques.
Els carros també contenien frens, suspensions elàstiques i coixinets. Els sistemes de suspensió elàstics utilitzaven cinturons de cuir acoblats en suports de bronze per suspendre el carro per sobre dels eixos. El sistema va ajudar a crear una conducció més suau reduint la vibració. Els romans van adoptar rodaments desenvolupats pels celtes. Els coixinets van reduir la fricció de rotació mitjançant l'ús de fang per lubricar els anells de pedra.

### Industria
#### Mineria

Els romans també van fer un gran ús dels aqüeductes en les seves extenses explotacions mineres a través de l'imperi, alguns llocs com Las Medulas, al nord-oest d'Espanya, amb almenys 7 canals principals que entren a la capçalera de la mina. Altres llocs com Dolaucothi, al sud de Gal·les, van ser alimentats per almenys 5 leats, tot conduint a embassaments i tancs o cisternes molt per sobre de l'actual camp obert. L'aigua s'utilitzava per a la mineria hidràulica, on els corrents o onades d'aigua s'alliberen al vessant del turó, primer per revelar qualsevol mineral d'or i després per treballar el mineral mateix. Restes de roques podria sluiced distància per fer callar, i l'aigua també s'utilitzava per apagar focs creats per trencar la roca dura i les venes, un mètode conegut com a incendi .
Es podrien treballar dipòsits d' or al·luvials i extreure l'or sense necessitat de triturar el mineral. S'instal·laven taules de rentat sota els dipòsits per recollir la pols d'or i les llavors presents. L'or venat necessitava trituració i probablement feien servir molins de trituració o estampació treballats per rodes hidràuliques per trencar el mineral dur abans de rentar-lo. També es necessitaven grans quantitats d'aigua en la mineria profunda per eliminar els residus i alimentar les màquines primitives, així com per rentar el mineral triturat. Plini el Vell proporciona una descripció detallada de la mineria d'or al llibre xxxiii de la seva Naturalis Historia, la majoria de la qual ha estat confirmada per l'arqueologia.. Que van utilitzar molins d'aigua a gran escala en altres llocs, ho demostren els molins fariners de Barbegal, al sud de França, i del Janiculum de Roma .

## Tecnologia militar

Més informació: Història tecnològica del militar romà i enginyeria militar romana
La tecnologia militar romana anava des d'equips personals i armament fins a motors de setge mortals.

### Soldat d'a peu
#### Arma

Pilum (llança): la llança pesada romana era una arma afavorida pels legionaris i pesava aproximadament cinc lliures. La innovadora javelina va ser dissenyada per utilitzar-se només una vegada i va ser destruïda en utilitzar-la inicialment. Aquesta habilitat va evitar que l'enemic reutilitzés llances. Tots els soldats portaven dues versions d'aquesta arma: una llança principal i una còpia de seguretat. Un sòlid bloc de fusta al mig de l'arma proporcionava protecció als legionaris per a les mans mentre portaven l'aparell. Segons Polibi, els historiadors tenen constància de "com els romans van llançar les seves llances i després van carregar amb espases". Aquesta tàctica semblava ser una pràctica habitual entre la infanteria romana.

#### Armadura

Tot i que les armadures pesades i intricades no eren infreqüents (catafractes), els romans van perfeccionar una armadura torsiva relativament lleugera i completa, formada per plaques segmentades (lorica segmentata). Aquesta armadura segmentada proporcionava una bona protecció a les zones vitals, però no cobria tant del cos com la lorica hamata o la malla. La lorica segmentata proporcionava una millor protecció, però les bandes de plaques eren costoses i difícils de produir i difícils de reparar al camp. En general, el malla de cadena era més barat, més fàcil de produir i més senzill de mantenir, era únic i era més còmode de portar; per tant, va continuar sent la principal forma d'armadura fins i tot quan s'utilitzava la lorica segmentata.

#### Tàctiques

Testudo és una maniobra militar tàctica original de Roma. La tàctica es va implementar fent que les unitats aixequessin els escuts per protegir-se dels projectils enemics que els caiguessin al damunt. L'estratègia només funcionava si cada membre del testudo protegia el seu company. S'utilitza habitualment durant les batalles de setge, la "pura disciplina i sincronització necessàries per formar un Testudo" era un testimoni de les habilitats dels legionaris. Testudo, que significa tortuga en llatí, "no era la norma, sinó més aviat adoptat en situacions específiques per fer front a amenaces particulars al camp de batalla". La falange grega i altres formacions romanes van ser una font d'inspiració per a aquesta maniobra.

### Cavalleria

La sella de cavalleria romana tenia quatre banyes [1] i es creu que va ser copiada dels pobles celtes .

### Guerra de setges

Els motors de setge romans com ballistes, escorpins i onagers no eren únics. Però els romans van ser probablement els primers a posar ballistes en carros per millorar la mobilitat a les campanyes. Al camp de batalla, es creu que s'utilitzaven per agafar líders enemics. Hi ha un relat de l'ús de l'artilleria en la batalla de Tàcit, Històries III, 23:
   En involucrar-se, van fer retrocedir l'enemic, només per ser expulsats ells mateixos, perquè els vitellians havien concentrat la seva artilleria a la carretera elevada perquè poguessin disposar de terreny lliure i obert des del qual disparar; els seus primers trets havien estat dispersos i havien colpejat els arbres sense ferir l'enemic. Un ballista d'enorme grandària pertanyent a la quinzena legió va començar a fer molt mal a la línia dels Flavians amb les enormes pedres que va llançar; i hauria causat una àmplia destrucció si no hagués estat per l'esplèndida valentia de dos soldats, que, prenent alguns escuts dels morts i dissimulant-se, van tallar les cordes i els ressorts de la màquina .
A més de les innovacions en la guerra terrestre, els romans també van desenvolupar el Corvus (dispositiu d'embarcament) un pont mòbil que podia fixar-se a un vaixell enemic i permetre als romans pujar al vaixell enemic. Desenvolupat durant la Primera Guerra Púnica, els va permetre aplicar la seva experiència en la guerra terrestre als mars.

#### Ballistes i onagres

Més informació: Ballista
Tot i que els grecs van fundar sobretot les invencions bàsiques d'artilleria, Roma va veure l'oportunitat en la capacitat de millorar aquesta artilleria de llarg abast. Grans peces d'artilleria com Carroballista i Onagers van bombardejar les línies enemigues, abans de l'assalt total de la infanteria. El manuballista "sovint es descriuria com el motor de torsió de dos braços més avançat utilitzat per l'exèrcit romà". L'arma sovint sembla una ballesta muntada capaç de disparar projectils. De la mateixa manera, el onagre "porta el nom del cul salvatge perquè de la seva "puntada", "era una arma més gran que era capaç de llançar grans projectils contra murs o fortaleses. Tots dos eren màquines de guerra molt capaços i van ser utilitzats pels militars romans.

#### L'Helèpolis

L'helepolis era un vehicle de transport utilitzat per assetjar les ciutats. El vehicle tenia parets de fusta per protegir els soldats mentre eren transportats cap a les parets de l'enemic. En arribar a les parets, els soldats desembarcaven a la part superior de l'estructura de 15 m d'alçada i caien a les muralles de l'enemic. Per ser eficaç en combat, l'helèpolis va ser dissenyada per ser autopropulsada. Els vehicles autopropulsats funcionaven amb dos tipus de motors: un motor intern alimentat per humans o un motor contrapès impulsat per la gravetat. El motor alimentat per humans utilitzava un sistema de cordes que connectava els eixos a un cabrestant. S'ha calculat que almenys 30 homes haurien de girar el cabestà per superar la força necessària per moure el vehicle. És possible que s'hagin utilitzat dos cabestans en lloc d'un sol, reduint la quantitat d'homes necessaris per cabestà a 16, per un total de 32 per alimentar l'helèpolis. El motor contrapès alimentat per gravetat utilitzava un sistema de cordes i politges per propulsar el vehicle. Les cordes s'envoltaven al voltant dels eixos, encadenades a través d'un sistema de politges que les connectava a un contrapès penjat a la part superior del vehicle. Els contrapesos haurien estat fets de plom o una galleda plena d'aigua. El contrapès de plom es va encapsular en una canonada plena de llavors per controlar la seva caiguda. El contrapès de la galleda d'aigua es va buidar quan va arribar a la part inferior del vehicle, es va elevar de nou a la part superior i es va omplir d'aigua mitjançant una bomba d'aigua alternativa, de manera que es va poder aconseguir de nou el moviment. S'ha calculat que per moure una helèpolis amb una massa de 40000 kg, es necessitava un contrapès amb una massa de 1000 kg. [25]

#### Foc grec

Més informació: foc grec
Originalment, una arma incendiària adoptada pels grecs al segle vii, el foc grec "és un dels pocs artificis l'eficàcia horrible de la qual es va notar" moltes fonts. Els innovadors romans van fer que aquesta arma ja letal fos encara més mortal. La seva naturalesa es descriu sovint com un "precursor del napalm". Els estrategs militars sovint utilitzaven l'arma durant les batalles navals, i els ingredients de la seva construcció "seguien sent un secret militar molt vigilat". Malgrat això, la devastació causada pel foc grec en combat és indiscutible.
Representació d'un pont pontó romà a la columna de Marc Aureli, construït l'any 193 dC

### Transport
#### Pont de barques

Més informació: Pont de barques
La mobilitat, per a una força militar, era una clau essencial per a l'èxit. Tot i que no es tractava d'una invenció romana, ja que hi havia casos de "xinesos i perses antics que feien ús del mecanisme flotant", els generals romans van utilitzar la innovació amb gran efecte en campanyes. A més, els enginyers van perfeccionar la velocitat a la qual es van construir aquests ponts. Els líders van sorprendre les unitats enemigues amb gran efecte en creuar ràpidament masses d'aigua que per altra banda eren traïdors. Les manualitats lleugeres estaven "organitzades i lligades amb l'ajut de taulons, claus i cables". Les basses s'utilitzaven més en lloc de construir nous ponts improvisats, cosa que permetia la construcció i la desconstrucció ràpides. La valuosa i valuosa innovació del pont del pontó també va acreditar el seu èxit a les excel·lents habilitats dels enginyers romans.

## Tecnologia mèdica

Més informació: Medicina militar

### Cirurgia

Tot i que al món antic es practicaven diversos nivells de medicina, els romans van crear o van ser pioners en moltes cirurgies i eines innovadores que encara s'utilitzen avui en dia, com ara torniquets hemostàtics i pinces quirúrgiques arterials. Roma també va ser responsable de produir la primera unitat de cirurgia del camp de batalla, un moviment que va combinar amb les seves contribucions a la medicina que va fer de l'exèrcit romà una força a tenir en compte. També van utilitzar una versió rudimentària de la cirurgia antisèptica anys abans que el seu ús es popularitzés al segle xix i posseïa metges molt capaços.

## Tecnologies desenvolupades o inventades pels romans

| Tecnologia | Comentari |
| Àbac, romà | Portàtil. |
| Alum | La producció d'alum (KAL (SO ₄) ₂ .12H ₂ O) de alunita (KAL ₃ (SO ₄) ₂ $^.$ (OH) ₆) està testificada arqueològicament a l'illa Lesbos. Aquest lloc va ser abandonat al segle VII però es remunta almenys al segle II dC. |
| Amfiteatre | Vegeu, per exemple, el Coliseu . |
| Edifici d'apartaments | Vegeu, per exemple, Insula . |
| Aqüeducte, veritable arc | Pont del Gard, Segòvia, etc. |
| Arc, monumental | |
| Bany, monumental públic (Thermae) | Vegeu, per exemple, Banys de Dioclecià |
| Llibre (Codex) | Esmentat per primera vegada per Martial al segle I dC. Tenia molts avantatges respecte al desplaçament. |
| Llautó | Els romans tenien prou comprensió del zinc per produir una moneda de llautó ; vegeu sestertius . |
| Pont, veritable arc | Vegeu, per exemple, el pont romà de Chaves o el pont Severan . |
| Pont, arc segmentat | Se sap que més d'una dotzena de ponts romans presenten arcs segmentats (= plans). Un exemple destacat va ser el pont de Trajà sobre el Danubi, un pont menys conegut de l'actual Limyra Bridge a Lícia |
| Pont, arc apuntat | Construït a principis de l' època bizantina, el primer pont conegut amb un arc apuntat és el pont Karamagara del segle v o VI dC |
| Arnès de camell | L'aprofitament dels camells a les arades està atestat al nord d'Àfrica al segle iii |
| Camameos | Probablement una innovació hel·lenística, per exemple, la Copa dels Ptolomeus, però assumida pels emperadors, per exemple, Gemma Augustea, Gemma Claudia, etc. |
| Ferro colat | Recentment detectat arqueològicament a la Val Gabbia al nord de la Llombardia des dels segles V i VI dC. Aquesta innovació tècnicament interessant sembla que va tenir poc impacte econòmic. Però és possible que els arqueòlegs no hagin reconegut l'escòria distintiva, de manera que es pot revisar la data i la ubicació d'aquesta innovació. |
| Ciment Formigó | Varietat Pozzolana |
| Maneta de manovella | Es va excavar una maneta de ferro romana a Augusta Raurica, Suïssa. La peça de 82,5 cm de llarg amb un mànec de 15 cm de llargada té una finalitat encara desconeguda i data com a màxim de c. 250 dC |
| Biela i biela | Es troba en diversos molins de serra amb aigua que van des de finals del segle iii (serradora de Hierapolis) fins al segle VI dC (a Efes, respectivament, Gerasa). |
| Grua, roda de rodament | |
| Presa d'arc | Actualment millor certificat per a la presa de Glanum, França, datada cap al c. 20 aC. L'estructura ha desaparegut completament. La seva existència es testimonia des dels talls a la roca a banda i banda fins a la clau de la paret de la presa, que tenia 14,7 metres d'alçada i 3,9 m de gruix a la base, reduint-se a 2,96 m a la part superior. Primera descripció de l'acció de l'arc en aquest tipus de preses per Procopi cap al 560 dC, la presa de Dara |
| Presa de gravetat | Alguns exemples inclouen preses corbes a Orükaya, Çavdarhisar, tant a Turquia (com al segle II) Presa de Kasserine a Tunísia, i la presa de Puy Foradado a Espanya (segle II-III) |
| Presa, pont | El Band-i-Kaisar, construït pels presoners de guerra romans a Shustar, Pèrsia, al segle iii, presentava un embassament combinat amb un pont d'arc, una estructura hidràulica multifuncional que posteriorment es va estendre per l'Iran. |
| Presa, contrafort | Atestat en diverses preses romanes d'Espanya, com la presa de Consuegra de 600 m de longitud |
| Presa, contrafort d'arc múltiple | Presa d'Esparragalejo, Espanya (segle I dC), la més antiga coneguda |
| Obturacions dentals | Esmentat per primera vegada per Corneli Cels al segle I dC. |
| Cúpula, monumental | Vegeu, per exemple, el Panteó . |
| Flos Salis | Un producte d'estanys d'evaporació de sal Dunaliella salina utilitzat a la indústria del perfum (Pliny Nat. Hist. 31,90) |
| Bomba de força utilitzada en vehicles de bombers | Veure la imatge del broquet apuntable |
| Vidre bufat | Això va conduir a una sèrie d'innovacions en l'ús del vidre. El vidre de la finestra es testifica a Pompeia el 79 dC. Al segle II dC van introduir làmpades d'oli de vidre penjades. Aquests feien servir metxes flotants i, reduint l'ombratge automàtic, donaven més lúmens en sentit descendent. Les tasses de gàbia (vegeu la fotografia) són hipòtesis com a làmpades d'oli. |
| | Vidre dicroic com a la Copa Lycurgus . [2] Tingueu en compte que aquest material atesta una química desconeguda (o d'una altra manera?) Per generar partícules d'or-plata a nanoescala. |
| | Miralls de vidre (Plini el Vell Naturalis Historia 33.130) |
| Marcs freds d'efecte hivernacle | (Plini el Vell Naturalis Historia 19.64; Columella sobre Ag. 11.3.52) |
| Hydraulis | Un òrgan d'aigua. Més tard també l'òrgan pneumàtic. |
| Silenciós | Descrit per Plini el Vell i confirmat a Dolaucothi i Las Médulas |
| Mineria hidràulica | Descrit per Plini el Vell i confirmat a Dolaucothi i Las Médulas |
| Hidròmetre | Esmentat en una carta de Sinesi |
| Hipocaust | Un sistema de calefacció per terra i paret. Descrit per Vitruvi |
| Ganivet, multifuncional | [3] |
| Fars | Els millors exemples que es conserven són els del castell de Dover i la torre d'Hèrcules a la Corunya |
| Cuir, bronzejat | La conservació de pells amb tanins vegetals va ser un invent preromà, però no de l'antiguitat. (El Tawing era molt més antic). Els romans van ser els responsables de difondre aquesta tecnologia a zones on fins ara no es coneixia, com Gran Bretanya i Qasr Ibrim al Nil. Als dos llocs aquesta tecnologia es va perdre quan es van retirar els romans. |
| Molins | MJTLewis presenta una bona evidència que les màquines de picat verticals que funcionaven amb aigua van entrar a mitjans del segle I dC per a la batuda, la descascada del gra (Pliny Nat. Hist. 18,97) i la trituració de mineral (proves arqueològiques a les mines d'or Dolaucothi i Espanya). |
| | Molí de gra, rotatiu. Segons Moritz (p57), els molins rotatius no eren coneguts pels antics grecs, però daten d'abans del 160 aC. A diferència dels molins alternatius, els molins rotatius es poden adaptar fàcilment a l'energia animal o a l'aigua. Lewis (1997) argumenta que el molí rotatori de cereals data del segle v aC al Mediterrani occidental. Els molins rotatius alimentats amb animals i aigua van arribar al segle iii aC. |
| | Serradora, alimentada per aigua. Enregistrat el 370 dC. Atestat en el poema Mosella d' Ausonius. Traduït [4] " el Ruwer envia pedres de molí ràpidament per moldre el blat de moro, i condueix fulles de serra agudes per blocs de marbre llis ". Les recents evidències arqueològiques de Frigia, Anatòlia, ara fan retrocedir la data al segle iii i confirmen l'ús d'una manovella a la serradora. |
| | Shipmill, (encara que petit, el terme convencional és "molí de vaixell" no molí de vaixells, probablement perquè sempre hi havia una coberta, i generalment una superestructura tancada, per mantenir la farina allunyada de la humitat) on es fixaven les rodes d'aigua als vaixells . gravada a Roma en 547 dC a Procopi de Cesarea 's guerres gòtiques (1.19.8-29) quan Belisaurius va ser assetjat allà. |
| Aspectes bàsics de la màquina de vapor | Al segle tercer tard AD, tots els elements essencials per a la construcció d'un motor de vapor eren coneguts pels enginyers romans: l'energia de vapor (en heroi 's aeolipile), el mecanisme de biela de l'cigonyal i de connexió (al Hieràpolis serradora), el cilindre i el pistó (en bombes de força metàl·lica), vàlvules antiretorn (en bombes d'aigua) i engranatges (en molins d'aigua i rellotges) |
| | Molí d'aigua. Millores en els models anteriors. Per conèixer el complex de molins més gran conegut, vegeu Barbegal |
| Daurat de mercuri | com als Cavalls de Sant Marc |
| Diari, rudimentari | Vegeu Acta Diurna . |
| Comptaquilòmetres | |
| Vaixells amb roda de pàdel | A de Rebus Bellicis (possiblement només un invent en paper). |
| Estany | Esmentat per Plini el Vell (Naturalis Historia 34, 160-1). Els exemples que sobreviuen són principalment romà-britànics dels segles III i IV, per exemple [5] i [6]. L'estany romà tenia una àmplia gamma de proporcions d'estany però predominen les proporcions del 50%, 75% i 95% (Beagrie 1989). |
| Llac de plaer | A Subiaco, Itàlia, es va crear un embassament artificial, molt inusual pel fet que estava destinat a finalitats recreatives i no utilitàries, per a l'emperador Neró (54-68 dC). La presa va romandre la més alta de l' Imperi Romà (50 m), i del món fins a la seva destrucció el 1305. |
| Arada | |
| | de fulla de ferro (Una innovació molt més antiga (per exemple, la Bíblia; I Samuel 13, 20-1) que es va fer molt més freqüent en el període romà) |
| | amb rodes (Plini el Vell Naturalis Historia 18. 171-3) (Més important per a l'edat mitjana que aquesta època.) |
| Ceràmica, glossada | és a dir Samian ceràmica |
| Segador | Una màquina primerenca de collita: vallus (Plini el Vell Naturalis Historia 18.296, Palladius 7.2.2-4 [7]) |
| Veles, plataforma de popa | Introducció de plataformes de popa 1) la vela llatina 2) de la vela lleugera, aquesta última ja testificada al segle ii aC al nord del mar Egeu Nota: no hi ha evidència de cap combinació de plataformes de popa i popa amb veles quadrades al mateix vaixell romà. |
| Veles, Lateen | Les representacions mostren veles llatines al Mediterrani ja al segle II dC. Es va emprar tant el tipus quadrilàter com el triangular. |
| Rodaments de rodets | Atestat arqueològicament als vaixells del llac Nemi |
| Timó, muntat a popa | Vegeu la imatge d'una cosa molt propera a un timó de popa |
| Embotit, fermentat en sec (probablement) | Veure salami . |
| Premsa de cargol | Una innovació de mitjan segle I dC |
| Clavegues | Vegeu per exemple Cloaca Maxima |
| Sabó dur (sodi) | Esmentat per primera vegada per Galè (anteriorment, el potassi, el sabó era celta). |
| Escala de cargol | Tot i que es va testificar per primera vegada al segle v aC a Selinunte grec, les escales de cargol només es generalitzen després de la seva adopció a la columna de Trajà i a la columna de Marc Aureli . |
| Estenografia, un sistema de | Vegeu les notes tironianes . |
| Mapa de carrers, | Vegeu Forma Urbis Romae (Pla de marbre Severan), un pla de marbre tallat de tots els elements arquitectònics de l'antiga Roma. |
| Rellotge de sol, portàtil | Vegeu Teodosi de Bitínia |
| Instruments quirúrgics, diversos | |
| Implants dentals, ferro | A partir de proves arqueològiques a la Gàl·lia |
| Camí de remolc | per exemple, al costat del Danubi, vegeu la "carretera" al pont de Trajà |
| Túnels | Excavat de tots dos extrems simultàniament. El més llarg conegut és el desguàs de 5,6 quilòmetres (3,5 milles) del llac Fucine |
| Vehicles, d'una roda | Únicament atestada per una paraula llatina al segle IV dC Scriptores Historiae Augustae Heliogabalus 29. Com que es tracta de ficció, les proves daten del seu moment d'escriptura. |
| Xapa de fusta | Plini Nat. Hist. 16. 231-2 |

## Referències

* ↑ Lancaster, Lynn. Engineering and Technology in the Classical World. Nova York: Oxford University Press, 2008, p. 260–266. ISBN 9780195187311.
* ↑ Davies, Gwyn. Engineering and Technology in the Classical World. Nova York: Oxford University Press, 2008, p. 707–710. ISBN 9780195187311.
* ↑ Landels, John G. Engineering in the Ancient World. Londres: Chatto & Windus, 1978, p. 9–32. ISBN 0701122218.
* ↑ Landels, John G. Engineering in the Ancient World. Londres: Chatto & Windus, 1978, p. 9–32. ISBN 0701122218.
* ↑ Landels, John G. Engineering in the Ancient World. Londres: Chatto & Windus, 1978, p. 9–32. ISBN 0701122218.
* ↑ http://www.themodernantiquarian.com/site/10854/knossos.html#fieldnotes
* ↑ Bruce, Alexandra. 2012: Science or Superstition: The Definitive Guide to the Doomsday Phenomenon, p. 26.
* ↑ Neuburger, Albert and, Brose, Henry L. The Technical Arts and Sciences of the Ancients. Nova York: Macmillan Company, 1930, p. 366–76.
* 1 2 M, Dattatreya. «10 Incredible Roman Military Innovations You Should Know About». Realm of History, 11-11-2016. [Consulta: 9 maig 2017].
* ↑ Hodges, Henry. Technology in the Ancient World. Barnes & Noble Publishing, 1992, p. 167.
* ↑ Cuomo, S. Technology and Culture in Greek and Roman Antiquity. Cambridge, U.K.: Cambridge University Press, 2007, p. 17–35.
* 1 2 3 Andrews, Evan «10 Innovations That Built Ancient Rome». , 20-11-2012 [Consulta: 9 maig 2017].

## Bibliografia addicional

* Wilson, Andrew «Machines, Power and the Ancient Economy». The Journal of Roman Studies. Society for the Promotion of Roman Studies, Cambridge University Press, 92, 2002, p. 1–32. DOI: 10.2307/3184857.
* Greene, Kevin «Technological Innovation and Economic Progress in the Ancient World: M.I. Finley Re-Considered». The Economic History Review, 53, 1, 2000, p. 29–59. DOI: 10.1111/1468-0289.00151.
* Derry, Thomas Kingston y Trevor I. Williams. Una breve historia de la tecnología: desde los primeros tiempos hasta el año 1900 d.C. Nova York: Dover Publications, 1993
* Williams, Trevor I. A History of Invention From Stone Axes to Silicon Chips . Nueva York, Nueva York, Facts on File, 2000
* Lewis, M. J. T. [2010-03-12]. Early Railways. A Selection of Papers from the First International Early Railways Conference, 2001, p. 8–19 (10–15). «Railways in the Greek and Roman world» Arxivat 2015-11-07 a Wayback Machine.
* Galliazzo, Vittorio. I ponti romani. Vol. 1. Treviso: Edizioni Canova, 1995, p. 92, 93 (fig. 39). ISBN 88-85066-66-6.
* Werner, Walter «The largest ship trackway in ancient times: the Diolkos of the Isthmus of Corinth, Greece, and early attempts to build a canal». The International Journal of Nautical Archaeology, 26, 2, 1997, p. 98–119. DOI: 10.1111/j.1095-9270.1997.tb01322.x.
* Neil Beagrie, "The Romano-British Pewter Industry", Britannia , vol. 20 (1989), págs. 169–91
* Grewe, Klaus [2011-05-11]. Bautechnik im antiken und vorantiken Kleinasien. 9. Istanbul: Ege Yayınları/Zero Prod. Ltd., 2009, p. 429–454. ISBN 978-975-8072-23-1. «Die Reliefdarstellung einer antiken Steinsägemaschine aus Hierapolis in Phrygien und ihre Bedeutung für die Technikgeschichte. Internationale Konferenz 13.−16. Juni 2007 in Istanbul»
* Lewis, M.J.T., 1997, Millstone and Hammer , University of Hull Press
* Moritz, L.A., 1958, Grainmills and Flour in Classical Antiquity , Oxford
* Ritti, Tullia; Grewe, Klaus; Kessener, Paul «A Relief of a Water-powered Stone Saw Mill on a Sarcophagus at Hierapolis and its Implications». Journal of Roman Archaeology, 20, 2007, p. 138–163. DOI: 10.1017/S1047759400005341.
* Oliver Davies, "Roman Mines in Europe", Clarendon Press (Oxford), 1935.
* Jones G. D. B., I. J. Blakey y E. C. F. MacPherson, "Dolaucothi: the Roman acueduct", "Bulletin of the Board of Celtic Studies" 19 (1960): 71–84 y láminas III-V.
* Lewis, P. R. y G. D. B. Jones, "Las minas de oro de Dolaucothi, I: la evidencia superficial", "The Antiquaries Journal", 49, no. 2 (1969): 244–72.
* Lewis, P. R. y G. D. B. Jones, "Minería de oro romana en el noroeste de España", "Journal of Roman Studies" 60 (1970): 169–85.
* Lewis, P. R., "Las minas de oro romanas de Ogofau en Dolaucothi", The National Trust Year Book 1976–77 (1977).
* Barry C. Burnham, "carreg-pumsaint / 26D2795D09E90E8899EA6E10AE309368 Minería romana en Dolaucothi: las implicaciones de las excavaciones de 1991-3 cerca de Carreg Pumsaint "," Britannia "28 (1997), 325-336
* A.H.V. Smith, "Procedencia de carbones de sitios romanos en Inglaterra y Gales", Britannia , vol. 28 (1997), págs. 297–324
* Basch, Lucien. Tropis VI, 6th International Symposium on Ship Construction in Antiquity, Lamia 1996 proceedings. Hellenic Institute for the Preservation of Nautical Tradition, 2001, p. 55–85. «La voile latine, son origine, son évolution et ses parentés arabes»
* Campbell, I.C. «The Lateen Sail in World History». Journal of World History, 6, 1, 1995, p. 1–23. Arxivat 2016-08-04 a Wayback Machine.
* Casson, Lionel «The Sails of the Ancient Mariner». Archaeology, 7, 4, 1954, p. 214–219.
* Casson, Lionel. Ships and Seamanship in the Ancient World. Johns Hopkins University Press, 1995. ISBN 0-8018-5130-0.
* Castro, F.; Fonseca, N.; Vacas, T.; Ciciliot, F. «A Quantitative Look at Mediterranean Lateen- and Square-Rigged Ships (Part 1)». The International Journal of Nautical Archaeology, 37, 2, 2008, p. 347–359. DOI: 10.1111/j.1095-9270.2008.00183.x.
* Friedman, Zaraza; Zoroglu, Levent «Kelenderis Ship. Square or Lateen Sail?». The International Journal of Nautical Archaeology, 35, 1, 2006, p. 108–116. DOI: 10.1111/j.1095-9270.2006.00091.x.
* Makris, George. The Economic History of Byzantium. From the Seventh through the Fifteenth Century. 2. Dumbarton Oaks, 2002, p. 89–99. ISBN 0-88402-288-9. «Ships»
* Pomey, Patrice «The Kelenderis Ship: A Lateen Sail». The International Journal of Nautical Archaeology, 35, 2, 2006, p. 326–335. DOI: 10.1111/j.1095-9270.2006.00111.x.
* Pryor, John H.; Jeffreys, Elizabeth M. The Age of the ΔΡΟΜΩΝ: The Byzantine Navy ca. 500–1204. Brill Academic Publishers, 2006. ISBN 978-90-04-15197-0.
* Toby, A.Steven "Otra mirada al sarcófago de Copenhague", Revista Internacional de Arqueología Náutica 1974 vol.Plantilla:Esd3.2: 205–211
* White, Lynn. Medieval Religion and Technology. Collected Essays. University of California Press, 1978, p. 255–260. ISBN 0-520-03566-6. «The Diffusion of the Lateen Sail»
* Whitewright, Julian «The Mediterranean Lateen Sail in Late Antiquity». The International Journal of Nautical Archaeology, 38, 1, 2009, p. 97–104. DOI: 10.1111/j.1095-9270.2008.00213.x.
* Drachmann, A. G., Tecnología mecánica de la antigüedad griega y romana , Lubrecht & Cramer Ltd, 1963 ISBN 0-934454-61-2
* Hodges, Henry., Tecnología en el mundo antiguo , Londres: The Penguin Press, 1970
* Landels, J.G., Ingeniería en el mundo antiguo , University of California Press, 1978
* White, K.D., Tecnología griega y romana , Cornell University Press, 1984
* «De Aquaeductu Urbis Romae», 2003. [Consulta: 16 agost 2012].
* Roger D. Hansen. «International Water History Association». A: Water and Wastewater Systems in Imperial Rome [Consulta: 22 novembre 2005].
* Rihll, T.E. «Greek and Roman Science and Technology: Engineering», 11-04-2007. [Consulta: 13 abril 2008].
* Arenillas, Miguel; Castillo, Juan C. «Dams from the Roman Era in Spain. Analysis of Design Forms (with Appendix)». 1st International Congress on Construction History [20th–24th January] [Madrid], 2003.
* Hodge, A. Trevor. Roman Aqueducts & Water Supply. Duckworth, 1992. ISBN 0-7156-2194-7.
* Hodge, A. Trevor. Handbook of Ancient Water Technology. 2. Leiden: Brill, 2000, p. 331–339. ISBN 90-04-11123-9. «Reservoirs and Dams»
* James, Patrick; Chanson, Hubert «Historical Development of Arch Dams. From Roman Arch Dams to Modern Concrete Designs». Australian Civil Engineering Transactions, CE43, 2002, p. 39–56.
* Laur-Belart, Rudolf. Führer durch Augusta Raurica. 5th, 1988.
* Schnitter, Niklaus «Römische Talsperren». Antike Welt, 8, 2, 1978, p. 25–32.
* Schnitter, Niklaus. Historische Talsperren. Verlag Konrad Wittwer, 1987a, p. 9–20. ISBN 3-87919-145-X. «Verzeichnis geschichtlicher Talsperren bis Ende des 17. Jahrhunderts»
* Schnitter, Niklaus. Historische Talsperren. Verlag Konrad Wittwer, 1987b, p. 57–74. ISBN 3-87919-145-X. «Die Entwicklungsgeschichte der Pfeilerstaumauer»
* Schnitter, Niklaus. Historische Talsperren. Verlag Konrad Wittwer, 1987c, p. 75–96. ISBN 3-87919-145-X. «Die Entwicklungsgeschichte der Bogenstaumauer»
* Smith, Norman «The Roman Dams of Subiaco». Technology and Culture, 11, 1, 1970, p. 58–68. DOI: 10.2307/3102810.
* Smith, Norman. A History of Dams. Peter Davies, 1971, p. 25–49. ISBN 0-432-15090-0.
* Vogel, Alexius. Historische Talsperren. Verlag Konrad Wittwer, 1987, p. 47–56. ISBN 3-87919-145-X. «Die historische Entwicklung der Gewichtsmauer»

## Vegeu també

* Athanasius Kircher
* Sentina
* Bomba manual
* Galera catalana

## Enllaços externs

* Crystal MU 20 Unit [Consulta: 3 juliol 2008]. Arxivat 2007-10-14 a Wayback Machine.
* The Medieval Technology Pages Arxivat 2013-04-07 a Wayback Machine.