OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guerra de Suàbia

La Guerra de Suàbia de 1499 (Schawabenkrieg, Schweizerkrieg o "Guerra Suïssa" a Alemanya, i Engadiner Krieg o "Guerra d'Engadina" a Àustria) va ser l'últim gran conflicte militar entre l'Antiga Confederació Suïssa i la Casa d'Habsburg. El que va començar com un conflicte local pel control del Val Müstair i el Pas d'Umbrail en els Grisons, aviat es va estendre en demanar, ambdues parts, ajut als seus aliats: els Habsburg van demanar el suport de la Lliga de Suàbia i la Confederació de les Tres Lligues el suport dels Grisons. Les hostilitats es van estendre ràpidament des dels Grisons al llarg de la vall del Rin fins al llac de Constança i fins i tot fins al Sundgau, en el sud d'Alsàcia, la part més occidental de les possessions dels Habsburg.Es van lliurar moltes batalles entre gener i juliol de 1499 i en totes excepte en algunes escaramusses menors els experimentats soldats suïssos van derrotar els exèrcits suabis i als dels Habsburg.
Després de les seves victòries durant la Guerra de Borgonya, els suïssos disposaven de tropes i oficials preparats pel combat. En el bàndol suabi, la desconfiança entre els cavallers i la seva infanteria, els desacords entre els comandaments militars i la reticència general a lluitar en una nova guerra, que fins i tot els comtes suabis consideraven que feia més per defensar els interessos dels Habsburg que els interessos del Sacre Imperi Romanogermànic van demostrar ser dificultats insuperables.
Quan el seu cap, el comte Enric de Furstenberg, va caure a la batalla de Dornach, on els suïssos van aconseguir una victòria decisiva, el rei Maximilià I d'Habsburg no va tenir més elecció que acordar la pau signant, a Basilea, un tractat a aquest efecte, el 22 de setembre de 1499. El tractat garantia a la Confederació una major independència de l'imperi. Encara que la Confederació suïssa oficialment va seguir sent part de l'imperi fins al Tractat de Westfàlia de 1648, la Pau de Basilea la deixava exempta de la jurisdicció i dels impostos imperials, reconeixent-la de facto com una entitat políticament independent.

## Vegeu també

* Batalla de Fornovo
* Lliga de Suàbia
* Batalla de Dornach

## Referències

* ↑ Morard, N.: Die Eidgenossen auf der europäischen Bühne, pp. 316 – 326 in Schwabe & Co. (eds.

## Enllaços externs

* historicum.net - Schawabenkrieg Arxivat 2016-08-06 a Wayback Machine.
# Hebesfenomegacorona

En geometria, la ebesfenomegacorona és un dels 92 políedres de Johnson. És un dels políedres de Johnson elementals: que no s'obté amb operacions de retallar i enganxar a partir de sòlids platònics o políedres arquimedians. Té 21 cares 18 de les quals són triangles equilàters i 3 són quadrats, té 14 vèrtexs i 33 arestes.

## El nom

El nom de la ebesfenomegacorona deriva de la unió de:
* hebes (en llatí "obtús");
* sphenós (en grec "falca");
* mégas (en grec "gran");
* corona (de llatí).
Per tant, el seu nom pot significar gran corona obtusa en forma de falca.

## Vegeu també

* Políedre arquimedià
* Políedre de Catalan
* Políedre regular
* Sòlid platònic
* Sòlid de Johnson

## Enllaços externs

* Hebesphenomegacorona a Mathworld
# Aixot II de Tao

Aixot II de Tao (mort l'any 954) fou un duc de Tao de la dinastia Bagrationi, regnant del 941 al 954.
Aixot Bagrationi era el segon fill d'Adarnases IV d'Ibèria, rei dels kartvels de 881 a 923, i de la seva esposa. A la mort del seu germà David II d'Ibèria, el 937, esdevingué duc del Baix Tao. El 941, va rebre el ducat de l'Alt Tao i va unificar així tot el Tao sota el seu ceptre. Va rebre igualment el títol romà d'Orient de curopalata.
Aixot II de Tao va morir el 954, sense unió ni descendència conegudes.

## Bibliografia

* Toumanoff, Cyrille. Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle: Tables généalogiques et chronologiques, 1990, p. 130.
# Maria de Betània

Maria de Betània (arameu: מרים, Maryām; grec antic: Μαρία, Maria; hebreu: מִרְיָם, Miryām‎, ‘nena atesa’, ‘amarga’ o ‘rebel’) és un personatge que apareix a dos dels evangelis canònics del Nou Testament i que, amb la seva germana Marta i el germà Llàtzer, vivia al poble de Betània, prop de Jerusalem, on els visità Crist, amic seu.
L'Església catòlica la identifica com a Maria Magdalena; els protestants i ortodoxos, al contrari, les consideren com a persones diferents.

## Textos bíblics

Maria de Betània és citada en tres llocs:
* Evangeli de Lluc, 10, 38-42: les dues germanes acullen Jesús a casa; mentre Marta s'ocupa d'atendre les tasques domèstiques per preparar el dinar per al convidat, Maria seu per escoltar-ne les paraules. Marta se'n plany a Jesús, però aquest li diu: «Marta, Marta, tu et preocupes i t'agites per moltes coses, però només hi ha cosa necessària. Maria n'ha triat la part millor, que no li serà treta».
* Evangeli de Joan, 11, 1-46: les dues germanes envien a cridar Jesús perquè vagi a Betània a guarir Llàtzer, el germà, que està malalt. Jesús tarda a venir i quan hi arriba, Llàtzer és mort. Maria li diu: «Senyor, si haguessis estat aquí, el meu germà no seria mort!». Crist va al sepulcre i ressuscita Llàtzer.
* Evangeli de Joan, 12, 1-8: mentre Llàtzer i les dues germanes són sopant amb Jesús, Maria ungeix els peus de Crist amb oli de nard, ungüent preciós i car, i els eixuga amb els cabells. Judes Iscariot se'n plany, dient que amb els diners que ha costat l'ungüent podrien haver ajudat gent pobra; Jesús li diu que ha estat ben fet i que el que ha fet Maria prefigura la unció del seu cos mort. El mateix episodi surt a l'Evangeli de Mateu 26, 6-13 i a l'Evangeli de Marc 14, 3-9, però no diuen que la dona fos Maria i situen el sopar a casa de Simó.

### Identificació amb Maria Magdalena

A causa d'aquest episodi, Maria s'ha identificat amb la pecadora que fa un acte similar a l'Evangeli de Lluc 7, 36-50, que se situa a casa de Simó i on la pecadora sembla Maria Magdalena, que és citada poc després, encara que no es pugui determinar que es refereixi a la mateixa dona.
Aquesta identificació és la tradicional en l'Església catòlica, que considera Maria Magdalena germana de Llàtzer i Marta.

## Vegeu també

* Maria Magdalena
* Llàtzer de Betània
* Marta de Betània
# Martín Puye Topepé

Martín Puye Topepé (Baney, Bioko, 1940 – 14 de juliol de 1998) va ser un polític equatoguineà vinculat al Moviment per a l'Autodeterminació de l'Illa de Bioko (MAIB).

## Biografia

Va freqüentar l'escola elemental en el seu llogaret natal, Baney.
En 1961 va emigrar a Espanya per finalitzar els estudis d'electromecànica prop del Centre n. 1 de Formació Professional Accelerada de Madrid. A mitjan anys seixanta va crear l'empresa PUYGASA (Puye i Gabilondo, S.A.) en la branca de l'electromecànica. Aquesta companyia va participar en l'electrificació d'una part de Malabo.
La seva activitat política es va intensificar a partir dels anys vuitanta, quan va ser escollit alcalde de Baney, càrrec que va haver d'abandonar per no seguir la línia política del règim de Teodoro Obiang.
En 1993 va ser membre i fundador del Moviment per a l'Autodeterminació de l'Illa de Bioko (MAIB), signant del "Manifest Bubi de 1993" i membre-portaveu de la Junta Representativa, màxim òrgan d'aquest moviment.
Va ser detingut després dels fets del 21 de gener de 1998, condemnat a 26 anys de presó en la presó Playa Negra va morir a mà de les forces governamentals el 14 de juliol de 1998. Es van produir protestes en l'àmbit polític espanyol després de la seva mort, i es va convocar a Madrid una concentració en la seva memoria.

## Referències

* ↑ Muere Martín Puye, un dirigente encarcelado de la oposición guineana, El País, 15 de juliol de 1998.
* ↑ Muere en Malabo el portavoz del MAIB, condenado a 26 años de cárcel por el régimen de Obiang, ABC, 15 de juliol de 1998.
* ↑ El relator de la ONU afirma que Martín Puye fue torturado en Malabo, El País, 16 de juliol de 1998.
# Giovanni Battista Zeno

Giovanni Battista Zeno, conegut com el cardenal de Vicenza (nascut a Venècia, Itàlia, llavors a la República de Venècia l'any 1439 / 1440, i mort enverinat a Pàdua el 8 de maig de 1501) va ser un cardenal italià del segle xv. La seva mare era neboda del Papa Eugeni IV i la germana del Papa Pau II i ell era cosí del cardenal Giovanni Michiel (1468).

## Biografia

Giovanni Battista Zeno va estudiar a la universitat de Pàdua. És primicerius de la Basílica de Sant Marc de Venècia, canonge de la Basílica de Sant Pere i protonotari apostòlic. És abat comandatari de l'abadia de S. Stefano a Carrara, a la diòcesi de Pàdua, i de l'abadia de Mozza, a la diòcesi de l'Aquila.
El seu oncle, el papa Pau II el fa cardenal en el consistori del 21 de novembre de 1468. L'any 1470 és nomenat bisbe de Vicenza i rep diversos beneficis del seu oncle, el papa. L'any 1477 és nomenat legat a latere a Venècia. És legat a Perusa i Úmbria durant el pontificat del papa Sixt IV. Zeno és Camarlenc del Col·legi Cardenalici l'any 1481. Construeix i restaura diverses esglésies a Roma, Verona i Cremona.
El cardinal Zeno participa al conclave de 1471, on és elegit Sixt IV, al conclave de 1484 (elecció d'Innocenci VIII) i al conclave de 1492 (elecció d'Alexandre VI).

## Referències

* 1 2 3 4 5 «The Cardinals of the Holy Roman Church - Biographical Dictionary - Consistory of November 21, 1468». [Consulta: 1r juliol 2020].
* ↑ «Giovanni Battista Cardinal Zeno [Catholic-Hierarchy]». [Consulta: 1r juliol 2020].
# Cristino Martos Balbi

Cristino Martos Balbi (Granada, 13 de setembre de 1830 - Madrid, 17 de gener de 1893) fou un advocat i polític espanyol, va ser president del Congrés dels Diputats i ministre d'Estat durant la regència del general Serrano i durant el regnat d'Amadeu I i ministre de Gràcia i Justícia durant la I República.

## Biografia

Després d'estudiar a Granada Toledo i Madrid es va llicenciar en Dret. Va participar activament en la Revolució de 1854 que donaria origen al Bienni Progressista i en l'intent de cop d'Estat que en 1866 va encapçalar Joan Prim i que li va suposar una condemna a mort que li va ser commutada per la de bandejament. La Revolució de 1868 li va permetre tornar a Espanya iniciant la seva carrera política com a president de la Diputació Provincial de Madrid. Diputat per Toledo en les Corts Constituents de 1869, tornaria a obtenir escó a les eleccions de 1872 per Madrid i per València en els comicis celebrats entre 1879 i 1886 per a finalment tornar a ser escollit per Toledo el 1891. Va ser ministre d'Estat entre l'1 de novembre de 1869 i el 9 de gener de 1870 en un govern presidit per Joan Prim tornant a ocupar aquesta cartera ministerial, ja durant el regnat d'Amadeu I, en dues ocasions: entre el 4 de gener i el 24 de juliol de 1871 en un gabinet que va presidir el general Serrano, i entre el 13 de juny de 1872 i el 12 de febrer de 1873 en un govern presidit per Manuel Ruiz Zorrilla. Amb la I Republica tornaria a ser ministre a l'ocupar la cartera de Gràcia i Justícia entre el 4 de gener i el 13 de maig de 1874 en el govern que successivament haurien de presidir Francisco Serrano Bedoya i Juan Zavala de la Puente.

## Referències

* ↑ «Cristino Martos y Balbi (1830-1893)». Base documental d'Història Contemporània de Catalunya.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 3 octubre 2015].
# Malc (servent de Caifàs)

A l'Evangeli de Joan, Malc o Malcus és el criat del Summe Sacerdot jueu, Caifàs, que va participar en la detenció de Jesús. Segons Joan, un dels deixebles, Simó Pere, que anava armat amb una espasa, va tallar l'orella del servent en un intent d'evitar l'arrest de Jesús.
El miracle de Jesús es relata en els quatre evangelis, a Mateu 26:51, Marc 14:47, Lluc 22:50-51 i Joan 18:10-11, però el servent i el deixeble es nomenen només a Joan. A més, Lluc és l'únic evangeli que diu que Jesús va curar l'orella.
Al passatge rellevant en l'Evangeli de Joan es llegeix:
| « | 10 Llavors Simó Pere es va treure una espasa que portava i d'un cop tallà l'orella dreta al criat del gran sacerdot. Aquell criat es deia Malcus 11 Jesús digué a Pere: --Guarda't l'espasa a la beina; ¿no he de beure la copa que el Pare m'ha donat? | » |
Thornton Niven Wilder va escriure una breu obra de teatre titulada "The Servant's Name Was Malchus". Va aparèixer en la col·lecció "The Angel That Troubled the Waters and Other Plays.."
Malcus va ser interpretat per Paul Brightwell el 2013 a la minisèrie de televisió La Bíblia.

## Enllaços externs

* «Malchus». A: Charles Herbermann. Catholic Encyclopedia. Nova York: Robert Appleton Company, 1913.
# David I d'Ibèria

David I d'Ibèria dit el Curopalata (mort l'any 881) fou un príncep-primat d'Ibèria de la dinastia Bagrationi, regnant de 876 a 881.

## Biografia

Era el fill gran de Bagrat I d'Ibèria, príncep d'Ibèria del 842 al 876, i de la seva esposa, que era filla de Sembat VIII Bagratuní. Fou batejat pel cèlebre frare Grigol Khandthéli. Fou duc del Baix Tao, i va succeir al seu pare en el tron d'Ibèria en el moment de la mort d'aquest el 876, i rebé el títol romà d'Orient de curopalata. Fou igualment vassall del Califa.
En 881, David I fou assassinat pel seu cosí Narsès d'Ibèria, el fill gran de Guaram Mamphali. La raó d'aquest crim era probablement la voluntat de Narsès d'esdevenir príncep-primat d'Ibèria, però la noblesa lleialista va reaccionar i Narsès va haver de refugiar-se a territori romà d'Orient, on va acabar mort al seu torn. Els feudals van entregar les terres de David al seu fill Adarnases IV d'Ibèria.

## Família i descendència

David es va casar amb la filla gran del rei Constantí III de Abkhàzia amb la que va tenir dos fills:
* una filla, casada amb Adarnases III d'Artanudji, duc de l'Alt Tao,
* Adarnases IV d'Ibèria, príncep d'Ibèria.

## Bibliografia

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990, p. 130.
# Mas del Vent

El mas del Vent o mas Crispí és una masia de Palamós (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
El mas del Vent, situat prop del Camí Vell de la Fosca, està orientat a migdia. La masia i la torre daten del segle xvi. La masia pròpiament dita ha estat molt restaurada i conserva poc d'original. La intervenció més recent es deu a l'equip d'arquitectura RCR (2010). La torre, però, manté el seu caràcter malgrat la restauració. La torre té una porta amb la data 1585 i segurament la casa és del mateix moment. Es conserva un dibuix, de no fa gaires anys, on veiem l'edifici abans de la reforma. Aquest document ens permet dir que la torre ha perdut alçada i el pont que la uneix amb la casa no estava cobert com ho està actualment. Possiblement la porta de la planta baixa ha estat oberta en la reforma portada a terme pels propietaris en aquests últims anys i els pisos es comunicaven per una trapa.
És una construcció de planta circular lleugerament atalussada. Consta de dues plantes i terrat separats per voltes esfèriques rebaixades de pedra. Accedim a la planta baixa per una porta situada a peu pla i no existeix comunicació directa amb el segon pis. Aquest s'uneix amb la casa per mitjà d'un pont de pedra que ha estat reformat. Té una gran espitllera horitzontal orientada cap a l'entrada del mas. A nivell de terrat trobem diverses espitlleres de reduïdes dimensions.
L'entorn del Mas va ser acuradament enjardinat pels seus propietaris. La incorporació del claustre del Mas del Vent al jardí, el 1959, respon a un criteri ornamental. Semblantment, l'any 2017 els jardins han acollit la presentació temporal d'un notable conjunt d'obres de l'escultor Xavier Medina Campeny.
L'any 2016 el claustre del Mas del Vent es va començar a obrir al públic mitjançant visites guiades que gestiona el Museu de la Pesca de Palamós

## Notes

* 1 2 «Mas del Vent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
* ↑ «Natura i cultura». El Punt Avui.
* ↑ «Xavier Medina-Campeny al Mas del Vent». Bonart.
* ↑ «S'obre al públic el claustre del Mas del Vent de Palamós». Empordà.
# El kalaa

El kalaa (àrab: القلعة, Al-qalʿa, ‘La ciutadella’), estrenada en francès com La Citadelle, és una pel·lícula algeriana del 1988 escrita i dirigida per Mohamed Chouikh. Una tragi-comèdia ambientada en el rerefons de la desigualtat sexual, recorre les aventures amoroses del jove Kaddour, el matrimoni concertat del qual pretén ser una lliçó que li van ensenyar els seus grans. Protagonitzada per Djilali Ain-Tedeles, va guanyar el premi a la millor fotografia (Allel Yahiaoui) a l'11è Fespaco celebrat a Ouagadougou el 1989.

## Argument

En un poble del sud de l'Oranesat, Sidi, un venedor de teixits i roba, és polígam. El seu fill adoptiu, Kaddour, un somiador ingenu, s'enamora bojament de la dona del sabater. Per tal de concedir-se els favors de la bellesa, realitza un ritual recomanat per un marabout. Els vilatans, molestos per les accions i els gestos de Kaddour, obliguen a Sidi a casar-lo tan aviat com sigui possible, però la cerimònia és en realitat una farsa...

## Repartiment

* Djillali Aïn-Tedeles: Sidi
* Khaled Barkat: Kaddour
* Fatima Belhadj: Nedjma
* Aïssa Momo: Aïssa
* Fettouma Ousliha: Helima
* Hamid Habati: el poeta
* Mohamed Bouamari
* Boumedienne Sirat
* Nawal Zaatar

## Crítiques

En relació amb la pel·lícula de Mohamed Chouikh, Denise Brahimi parla sobre el confinament i el teatre de la crueltat. Per molt fortes que siguin, diu, les imatges del confinament fugen del pintoresc perquè molt sovint resulten simbòliques. Cita, en concret, una escena especialment dura: «Una jove, esgotada i desesperada, colpejant el cap contra la roca d'una mena de cova reconvertida en hàbitat. Aquest mur és un dels murs de l'harem on el senyor, Sidi, tanca els seus fills i les seves dones.»
Si la pel·lícula de Mohamed Chouikh és necessàriament feminista i, per tant, condemna el patriarcat i la poligàmia, supervivències d'una tradició obsoleta, també és el reflex d'una situació històricament bloquejada: «El que creiem que entenem, davant la ràbia i la desesperació que s'apodera de l'heroïna femenina, es corresponen amb el sentiment dominant a la majoria de la població algeriana en aquell moment de la seva història.»
En aquest sentit, la pel·lícula reprodueix la situació del país: «Això explica l'impacte d'una pel·lícula que utilitza admirablement la versatilitat de les imatges per a múltiples denúncies».

## Referències

* ↑ Videau, André «La Citadelle. Film algérien de Mohamed Chouikh». Hommes & Migrations, 1123, 1989, pàg. 98-99.
* 1 2 3 4 Brahimi, Denise. 50 ans de cinéma maghrébin (en francès). Minerve, 2009.

## Enllaços externs

* El kalaa a YouTube.
# Ludovico Trevisano

Ludovico Trevisano (Venècia, Itàlia, llavors a la República de Venècia, 1401 - Roma, 22 de març de 1465) va ser un cardenal italià del segle xv. El seu nom és escrit també Scarampi-Mezzarota.

## Biografia

Ludovico Trevisano estudia a Venècia i medicina a la universitat de Pàdua. Cap a 1430 va a Roma, per esdevenir metge del cardenal Gabriele Condulmer, el futur Eugeni IV. El nou papa Eugeni IV, el nomena el seu cubicularius et scriptori de les cartes apostòliques. És bisbe de Trogir l'any 1435-1437 i és promogut arquebisbe de Florència l'any 1437 i patriarca d'Aquilea l'any 1439. És anomenat legat apostòlic a Romanya l'any 1440. És un dels comandants militars a la batalla d'Anghiari l'any 1440, en la qual el condottiere milanès Niccolo Piccinino és derrotat.
És fet cardenal pel papa Eugeni IV en el consistori de l'1 de juliol de 1440.
El cardinal Trevisano és camarlenc a partir de 1440. És legat en diverses províncies, sobretot a la Marca d'Ancona i a Siena. L'any 1443-1444, és administrador de Bolonya i a partir de 1444 bisbe de Cava. Redacta les ordenances sobre la salut pública i el manteniment de les carreteres romanes.
L'any 1455 és nomenat almirall de la flota del papa i l'any 1456 legat de les costes i illes mediterranis i governador dels països que pot conquerir. Va a Rodes i derrota la flota turca. L'any 1457, pren les illes de Lemnos, Samotràcia i Tassos. Restaura la catedral de Aquileia i la seva església cardenalícia de S. Lorenzo in Damaso i fa construir aqüeductes. És més militar que religiós i és conegut per les seves riqueses i el seu gust pel luxe.
El cardinal Trevisano participa al conclave de 1447 on Nicolau V és elegit papa i a als de 1455 (elecció de Calixt III) i de 1464 (elecció de Pau II), però no participa en el de 1458 (elecció de Pius II).

## Referències

* 1 2 3 4 «Ludovico Cardinal Trevisano (Scarampi Mezzarota) [Catholic-Hierarchy]». [Consulta: 17 juny 2020].
* 1 2 «The Cardinals of the Holy Roman Church - Biographical Dictionary - Consistory of juliol 1, 1440». [Consulta: 17 juny 2020].
* ↑ Massimo Buchicchio, Reverendissimi in Christo Patres et Domini Cardinali commendatari de la abbazia de la Sanctissima Trinità et Episcopi de la cità de La Cava. Cava de' Tirreni 2011
# Vilajoan

Vilajoan és una entitat de població del municipi de Garrigàs, a l'Alt Empordà. En el cens de 2006 tenia 16 habitants.
Juntament amb Ermedàs, i a la vegada que Arenys d'Empordà i Tonyà, Vilajoan va ser incorporat al municipi de Garrigàs el 1846. A part de l'església de Santa Magdalena, mereix especial consideració el gran casal anomenat Castell.

## Església de Santa Magdalena de Vilajoan

L'església va ser atorgada als Agustins de Lladó l'any 1093. Sembla que anteriorment depenia de l'arxidiaconat d'Empúries. Es va construir en diverses etapes, i el resultat és un temple amb molta barreja d'estils.
* La part més antiga, a la banda nord, és de la primeria del segle xi, i mostra el preromànic anterior a l'estil llombard. En queda la planta absidal, l'aparell rústic en grans carreus i una finestra.
* La nau: la volta i les arcades de la part nord són de mitjan segle xi. La nau es comunica amb l'absis en forma de ferradura per mitjà d'un doble arc. La finestra oest s'obre sota d'un arc fet de carreus disposats longitudinalment, característica de l'arquitectura preromànica de la segona meitat del segle desè.
* La part sud, afegida a la nau primitiva, engrandí el temple a dues naus. La nova nau, així com els arcs que la comuniquen amb l'altra, són del segle xiii.
En el segle xvii o xviii, l'absis romànic de la nau sud va ser substituït per l'actual, de forma poligonal.
* Detall del campanar
* Detall d'una paret

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Catalunya romànica
# Torre Ejecutiva

La Torre Ejecutiva (‘Torre Executiva’) és l'edifici de Montevideo on hi ha la seu de la presidència de l'Uruguai.
La torre és a la històrica Plaza Independencia, al centre de la ciutat. Les obres van començar l'any 1963, però van avançar molt a poc a poc. Originalment l'edifici era destinat al poder judicial uruguaià, però el govern del Front Ampli de Tabaré Vázquez va adquirir l'edifici per al poder executiu el 2006. Les obres van recomençar i es va inaugurar el 2009.
L'edifici té 56 metres d'altura i dotze pisos, la major part dels quals estan ocupats per la Presidència de la República. El despatx del president ocupa l'onzè pis.

## Galeria d'imatges

* La Torre vista des de la Plaça.
* Torre Ejecutiva.
* Façana de la Torre.

## Referències

* ↑ Terminarán el Palacio de Justicia a Montevideo COMM - 15 de març de 2006 (castellà)

## Vegeu també

* Palacio Estévez

## Enllaços externs

* Presidència de l'Uruguai Arxivat 2011-02-24 a Wayback Machine. (castellà)