OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sheridan Le Fanu

Joseph Thomas Sheridan Le Fanu (28 d'agost de 1814 – 7 de febrer de 1873) va ser un escriptor irlandès de contes i novel·les de misteri. Les seves històries de fantasmes representen un dels primers exemples del gènere de terror en la seva forma moderna o victoriana, en el qual, com en el seu relat Schalken el pintor, no sempre triomfa la virtut ni s'ofereix una explicació senzilla dels fenòmens sobrenaturals.
Sheridan Le Fanu va néixer a Dublín en el si d'una família acomodada d'orígens hugonots. La seva àvia, Alice Sheridan Le Fanu, i el fill d'aquesta, Richard Brinsley Sheridan van ser dramaturgs, i la seva neboda, Rhoda Broughton, va ser una novel·lista d'èxit.
Va estudiar Dret en el Trinity College de Dublín, on va ser nomenat auditor de la Societat Històrica. Malgrat tot a Le Fanu no li interessaven les lleis i es va passar al periodisme. A partir d'aquest moment i fins a la seva mort va publicar multitud de relats. Des de 1861 fins a 1869, va treballar al Dublin University Magazine, que va publicar molts dels seus treballs per lliuraments. Va ser membre de la redacció de diversos periòdics, incloent-hi el ja esmentat Dublin University Magazine i el Dublin Evening Mail, fins a la seva mort, que es va produir a la ciutat que el va veure néixer, Dublín, el 7 de febrer de 1873.

## Obres
### Obres destacades

* Uncle Silas (1864)
* In a Glass Darkly (1872)

### Obres traduïdes al català

* Te verd (traducció de Roser Berdagué). Editorial Laertes, 2000
* Carmilla (amb pròleg de Julià Guillamon i traducció de Roser Berdagué). Editorial Laertes, 1998, 5.ª ed.
* Carmilla. Traducció de Carme Camacho. Girona: Ela Geminada, 2024.

## Referències

* McCormack, W. J.. Sheridan Le Fanu. Gloucestershire: Sutton Publishing, 1997. ISBN 0-7509-1489-0.

## Enllaços externs

* Le Fanu, J Sheridan a The Encyclopedia of Fantasy (anglès)
* Obres de Le Fanu Arxivat 2014-06-19 a Wayback Machine. a eBooks Adelaide Arxivat 2016-03-20 a Wayback Machine. (anglès)
# Bonna de Berry

Bonna de Berry (1365 - Carlat, França 1435) fou una infanta de Berry, comtessa consort de Savoia i comtessa consort d'Armanyac.

## Antecedents familiars

Va néixer el 1365 sent filla del duc Joan I de Berry i Joana d'Armanyac. Era neta per línia paterna del rei Joan II de França i Bonna de Luxemburg, i per línia materna de Joan I d'Armanyac i Reine de Goth.
Morí a Carlat el 30 de desembre de 1435, sent enterrada posteriorment a Rodés.

## Núpcies i descendents

Es casà el 18 de juny de 1377 amb el comte Amadeu VII de Savoia. D'aquesta unió nasqueren:
* Amadeu VIII de Savoia (1383-1451), comte i duc de Savoia i posteriorment nomenat antipapa amb el nom de Fèlix V
* Bona de Savoia (1388-1432), casada el 1403 amb Lluís del Piemont
* Joana de Savoia (1392-1460), casada el 1411 amb Joan Jaume de Montferrat
A la mort del seu marit entrà en conflicte amb la seva sogra Bonna de Borbó per la regència del seu fill Amadeu VII, que a la mort del seu pare va ser nomenat comte de Savoia. Davant el poder de Bonna de Borbó decidí exiliar-se.
En segones núpcies es casà el 1393 a Mehun-sur-Yèvre amb el seu cosí i futur comte Bernat d'Armanyac. D'aquesta unió nasqueren:
* Joan IV d'Armanyac (1396-1450), comte d'Armanyac
* Maria d'Armanyac (1397-morta jove)
* Bonna d'Armanyac (1399-1415), casada el 1410 amb el duc Carles I d'Orleans
* Bernat d'Armanyac (1400-1462), comte de Pardiac i de la Marca
* Anna d'Armanyac (1402-?), casada el 1417 amb Carles II d'Albret
* Joana d'Armanyac (1403-morta jove)
* Beatriu d'Armanyac (1406-morta jove)
# Antoni Pomar Juan

Antoni Pomar Juan (Eivissa, 1927 - Eivissa, 2017) fou un pintor eivissenc i professor de buidatge i modelat de l'Escola d'Arts i Oficicis Artístics d'Eivissa, on havia cursat els seus primers estudis artístics, sent alumne dels pintors Joan Tarrés Palau i Ignacio Agudo Clará. Cursà estudis superiors a l'Escola Superior de Belles Arts de Sant Carles de València.

## Referències

* ↑ «Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera». Consell d'Eivissa, 2001. [Consulta: 21 maig 2018].
* ↑ Gon, Manu. «Muere el pintor ibicenco Toni Pomar, uno de los grandes referentes de la pintura ibicenca» (en castellà). Periódico de Ibiza, 14-12-2017. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ Costa, Josep Àngel. «Muere Antoni Pomar, el último pintor del Grupo Puget» (en castellà). Diario de Ibiza, 14-12-2017. [Consulta: 25 gener 2025].
# Josep Lluís Sabatés Ibáñez

Josep Lluís Sabatés Ibáñez, més conegut com a Pep Salsetes (Sant Andreu de Palomar, 30 de gener de 1945) és un cuiner, pagès, 'guardià de llavors' i escriptor de gastronomia català.
Pep Salsetes és considerat un dels referents de la cultura culinària tradicional i popular de Catalunya. Resident a l'Ametlla del Vallès, Sabatés s'ha ocupat de recuperar llavors antigues, cultivar un hort i continuar compartint els seus coneixements sobre els orígens de la cuina catalana.
Sabatés ha publicat diversos llibres, com La cuina de les quatre estacions (1991) o La cuina dels vallesans (2015), i també a col·laborat en publicacions de temàtica gastronòmica com El Corpus de la Cuina Catalana (2023). La seva darrera pulicació és el llibre De l’hort al plat, inspirat en el primer dels seus llibres, La cuina de les quatre estacions
El programa de televisió Sense Ficció ha gravat un documental sobre la seva figura i trajectòria.

## Referències

* ↑ Gros, Alba «Pep Salsetes: ““Les varietats locals necessiten que els productors creguin en el seu valor”». Revista Agrocultura, Núm. 81, Tardor 2020 [Consulta: 23 març 2024].
* 1 2 Gilbert Martínez, Trinitat «Pep Salsetes: “La nostra gran tragèdia és que tenim les llavors desades als bancs però no tenim cap pagès que les conreï” Cuiner i recol·lector de llavors». Diari ARA, 05-02-2024 [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Medina, Jesús «Pep Salsetes: “Igual que s'ha fet amb els hivernacles, a partir d’ara haurem de muntar ombracles” Pep Salsetes, cuiner, guardià de llavors i pagès de l'Ametlla del Vallès». El 9 Nou, 09-01-2023 [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ «Cuines 26 La cuina de les quatre estacions. La Picada». La Veu de Torre Llobeta. Ajuntament de Barcelona, 12-2020, pàg. 26 [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Vilageliu, Ramon «Pep Salsetes és la cuina dels vallesans». Vallesos, Núm. 10, Tardor-hivern 2015/2016 [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Salamé, Albert «Pep Salsetes: “És més fàcil trobar un restaurant de cuina japonesa que catalana. Som un país colonitzat, tan clar com això!”». VilaWeb, 04-02-2024 [Consulta: 23 març 2024].
* ↑ Llosa, Pau. «Pep Salsetes: “Cuinant i fent horta es creen petits moments de felicitat compartida”». Món.cat, 16-01-2025. [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ CCMA. «Pep Salsetes, protagonista d'un documental del "Sense Ficció", que s'estrenarà el 2025». [Consulta: 16 gener 2025].

## Enllaços externs

* Josep Sabatés - Pep Salsetes (Veus de la cultura popular, 16 - Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya)
# Rubidgea atrox

Rubidgea atrox és una espècie de sinàpsid extint de la família dels gorgonòpids que visqué durant el Permià superior en allò que avui en dia és el sud d'Àfrica. Se n'han trobat restes fòssils a Sud-àfrica i Tanzània. Es tracta de l'única espècie reconeguda del gènere Rubidgea.
Feia uns 3 m de llargada total. La regió temporal del crani, més robust que el d'Inostrancevia, estava molt engrandida cap als costats. És possible que cacés restant a l'aguait prop de cursos d'aigua, amagat entre la vegetació, per saltar sobre les preses que s'hi acostessin a beure.

## Referències

* 1 2 Entrada «Rubidgea atrox» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Antón, 2013, p. 80 i 81.
* ↑ Antón, 2013, p. 42 i 43.

## Bibliografia

* Antón, M. Sabertooth (en anglès). Indiana University Press, 2013. ISBN 9780253010490.
# Roda de timó

La roda de timó consisteix en una roda que fa moure el timó mitjançant politges i cables. També se l'anomena simplement timó , inclosa la resta del mecanisme de direcció o fins i tot canya que fa referència al timó clàssic. És el mètode més modern d'ajustar l'angle del timó respecte de la línia de cruxia, i d'aquesta manera canviar el rumb del vaixell. En un vaixell, el sistema de control del moviment del timó, pot tenir tres formes bàsiques diferents el timó de canya i el timó de roda, i més recent, el timó tipus palanca de control.

## Descripció

Els primers vaixells amb roda de timó (c. 1700) funcionaven en correspondència al moviment de la canya clàssica, amb un moviment cap a la dreta (que corresponia a un moviment de la canya cap a la dreta) girant per tant el timó del vaixell cap a babord, fent virar el vaixell cap a babord. Finalment, la direcció de control de la roda es va invertir per fer-lo més intuïtiu tal com s'acciona el volant d'un vehicle de motor, funcionant de la següent forma:
* Roda la via: El vaixell segueix el mateix rumb
* Roda a babord: El vaixell vira a babord
* Roda a estribord: El vaixell vira a estribord
Encara que sigui de roda es segueix emprant el terme canya. La roda sol estar connectada a un servosistema mecànic, elèctric o hidràulic. El disseny de la roda de timó va donar origen al volant del cotxe actual.

## Timó tipus palanca de control

En alguns vaixells moderns s'ha substituït la roda per un sistema de posicionament dinàmic, el seu comandament es realitza mitjançant una palanca de control, un simple commutador que controla remotament un accionament electromecànic o electrohidràulic per al timó, amb un indicador de posició del timó en la presentació d'informació al timoner.

## Galeria

* A la canya.
* Roda del Clemenceau.
* Roda del iot Belle Poule.

## Referències

* ↑ Nota: es va inventar uns 200 anys abans que el cotxe, i els cotxes van passar a usar el volant com evolució de la barra transversal inicial, semblant a la "canya".
# Härte

Härte és una pel·lícula dramàtica alemanya del 2015 dirigida per Rosa von Praunheim i protagonitzada per Hanno Koffler.
La pel·lícula explica la història d'Andreas Marquardt que va ser abusat sexualment per la seva mare quan era nen, es va convertir en campió de karate i més tard proxeneta. Es va projectar a la secció Panorama del 65è Festival Internacional de Cinema de Berlínon va guanyar el tercer premi al Premi del Públic Panorama.

## Argument

De petit, Andy és molt maltractat pel seu pare fins que l'home abandona definitivament la família. Quan queda sola amb el seu fill, la mare obliga l'Andy a fer actes incestuosos. Als vuit anys, l'Andy se sent atret per les arts marcials japoneses i comença a entrenar-se diàriament. A diferència de la seva situació familiar, el seu dojo proporciona la seguretat d'una jerarquia fiable on pot prosperar. La seva imprudència i els seus èxits com a lluitador de torneigs li asseguren l'atenció de l'inframón local. A falta d'alternatives, accepta l'oportunitat de treballar com a delinqüent. Més d'una noia bonica està enamorada del seu encant accidentat. S'aprofita dels seus sentiments dirigint un pròsper negoci secundari com a proxeneta fins que una noia anomenada Hannah diu alguna cosa que li recorda a la seva mare maltractadora. Aclaparat per la ira, la colpeja i és empresonat. La Marion, una de les seves amants, es manté fidel. Amb ella s'obre per primera vegada a una dona i això li permet explicar a un terapeuta els secrets de la seva infància problemàtica. Després del seu alliberament, es converteix en el company fidel de la Marion.

## Repartiment

* Hanno Koffler com a Andy
* Katy Karrenbauer com a mare d'Andy
* Oliver Sechting com a cambrer
* Luise Heyer com a Marion
* Sascia Haj com a Hannah
* Udo Lutz com a guàrdia de la presó
* Stefan Kuschner com a oficial d'ingressos
* Luise Schnittert com a Beate

## Recepció

El crític de cinema britànic Joe Manners Lewis va valorar la trama de la pel·lícula com a "interessant", però també va subratllar que l'adaptació de vegades semblava més una reconstrucció documental que un cinema artístic.

## Referències

* ↑ «Härte». cineman.ch. [Consulta: 27 abril 2015].
* ↑ «Selection of Fictional Films in Panorama Now Complete: 34 Features from 29 Countries». berlinale.de. Arxivat de l'original el 18 de gener 2015. [Consulta: 1r febrer 2015].
* ↑ «Berlin: 'The Second Mother' Wins Panorama Audience Award». Hollywood Reporter. [Consulta: 14 febrer 2015].
* ↑ «Berlin Film Festival 2015: Tough Love review». theupcoming.co.uk. [Consulta: 27 abril 2015].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Plenipotència

La plenipotència o plens poders és un document solemne en virtut del qual es confereix la representació d'un estat sobirà a una determinada persona per dur a terme, respecte d'un tractat internacional, determinats actes que es precisen en la mateixa plenipotència (negociació, adopció del text, autenticació d'aquest, firma, etcètera, segons els casos). La persona autoritzada per dur a terme accions específiques respecte d'un tractat rep el nom de plenipotenciari, és a dir, que disposa de plens poders.
No requereixen plenipotència perquè es considera que per si mateixos representen el seu estat, els caps d'estat i de govern, i els ministres de relacions exteriors per a qualsevol acte relacionat amb un tractat. Els caps de missió tampoc no la requereixen, dins de la seva respectiva competència, per a la negociació i adopció del text, ni els representantsacreditats pels estats davant una conferència o organització internacional, o un dels seus òrgans, per a l'adopció del text d'un tractat.
Les plenipotències, també anomenades plens poders, solen ser objecte d'intercanvi en algun moment de la negociació anterior a la prestació del consentiment, als tractats bilaterals. En els multilaterals solen dipositar-se i controlar-se a la secretaria de la conferència.

## Referències

* 1 2 Manual de Tratados (en castellà). Naciones Unidas, 2013, p. 72. ISBN 92-1-133645-7.
* ↑ «Plenipotència». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Oraá Oraá, Jaime; Gómez Isa, Felipe. Textos básicos de Derecho Internacional Público (en castellà). Universidad de Deusto, 2008, p. 130.
* ↑ «Glosario de términos relacionados con los tratados» (en castellà). Organización Mundial de la Propiedad Intelectual.
# Papa Celestí III

Celestí III (Roma, 1106 - † Roma, 8 de gener de 1198) va ser Papa de l'Església Catòlica del 1191 al 1198.
De nom Giacinto Bobone, va néixer al si de la família Orsini, una família noble romana i durant 47 anys va servir l'Església en qualitat de Cardenal Diaca fins que l'any 1191, a l'edat de 85 anys, va pujar al soli per al que va haver de prendre les ordes sacerdotals el dia abans de la seva consagració.
L'endemà, va coronar l'emperador Enric VI en una cerimònia que va simbolitzar la supremacia absoluta de l'emperador que es posarà de manifest en les futures relacions entre ambdós. Així, quan Enric VI va ordenar assassinar el bisbe de Lieja, Alberto di Lovanio, el papa no va gosar ni tan sols recriminar-ho; i quan va mantenir presoner al rei anglès Ricard Cor de Lleó, que per ordre seva havia capturat Leopold V el Virtuós mentre tornava de la Tercera Croada, només es va atrevir a excomunicar aquest, i Ricard només va recuperar la llibertat després del pagament d'un abundant rescat a Enric.
També dins de l'àmbit polític va confirmar, en 1192, de forma definitiva els estatuts de l'Orde dels Cavallers Teutons.
Poc abans de morir, el 8 de gener de 1198, va expressar la seva intenció d'abdicar nomenant un successor, però els cardenals no li ho van permetre.
Va ser enterrat a la Basílica de Sant Joan del Laterà.
Les profecies de Sant Malaquies es refereixen a aquest papa com De rure bovensi (De camp de bous), que fa referència tant a la seva família, els Bovis (bous), i que era originari de la campanya romana.
# Portada/efemèride febrer 10

Eduard Calvet dibuixat per Ramon Casas.
« 9 de febrer · 10 de febrer · 11 de febrer »
# Saponificació

La saponificació és una reacció química entre un àcid gras (o un lípid saponificable, portador de residus d'àcids grassos) i una base o àlcali, on s'obté com a principal producte la sal d'aquest àcid, de l'esmentada base més el nombre de molècules d'aigua (H₂O) que corresponguin amb el nombre d'àcids grassos o lípids saponificables. Aquests compostos tenen la particularitat de ser amfipàtics, és a dir tenen una part polar amb propietats hidròfiles i una altra apolar (o no polar amb propietats hidròfobes), amb la qual cosa poden interaccionar amb substàncies de propietats diferents. Per exemple, els sabons són sals d'àcids grassos i metalls alcalins que s'obtenen mitjançant aquest procés.
El mètode de saponificació en l'aspecte industrial consisteix a bullir el greix en grans calderes, afegint lentament sosa càustica (NaOH), agitant-se contínuament la mescla fins que comença aquesta a posar-se pastosa.
La reacció que té lloc és la saponificació i els productes són el sabó i la glicerina:

## Lípids saponificables

Primer de tot hauria de dirimir entre un lípid saponificable i un insaponificable malgrat que els enllaços són molt similars hi ha una diferència entre als enllaços covalents dels seus elements.
Un lípid saponificable seria tot aquell que estigui compost per un alcohol unit a un o diversos àcids grassos (iguals o diferents). Aquesta unió es realitza mitjançant un enllaç èster, molt difícil d'hidrolitzar. Però es pot trencar fàcilment si el lípid es troba en un medi bàsic. En aquest cas es produeix la saponificació alcalina. En els casos en què per a l'obtenció del sabó s'utilitza un glicèric o greix neutre, s'obté com a subproducte l'alcohol anomenat glicerina, que pot donar més benefici econòmic que el producte principal.
En l'exemple de dalt una molècula d'un lípid és tractada amb dues d'hidròxid de potassi; s'obtenen dues molècules de palmitat de potassi (un sabó) i una de glicerina.
L'acció netejadora del sabó es deu al seu poder emulsionant, és a dir, la seva habilitat per suspendre en aigua substàncies que normalment no es dissolen en aigua pura. La cadena hidrocarbonada (part hidròfoba) de la sal (el sabó), té afinitat per substàncies no polars, com ara els greixos dels aliments. El grup carboxilat (part hidròfila) de la molècula té afinitat per l'aigua.
A la solució de sabó, els ions carboxilat envolten les gotes de greix: les seves parts no polars s'ubiquen (dissolen) cap a dins, mentre que els grups carboxilats s'ordenen sobre la superfície externa. Així, reduïdes a volums molt petits, les gotes poden associar-se amb les molècules d'aigua i es facilita la dispersió del greix. Aquestes petites gotes que contenen les partícules no polars envoltades d'anions carboxilat s'anomenen micel·la. És la presència d'aquests anions carboxilat la que fa que les superfícies de les micel·les estiguin carregades negativament i es repel·leixen entre si, impedint la coalescència i mantenint l'emulsió, és a dir la dispersió en gotes molt fines.

## Enllaços externs

* Taules de Saponificació I
* Taules de Saponificació II
# Kokubunji

Kokubunji (国分寺市, Kokubunji-shi) és una ciutat i municipi del Tòquio occidental, a la metròpolis de Tòquio, a la regió de Kantō, Japó. El nom del municipi ve donat del kokubunji o temple provincial de l'antiga província de Musashi, que es trobava a l'actual municipi.

## Geografia

La ciutat de Kokubunji es troba localitzada a l'altiplà de Musashino, a la regió del Tòquio occidental i al centre geogràfic de tot Tòquio. El terme municipal de Kokubunji limita amb els de Kodaira al nord, amb Kunitachi i Fuchū al sud, amb Tachikawa a l'oest i amb Koganei a l'est.

## Història

Fins a la fi del període Tokugawa, la zona que actualment ocupa el modern municipi de Kokubunji va formar part de l'antiga província de Musashi, sent també el lloc on es trobava el seu temple provincial des del període Nara. Després de la restauració Meiji i amb la reforma cadastral de 1878, la zona va passar a formar part del districte de Kitatama, aleshores pertanyent a la prefectura de Kanagawa. L'1 d'abril de 1889, amb l'establiment de la llei de municipis, es creà el poble de Kokubunji. El districte de Kitatama va passar a control de l'antiga prefectura de Tòquio l'1 d'abril de 1893. L'any 1940, Kokubunji va ser elevada a la categoria de vila i el 3 de novembre de 1964 a l'actual de ciutat.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| 4.618 | 6.454 | 9.324 | 19.125 | 39.098 | 81.259 | 91.010 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 100.982 | 111.404 | 120.733 | 129.260 | - | - | - |

## Transport
### Ferrocarril

* Companyia de Ferrocarrils del Japó Oriental (JR East)
** Kokubunji - Nishi-Kokubunji
* Ferrocarril Seibu
** Kokubunji - Koigakubo

### Carretera

Pel terme municipal de Kokubunji no passa ni cap autopista ni cap carretera nacional, només carreteres d'àmbit prefectural pertanyents al Govern Metropolità de Tòquio.

## Agermanaments

* Sado, prefectura de Niigata, Japó. (1 d'abril de 1989)
* Marion, Austràlia Meridional, Austràlia. (2 d'abril de 1993)
* Iiyama, prefectura de Nagano, Japó. (17 de maig de 2017)

## Referències

* ↑ https://map.yahoo.co.jp/address?ac=13214 (japonès)
* ↑ https://www.metro.tokyo.lg.jp/english/about/links/municipalities.html
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# Cabra d'estepa

La cabra d'estepa (Lactarius tesquorum), també coneguda per cabra pinetellera, esclata-sang pelut, pelut, pebràs pelut, pelosa, peluda, esclata-sang bord, esclata-sang de llet, és una lleterola del grup de les cabres. És un bolet tardoral, caracteritzat pel barret de marge pelut, làtex blanc i créixer vora les estepes.

## Morfologia

Bolet d’espars a gregari; de mida mitjana a, menys sovint, gran; de barret de 5 a 12 de diàmetre; barret de convex a estés o aplanat, algun cop lleugerament umbilicat; amb tons rosats, superfície no zonada. Làmines desiguals, de color crem a rosa asalmonat Cama curta, concolor al barret però més clara. Llet blanca, immutable, molt picant al tast. Carn blanca, griseja en assecar; olor feble, picant al tast.

## Hàbitat

Molt comú, el trobem des de la tardor a l’hivern; en sòls silicis o parcialment descarbonatats; des de l’estatge submontà a la terra baixa i la muntanya mediterrània; en estepars, matollars, brolles i garrigues; sempre vora estepes (Cistus monspeliensis, C. salviifolius, C. albidus, C. ladanifer, C. clusii, C. laurifolius), sovint acompanyades per pins (blanc, pinyer), alzina, surera, roure de fulla petita, ullastre o garrofer.

## Comestibilitat

Sense interès culinari per la coïssor de la llet i la carn. En certs punts de la Marina Alta, el Comtat i Marina Baixa es consumeixen els exemplars joves, menuts, cuinats a la brasa.

## Comentaris

Espècie ben delimitada, amb un hàbitat característic. Estableix micorrizes amb un extens ventalls d’estepes. Les tonalitats del barret poden variar amb el grau d’hidratació, però la pilositat, la viscositat del barret, la cama curta i aprimada cap el peu, així com el làtex immutable i picant, fan que sigui d’identificació sense dificultats. Se li assembla la cabra de carrasca (Lactarius mairei), de cama més llarga, que viu també en hàbitats mediterranis, gairebé sempre sobre sòls calcaris. Estableix micorrizes amb alzina, garric i roure de fulla petita. Els pèls o barbes de la cabra de carrasca es reuneixen en feixos.
S'ha observat que "quan apareix aquest bolet, marca el final de l’etapa rovellonera"

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* 1 2 3 Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Llensa, Santiago «Glossari de noms populars de bolets a Hostalric». Collectanea Botanica. Institut Botànic de Barcelona [Barcelona], 7(2), 1968, pàg. 637-651.