OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cecropia (albedo)

Cecropia és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 59.71 ° latitud N i 40 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Cecropia, antiga ciutat de Grècia de la qual s'hauria originat Atenes.

## Referències

* ↑ "Cecropia (albedo)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Les Serres (Rupit i Pruit)

Les Serres és una masia de Rupit i Pruit (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular. Presenta dos cossos ben diferenciats tant per l'alçada com pel teulat. La part de ponent com la de llevant són cobertes a dues vessants i només disten en l'orientació del carener, puix que el carener de la primer segueix la direcció est-oest, mentre el segona segueix un eix nord-sud. La façana està situada a ponent i presenta un portal rectangular i dues finestres a la planta baixa i tres al primer pis. A la banda de migdia s'hi obren unes golfes i s'hi adossa un cos que correspon a l'antic forn. Aquest mur conserva una finestra amb espiera que deu correspondre al cos primitiu de la casa. A la banda de tramuntana s'hi obren també diverses finestres. A llevant es apoderada per les bardisses. S'utilitzà gresos i granit vermell units amb fang i morter de calç. Dues obertures estan fetes amb cairons ben treballats de gresos grisos, grocs i blanquinosos.
La casa nord de les Serres és una masia de planta quadrada coberta a dues vessants (la part nord més extensa que la sud), amb el carener paral·lel a la façana la qual es troba orientada a tramuntana. Es troba assentada sobre el desnivell del terreny i, per tant, per aquest sector s'accedeix directament al primer pis mentre que la resta compta amb 2 pisos. A ponent s'hi adossa un cobert, el mateix passa a la banda de llevant. La banda de migdia presenta dues finestres al primer pis i una a la planta baixa, la de l'esquerra és de gres gris i té l'ampit motllurat; en aquest sector s'hi adossa un altre cobert.
També destaca una cabana de planta quadrada coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana la qual cosa es troba a migdia. Consta de planta baixa i primer pis. La façana presenta la part esquerra sense mur de tancament, mentre que la dreta s'eleva fins en l’àmbit del primer pis, els pilars on s'assenta el teulat són de maó. El mur de llevant és cec, a la banda de ponent s'obre un portal a nivell de primer pis, al qual s'accedeix mitjançant una escala de pedra adossada al mur, a tramuntana s'obre un altre portal en l’àmbit de la planta. El parament és de carreus de granit vermell units amb morter de calç i afegitons de maó.

## Història

Antiga masia adscrita a la parròquia de Sant Joan de Fàbregues de la qual se'n tenen notícies des de l'any 1000, avui la parròquia es troba englobada a la parròquia de Sant Miquel de Rupit. El mas Les Serres es troba registrat en els fogatges de 1553 de la parròquia i terme de Sant Joan de Fàbregues, aleshores habitava el mas un tal Joan Serres; no hi ha cap altra dada que ens permeti parlar de les reformes o transformacions que hagi sofert la masia al llarg del temps.

## Referències

* 1 2 3 4 «Les Serres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 agost 2021].
# Llibre de Josuè

El llibre de Josuè és el sisè de la Tanakh hebrea, i de l'Antic Testament de la Bíblia cristiana. En la Tanakh és el primer llibre dels Profetes, la secció que cobreix la història d'Israel des de la possessió de la Terra Promesa a la Captivitat Babilònica. Les tradicions jueves i cristianes admeten l'autoria del mateix Josuè, el successor de Moisès, qui va dirigir al poble d'Israel en la conquesta de la Terra Promesa, encara que els últims 5 versos hi van ser afegits pel sacerdot Finees. La crítica textual data l'escriptura efectiva del llibre entre els segles VII i VI aC.

## Contingut

El llibre de Josuè conté la història dels israelites des de la mort de Moisès a la mort de Josuè. Després de la mort de Moisès, Josuè, per virtut de la seva designació com a successor de Moisès, va rebre de Déu el manament de travessar el riu Jordà a l'oest, i començar la conquesta de la Terra Promesa. El llibre està dividit en tres parts:
* La història de la conquesta de la terra (seguint el mandat de herem, o anorreament de l'enemic infidel)
* La distribució de la terra a les tribus, amb la designació de ciutats de refugi, la provisió als levites (que com a tribu sacerdotal no van rebre cap territori) i el retorn de les tribus de Rubén, Gad i la meitat de la tribu de Manassès als seus territoris designats a l'est del riu Jordà.
* El comiat de Josuè, i la seva mort.

## Anacronismes del Llibre de Josuè

El llibre de Josuè documenta la conquesta i destrucció en el segle xiii aC de les ciutats de Laquix, Debir i Hazor. Algunes d'aquestes ciutats foren en realitat devastades abans o després del segle xiii aC:
* Jericó fou arrasada en l'edat del bronze (1550 aC).
* La destrucció d'Ai havia ocorregut 600 anys abans.
* L'evidència arqueològica indica que el procés de conquesta de Canaan fou llarg i completat quan David conquerí el bastió jebusita de Jerusalem a inicis del segle X aC

## Anàlisi

El tema principal del llibre és la justícia de Déu amb qui li és fidel: a diferència de les plagues i tribulacions de llibres anteriors, aquí els jueus respecten els manaments divins i, per tant, reben la seva recompensa, en aquest cas en forma de terres. La terra pot ser, però, font de conflictes, tant entre els mateixos israelites com amb els enemics, amb els quals no es mostra cap pietat. La designació de Josuè com a successor inaugura una dinastia reial i el jurament de fidelitat del seu poble remet a cerimònies de vassallatge o declaració de súbdit.

## Referències

* ↑ J. P. U. Lilley, "Understanding the herem," Tyndale Bulletin 44 [1993] 171-173.
* ↑ Pressler, Carolyn (2002). Joshua, Judges and Ruth. Westminster John Knox Press.
# Llibre de Malaquies

El llibre de Malaquies és un llibre profètic de l'Antic Testament escrit entre el segle V aC i el segle iv aC. El nom "Malaquies" significa àngel o missatger i, per tant, no apunta cap a una persona en concret, tot i que la tradició l'ha entès com a nom propi i s'atribueix al profeta Malaquies (profeta). L'objectiu principal del llibre és alertar dels perills que poden patir els jueus en el moment que ja s'han instal·lat a casa després de l'exili i que estan relaxant els costums i el zel religiós. Les advertències són més dures amb els sacerdots, guardians naturals de l'ortodòxia.
El llibre s'estructura com una sèrie de diàlegs o debats amb diferents grups socials que acaben amb un oracle o profecia. S'aborden temes com el divorci, la gestió del temple, el delme o la vinguda del Messies, entre d'altres. Els cristians hi veuen també l'anunci de la vinguda de Joan Baptista. Un dels oracles anuncia el "dia de Jehovà", quan explica que Déu prepara un dia per perdonar els homes i llavors els israelites sabran discernir entre els justos i els impius. Els que obrin amb impietat seran cremats per una calor abrasadora que Ell enviarà. Un altre oracle que potser és una addició tardana, parla sobre el retorn del profeta Elies, que precedirà "un dia gran i terrible". Una antiga tradició deia que Elies, emportat al cel per un carro de foc, tornaria a la terra abans del dia del judici final. El llibre incorpora diversos oracles que parlen del càstig als sacerdots que descuiden els sacrificis, les plagues de llagostes, la sequera i l'esterilitat, que desapareixeran quan tothom pagui els delmes.

## Referències

* ↑ Malaquies 3, 17-19
* ↑ Montero, Santiago. Diccionario de adivinos, magos y astrólogos de la antigüedad. Valladolid: Trotta, 1997, p. 192. ISBN 8481641618.
# Louis Gabriel Ambroise de Bonald

Louis Gabriel Ambroise, vescomte De Bonald (Millau, 2 d'octubre del 1754 - 23 de novembre de 1840). Polític, filòsof, escriptor i publicista francès, un dels exponents més importants del pensament catòlic tradicionalista dels anys que segueixen la Revolució Francesa.
Fou un ferotge defensor de la monarquia i el catolicisme papal, esdevenint la veu principal dels ultra-legitimistes sorgits del Congrés de Viena del 1815. En les seues obres sempre va atacar tots els "invents" de la il·lustració com el Contracte social de Rousseau i les innovacions politicosocials de la Revolució com ara la Declaració dels Drets de l'Home i del Ciutadà considerant-los artificials, per apostar a una tornada a les antigues autoritats de la monarquia i la religió.

## Pensament

Bonald és considerat, junt amb De Maistre, un dels teòrics més importants del tradicionalisme reaccionari, ja que mantenia una mirada aferrada a l'Antic Règim. Segons el seu pensament, la societat troba tots els seus fonaments en el poder, que té origen Diví. La monarquia preexisteix a la societat, ja que la constitueix i la preserva gràcies als seus ineludibles valors i poders que serveixen per a definir la mateixa societat. Per això, tant les arts, com el llenguatge i els coneixements han de tenir el seu origen en les revelacions primitives de la divinitat.
La doctrina de Bonald va contribuir a sostenir el procés de Restauració borbònica que va experimentar França entre el 1815 i 1830 i en general a Europa entre els anys 1814 i 1848. Va participar en l'administració de Lluís XVIII, ocupant càrrecs de confiança i de censura i també al ressorgiment de la figura del Papat en el segle xix.
Louis de Bonald va ser una de les fonts d'inspiració d'Auguste Comte i, per tant, considerat un dels precursors de la sociologia.

## Obres

* 1796 : Théorie du pouvoir politique et religieux
* 1800 : Essai analytique sur les lois naturelles de l'ordre social
* 1801 : Du divorce considéré au XIXe siècle
* 1802 : Législation primitive (3 volumes)
* 1817 : Pensées sur divers sujets
* 1818 : Recherches philosophiques sur les premiers objets des connaissances morales
* 1815 : Réflexions sur l'intérêt général de l'Europe
* 1818 : Observations sur un ouvrage de Madame de Staël
* 1819 : Mélanges littéraires, politiques et philosophiques
* 1830 : Démonstration philosophique du principe constitutif de la société
* 1821 : Législation primitive considérée par les lumières de la raison (3 volumes)
* 1821 : Opinion sur la loi relative à la censure des journaux
* 1825 : De la chrétienté et du christianisme
* 1826 : De la famille agricole et de la famille industrielle
* 1834 : Discours sur la vie de Jésus-Christ
* 1840-43 et 1859 : Œuvres complètes (7 volumes)

## Bibliografia

* Michel Toda, Louis de Bonald, théoricien de la Contre-Révolution, éd. Clovis, Étampes, 1997, ISBN 2-903122-88-1
# Lustre

Un lustre o quinquenni és un període que dura cinc anys. Etimològicament, prové del llatí lustrum, que vol dir net, pur (la paraula "llustre" prové d'aquest vocable), i es refereix a la cerimònia de la Lustració o 'purificació' per fer un sacrifici, segons Varró, que se celebrava cada 5 anys i era la més important a l'antiga Roma. S'hi realitzaven una sèrie de ritus i un àpat. Tots els pater familiae (els patricis) estaven obligats a assistir-hi i el que no ho feia, perdia els drets ciutadans fins a la pròxima lustració, un càstig molt important, ja que es perdia fins i tot el dret a pledejar.
El primer lustrum el va fer l'any 566 aC el rei Servi Tul·li quan va completar el cens i en endavant es feia regularment cada cinc anys. Inicialment, les solemnitats les dirigien els cònsols, però després del 443 aC la cerimònia l'encapçalaven els censors, ja que s'elegien de nou cada cinc anys. La Lustració es feia al Camp de Mart, on es reunien tots els homes en edat militar. Al voltant de la gent donaven tres tombs els portadors d'unes llances amb un senglar, un moltó i un toro (Suovitaurílies) al damunt, que els censors sacrificaven a Mart. Un dels censors oferia nous vots per als propers anys. Tot els assistents anaven fins a la porta de la ciutat, i com a senyal de finalització de l'acte claven un clau a la paret d'un temple (el de Mart Venjador des del segle ii aC), i dipositaven el nou registre del ciutadans a l'Erari.
Entre el 443 aC i el 294 aC hi va haver 26 parelles de censors, però només 21 lustracions (en realitat, haurien de ser trenta parelles i trenta lustracions per ser regulars) i, per tant, alguns anys no es va fer el cens ni el lustrum (el cens, però, es podia fer sense el lustrum i almenys així va passar dues vegades que se sàpiga, l'any 459 aC i el 214 aC) a causa de grans calamitats). El darrer lustrum es va fer l'any 74 sota Vespasià. En endavant, la paraula lustrum es va emprar com a sinònim d'un període de cinc anys, i sense relació amb el cens.

## Referències

* ↑ «lustre». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «quinquenni». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «Lustre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Lustre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «lustre». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 27 febrer 2022].
* ↑ Varró. De lingua latina, VI, 2
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, IV, 44
* ↑ Smith, William (ed.). «Lustrum». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 2 maig 2024].
Viccionari
# Marc Valeri Messal·la (cònsol 53 aC)

Marc Valeri Messal·la (en llatí Marcus Valerius Messalla) va ser un magistrat romà fill de Marc Valeri Messal·la Níger.
Va ser elegit cònsol l'any 53 aC, però degut als disturbis i els nomenaments d'interrexs, no va poder assumir el càrrec fins a la meitat del seu període. Messal·la es va gastar molts diners en la seva elecció. Tenia el suport de Ciceró i l'enemistat de Publi Clodi i secretament de Gneu Pompeu que volia ser nomenat dictador. Va ser acusat per Quint Pompeu Ruf (net de Sul·la) de subornar els comicis per a ser elegit. Defensat pel seu oncle Quint Hortensi va ser absolt del suborn, però trobat culpable de transgredir la Lex Licinia de Sodalitiis, és a dir de controlar mitjançant intrigues, les assemblees i, per tant, les eleccions.
L'any 47 aC era amb Juli Cèsar a l'Orient i va ser ell probablement el seu legat a la guerra a Àfrica l'any 46 aC quan un motí dirigit per un centurió el va assetjar a Messana, i va arribar tard a Útica quan ja s'havia lliurat la batalla de Tapsos. L'any 45 aC era a Hispània.
Messal·la tenia una gran reputació per la seva habilitat en desxifrar els auguris, i va escriure llibres sobre aquest tema. Alguns escassos fragments d'aquests llibres els va preservar Aule Gel·li Ciceró menciona les cartes que Messal·la va escriure durant la seva estada a Hispània.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1050.
* ↑ A. Gel·li. Les nits àtiques XII,14,15
# Maria de Nàpols

Maria de Nàpols ( 1280 - 1350), princesa de Nàpols, reina consort de Mallorca i comtessa consort de Rosselló i Cerdanya (1311-1324).

## Orígens familiars

Filla del rei Carles II de Nàpols i la seva esposa Maria d'Hongria. Era neta per línia paterna del duc Carles I d'Anjou i la comtessa Beatriu I de Provença, i per línia materna d'Esteve V d'Hongria i Elisabet Cuman. Fou germana dels reis Carles I d'Hongria i Robert I de Nàpols. També és germana de Blanca de Nàpols, muller de Jaume II d'Aragó (el Just) i d'Elionor, muller de Frederic II de Sicília (ambdós, Jaume i Frederic, fills de Pere II d'Aragó, el Gran).

## Núpcies i descendents

Es casà el 20 de setembre de 1304 a Palma amb l'infant i futur rei Sanç I de Mallorca. D'aquest matrimoni no en nasqué cap fill i, per tant, la successió del Regne de Mallorca passà a mans del nebot de Sanç I, Jaume III de Mallorca.
Es casà el 1326 amb Jaume III de Xèrica. Es desconeix si tingueren fills.

## Referències

* ↑ «Maria de Nàpols». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Mariamne III

Mariamne III (Μαριάμνη, Μαριάμμη) fou filla d'Aristòbul (fill d'Herodes) i de Berenice, i germana d'Heròdies (esposa d'Herodes Antipas). Després de la mort d'Aristòbul (6 aC), Herodes el Gran se'n va penedir i va bolcar el seu afecte en els fills del difunt. Va prometre a Mariamne amb el fill d'Antípater (fill d'Herodes), però el mateix Antípater va aconseguir que li fos donada a ell mateix en matrimoni, mentre el seu fill es va casar amb la filla de Ferores (germà d'Herodes) que anteriorment estava promesa a la filla d'Alexandre (fill d'Herodes). Com que Antípater va morir assassinat el 4 aC se suposa que Mariamne fou llavors esposa d'Arquelau de Judea (també fill d'Herodes i, per tant, el seu oncle) amb el qual fou reina. Arquelau se'n va divorciar i es va casar amb Glafira, filla del rei Arquelau de Capadòcia.

## Referències

* ↑ Josephus, Flavius. Flabiou Iōsēpou Ta euriskomena (en grec). Didot, 1847, p. 68.
* ↑ Iosephus, Flavius. Antichità giudaiche. Torino: UTET, 2018. ISBN 978-88-511-5696-1.
# Mas Pagès (Rupià)

El Mas Pagès és una obra de Rupià (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Mas de planta rectangular amb coberta de teula a dues aigües i carener perpendicular a la façana. La volumetria del mas és de planta baixa i un pis, en un punt central amb un segona planta. La façana presenta restes d'esgrafiats i finestres barroques fruit d'una intervenció del segle xviii. Les llindes i muntants d'obertures són de pedra.
L'estructura interior ha patit transformacions al llarg del temps i, per tant, ara és força complexa i del tot irregular. A la planta baixa hi ha elements d'estructura anterior a la resta de la construcció, tals com arcs carpanells molt rebaixats, portals i restes d'una antiga escala
Adossats als mas hi ha uns coberts de planta baixa per vehicles i traster. A més hi ha un cobert de fusta aïllat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas Pagès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2018].
# Milorganita

Milorganita, en anglès: Milorganite és la marca registrada d'un fertilitzant biosòlid produït per l'empresa Milwaukee Metropolitan Sewerage District. Aquesta empresa recull aigües residuals de la zona metropolitana de Milwaukee, incloent la de les indústries locals. Aleshores aquesta aigua es tracta a la Jones Island Water Reclamation Facility a Milwaukee Wisconsin amb microbis que digereixen els nutrients que hi troben. L'aigua netejada es retorna al Llac Michigan. Els microbis resultants s'assequen a temperatures entre 900⁰-1200⁰F i queden sense cap patogen.
Aquesta milorganita es fa servir per fertilitzar la gespa. Aquest fertilitzant pràcticament no té sals i, per tant, mai "crema" les plantes fins i tot en les condicions de temperatura més altes. S'aplica cada 8-10 setmanes.
Conté principalment nitrogen orgànic d'alliberament lent, fòsfor enllaçat amb ferro i alumini i molta matèria orgànica. La milorganita es ven als Estats Units, Canadà i el Carib per a camps de golf, gespes de jardins i fertilitzant d'horts i jardins. Milorganite is sold throughout the United States, Canada, and the Caribbean as a golf course and home lawn and
El nom de Milorganite és la contracció de la frase Milwaukee Organic Nitrogen,.
La recerca universitària va trobar que la seva aplicació sobre les plantes actua repel·lent certs animals com els cérvols.

## Referències

* ↑ Matt Miller and George A. O'Connor, Longer-term Phytoavailability of Biosolids-Phosphorus, 101 Agronomy J. 889-896 (2009) or puri.fcla.edu/fcia/etd/UFE0022710
* ↑ Chifford Mortimer, The Lake Michigan Pollution Case, Center for Great Lakes Studies, UWM (May 1981), p. 2-3 (fig. 1, incidence of typhoid fever compared to water purification and wastewater treatment improvements).
* ↑ EPA derails plans to market Milorganite as deer repellent, Milwaukee Journal-Sentinel, January 18, 2009
* ↑ National Biosolids Partnership newsletter January 22, 2009
* ↑ Using Milorganite to Repel White-Tailed Deer from Flowering Perennials Arxivat 2010-08-14 a Wayback Machine., University of Georgia Cooperative Extension
* ↑ Using Milorganite to temporarily repel white-tailed deer from food plots Arxivat 2010-06-09 a Wayback Machine., Odin L. Stephens, et. al., WSFR - Wildlife Management Series No. 2, March 2005

## Enllaços externs

* Milorganite Webpage
* History of Milorganite Arxivat 2012-02-06 a Wayback Machine.
* Washington State Department of Agriculture Fertilizer and Pesticide Database
* USDA Bio-Preferred Program
# Mirall retrovisor

Un mirall retrovisor és un tipus funcional de mirall que posseeixen els automòbils i altres vehicles, que estan dissenyats per permetre-li al conductor veure l'àrea que es troba darrere del vehicle a través de la finestra posterior.
Els miralls retrovisors de vegades són confosos amb els miralls laterals, que són un tipus diferent de miralls que se situen sobre els laterals esquerre i dret de molts vehicles moderns. Si bé aquest tipus de miralls miren cap enrere, el seu propòsit és mostrar-li al conductor l'estat del tràfic a la dreta i a l'esquerra de l'automòbil. Els miralls retrovisors interns i el mirall lateral del costat del conductor són específicament requerits per la legislació que no siguin proveïts d'ampliació i, per tant, són convexs. El conductor està situat tan proper a aquests miralls com envers un desplaçament del seu cap poder expandir en forma apropiada el seu camp de visió. En canvi el mirall lateral del costat de l'acompanyant està situat prou lluny perquè el camp visual sigui fix, per més que el conductor mogui el seu cap i, per tant, un mirall convex és desitjable per expandir el camp visual.
En la seva configuració típica, el mirall retrovisor es troba fixat a la part superior del parabrisa en un muntatge universal que permet que pugui ser girat. Alguns models de vehicles posseeixen el mirall retrovisor muntat en la part superior del tauler. Per ajustar la posició del mirall es recomana asseure's en el seient del conductor en la mateixa posició que s'utilitza per conduir. La utilitat dels miralls pot veure's disminuïda en vehicles que posseeixen grans spoilers o finestres posteriors de dimensions reduïdes, obstruccions en el seient posterior o arrosseguen un remolc. Els miralls retrovisors interiors estan dissenyats per desprendre's fàcilment durant un xoc de manera de minimitzar el dany a un ocupant del vehicle que fos desplaçat i copegés contra el mirall.

## Avions de combat

Molts avions de combat, especialment els caces, disposen de retrovisors. Muntats a l'exterior o a l'interior de la cabina permeten al pilot la visió de la part posterior. En particular per a vigilar la possible presència d'avions enemics.

### Condicions de servei

Els retrovisors exteriors dels caces de la Segona Guerra Mundial havien de suportar, a més de les notables acceleracions, un rang de temperatures prou extremes (-65/+165 graus).

## Bicicletes

Algunes bicicletes posseeixen miralls retrovisors, encara que és més usual que les motocicletes tinguin aquest tipus de dispositius.

## Vegeu també

* Retrovisor exterior

## Enllaços externs

* Les càmeres posteriors en el cotxe seran obligatòries als Estats Units.

## Referències

* ↑ www.fmcsa.dot.gov (anglès)
* ↑ Cory Graff. Flying Warbirds: An Illustrated Profile of the Flying Heritage Collection's Rare WWII-Era Aircraft. Voyageur Press, 3 novembre 2014, p. 68–. ISBN 978-0-7603-4649-5.
* ↑ Flying Magazine, juny 1945, p. 116–. ISSN 00154806.