OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Monument a Josep Tomàs Ventosa

El Monument a Josep Tomàs Ventosa és una obra de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Monument compost d'una base motllurada de planta quadrada que disminueix la secció i descansa sobre uns esglaons, un pedestal amb dues plaques sobreposades amb inscripcions i l'estàtua de Josep Tomàs Ventosa. Els esglaons consten d'una plataforma rectangular amb els costats menors formant un sector circular sobrealçat coronat per dues boles i dos esglaons de planta quadrada.
L'estàtua de Josep Tomàs Ventosa amb els escuts de Vilanova i Barcelona als peus, el de Vilanova davant i darrere i el de Barcelona als costats. La placa del davant porta la inscripció: "Este monumento erigido por subscripción se inauguró el dia 26 de febrero de 1883".

## Referències

* 1 2 «Monument a Josep Tomàs Ventosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Silesiaïta

La silesiaïta és un mineral de la classe dels silicats que forma part del grup de la kristiansenita. Rep el nom de Silèsia, nom llatí de Śląsk, que és una àrea extensa que ocupa més del 50% de la part sud (sud-oest i sud) de Polònia i on es troba la localitat tipus.

## Característiques

La silesiaïta és un sorosilicat que ser aprovat com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2017. La seva fórmula química va ser redefinida l'any 2022, passant a ser: Ca₄Fe₂³⁺Sn₂(Si₂O₇)₂(Si₂O₆OH)₂. Cristal·litza en el sistema triclínic. És l'anàleg de Fe(III) de la kristiansenita. Químicament és similar a la toturita.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del museu mineralògic de la Universitat de Varsòvia amb el número de catàleg: MMWR IV7929.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la pedrera Granite, situada a Szklarska Poręba-Huta, dins el comtat de Jelenia Góra (Voivodat de Baixa Silèsia, Polònia). També ha estat descrita a la pegmatita Kožichovice II, situada a la localitat homònima dins de la regió de Vysočina (Txèquia), i al jaciment d'or i coure d'El Valle-Boinás, a Astúries, associat a les últimes etapes de retrogradació de l'skarn càlcic juntament amb altres minerals com la babingtonita, l'apofil·lita-(KOH) i la hidroandradita. Aquests indrets són els únics de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Silesiaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 juliol 2021].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 70». European Journal of Mineralogy, 34, 6, 09-12-2022, pàg. 591–601. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-34-591-2022 [Consulta: 27 desembre 2022].
* ↑ Pieczka, Adam; Zelek-Pogudz, Sylwia; Gołębiowska, Bożena; Stadnicka, Katarzyna M.; Kristiansen, Roy «Silesiaite, ideally Ca2Fe3+Sn(Si2O7)(Si2O6OH), a new species in the kristiansenite group: crystal chemistry and structure of holotype silesiaite from Szklarska Poręba, Poland, and Sc-free silesiaite from Häiviäntien, Finland» (en anglès). Mineralogical Magazine, 87, 2, 4-2023, pàg. 271–283. DOI: 10.1180/mgm.2023.5. ISSN: 0026-461X.
* ↑ Cepedal, Antonia; Fuertes-Fuente, Mercedes; Martin-Izard, Agustín «Occurrence of silesiaite, a new calcium–iron–tin sorosilicate in the calcic skarn of El Valle-Boinás, Asturias, Spain» (en english). European Journal of Mineralogy, 33, 2, 19-04-2021, pàg. 165–174. DOI: 10.5194/ejm-33-165-2021. ISSN: 0935-1221.
# Obdulio Fernández Rodríguez

Obdulio Fernández y Rodríguez (Frías, província de Burgos, 9 d'abril de 1883 - Madrid, 29 de juny de 1982) és un farmacèutic i metge espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals i de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina.

## Biografia

El 1902 es doctorà en farmàcia a la Universitat Complutense de Madrid i va rebre una pensió de la Junta d'Ampliació d'Estudis a Ginebra i Múnic. El 1907 va obtenir la càtedra de química orgànica de la Facultat de Farmàcia de la Universitat de Granada i posteriorment fou el primer catedràtic d'aquesta especialitat a la Universitat Complutense de Madrid. El 1917 fou nomenat conseller nacional de Sanitat i va ingressar a la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals i fou un dels fundadors de la Societat Espanyola de Física i Química, que va presidir de 1925 a 1926. El 1929 assistí com a representant espanyol a la III Conferència Internacional de Química celebrada a Cambridge i el 1934 fou president del IX Congrés Internacional de Química celebrat a Madrid.
El 1930 fou nomenat degà de la facultat de Farmàcia de la Universitat Complutense de Madrid, també fou membre de la Junta constructora de la Ciutat Universitària de Madrid i president d'Honor dels Col·legis Oficials de Farmacèutics de nombroses ciutats espanyoles. El 1934 ingressà a la Reial Acadèmia Nacional de Medicina.
Ha estat membre de l'Acadèmia de Medicina de París, de l'Acadèmia de Farmàcia de Brasil, de l'Acadèmia de Farmàcia de França i de la Societat Química de Romania. Fou nomenat oficial de la Legió d'Honor i guardonat amb la Medalla Leblanc.

## Obres

* Tratado de Química orgánica aplicada
* La Arquitectura molecular de los agentes terapéuticos
* Conferencias de Química biológica
* Ensayo de Química inmunológica
* Bioquímica del cáncer
* Carracido. Crítica de su obra
* El ritmo en la Naturaleza

## Referències

* ↑ Obdulio Fernández, médico burgálés, necrològica a El País
* ↑ Anales de la Real Academia Nacional de Medicina - 1982 - Tomo XCIX - Cuaderno 4, conté una necrològica en la pàgina 515.
* ↑ Biografia al web de la RANM
* ↑ Biografia Arxivat 2016-04-17 a Wayback Machine. al web de la RAC
# Pablo Jerónimo Grimaldi y Pallavicini

Pablo Jerónimo Grimaldi i Pallavicini (Gènova, 6 de juliol de 1710 - 1 d'octubre de 1789), marquès de Grimaldi, va ser un polític i diplomàtic italo-espanyol. Després d'una àmplia experiència com a ambaixador, Grimaldi va servir com a secretari d'Estat d'Espanya entre 1763 i 1778, ajudant a reconstruir el poder espanyol després de la seva derrota durant la Guerra dels Set Anys. Grimaldi era d'ascendència italiana i membre de la Casa de Grimaldi.

## Biografia

Al servei dels reis Ferran VI i Carles III, va ser ministre plenipotenciari a Suècia i Parma i ambaixador als Estats Generals dels Països Baixos. En 1763 Carles III el va nomenar ambaixador a París on va ajudar a renovar els Pactes de Família amb el secretari francès Étienne François de Choiseul. Això va provocar l'entrada d'Espanya en la guerra amb la Gran Bretanya. També va signar la Pau de París el 1763.
El setembre del 1763, després de l'acomiadament de Ricardo Wall y Devereux, va ser nomenat Secretari d'Estat, càrrec que va ocupar fins a 1776. Va ser reformador, membre del grup conegut com a golillas. Juntament amb el Leopoldo de Gregorio, marquès de Squillace, va ajudar a reprimir els disturbis de 1766 provocats per les reformes de Squellace. (La seva casa va ser saquejada durant els disturbis.) Era membre de la junta que va votar per la supressió dels jesuïtes en 1767.
Després del fracàs de l'expedició contra Alger (1775) va ser destituït i nomenat ambaixador davant la Santa Seu, càrrec que ocuparà fins 1784. Gran d'Espanya, condecorat amb el Toisó d'Or, se li va reconèixer també la condició de Duc de Grimaldi pels serveis prestats a la Corona d'Espanya.

## Referències

* ↑ GRIMALDI, Girolamo A: Dizionario Biografico degli Italiani, Vol. LIX, Roma : Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1998
* ↑ Jerónimo Grimaldi a biografias y vudas
# Portada/efemèride gener 26

Paul Newman
« 25 de gener · 26 de gener · 27 de gener »
# Parentias

Parentís (en francès Parentis-en-Born) és un municipi francès situat al departament de les Landes i a la regió de la Nova Aquitània. Té el jaciment de petroli més gran de l'Europa continental.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 2.490 | 3.769 | 4.036 | 4.076 | 4.056 | 4.430 | 4.951 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1965-1989 | André Mirtin | RPR |
| 1989-2008 | Paul Grimberg | PS |
| 20089- | Christian Ernandorena | UMP |

## Agermanaments

* Ribadeo
* Sălătrucu

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 19 desembre 2010].
| Etapa precedent Biscarròssa | Camí de Sant Jaume Via de Solac | Etapa següent Gastas |
# Pavelló Municipal d'Esports de la Vall d'Hebron

El Pavelló de la Vall d'Hebron, actualment anomenat Centre Esportiu Municipal Olímpics Vall d'Hebron, és una instal·lació multiesportiva situada al districte d'Horta-Guinardó de la ciutat de Barcelona. Des de 1997 és gestionat per l'empresa IGE BCN.

## Història

Va ser inaugurat el 1992 sota el disseny dels arquitectes Jordi Garcés i Enric Sòria per tal d'albergar, aquell mateix any, la fase preliminar del torneig masculí i femení de voleibol dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona, comptant amb graderies provisionals per a uns 2.500 espectadors. Així mateix també va allotjar part de la competició de pilota basca.

## Instal·lacions

L'edificació es divideix en dos recintes autònoms: el Palau d'Esports i el Centre Municipal de Pilota. En conjunt és un edifici rectangular de 122 m per 75 m, amb una superfície total construïda de més de 18.000 m².

### Palau d'Esports

Compta amb un ampli saló amb pistes per a la pràctica de voleibol, bàsquet, handbol o futbol sala i en la qual s'han acollit diversos esdeveniments culturals i socials, així com nombrosos espectacles musicals. Té una capacitat de 1.670 espectadors asseguts.
En els seus magatzems s'han implementat addicionalment sales per a la pràctica de gimnàstica aeròbica, fitness, medicina esportiva i fisioteràpia.

### Centre Municipal de Pilota

Està compost per tres frontons, el major de 54 m de llarg, el curt de 36 m i un trinquet de 30 m per a la pràctica de la pilota basca. Les graderies ofereixen seient a 1.200, 820 i 666 espectadors, respectivament.
Sota els frontons hi ha una piscina climatitzada per a la pràctica i l'aprenentatge de la natació.
# Pavelló Sert

El Pavelló Sert és una obra racionalista d'Arenys de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici blanc que es recolza sobre una base de pedra, i consta de dos mòduls educatius, separats per un corredor d'accés, amb distribuïdor i serveis. Està compost per cinc crugies, cadascuna coberta per una volta catalana que no se subjecta a les parets, sinó sobre jàsseres, i que augmenten l'amplitud de l'espai. Les aules donen a una terrassa orientada al sud que serveix per donar classes a l'aire lliure i està protegida per una llosa de formigó, com l'ala d'un avió, pròpia del primer racionalisme. Aquesta escola ha patit diversos canvis en tant que la seva funcionalitat al llarg del temps, així com part del seu aspecte original, amb modificacions interiors i exteriors que oculten la forma inicial.

## Història

Aquesta escola va ser construïda com a annex de l'antic hospital per a nens amb tuberculosi Can Xifré, per tal que els nens ingressats poguessin continuar estudiant. Tenia una capacitat per a una vuitantena d'estudiants, però mai va funcionar com tal perquè va esclatar la Guerra Civil. Durant la dictadura es va utilitzar com a centre social de la Falange, i posteriorment com a habitatge del director del centre. L'encàrrec va ser del Segell Proinfancia, una organització creada el 1933 durant la Segona República, que tenia com a objectiu recaptar diners per a la construcció i manteniment d'edificis dedicats a la prevenció de la tuberculosi. Es finançava amb els diners que es recollien de la venda de segells de Nadal. Actualment és la seu del Centre de documentació i estudis Salvador Espriu de l'Ajuntament d'Arenys de Mar.

## Referències

* 1 2 «Pavelló Sert». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 maig 2019].
# Pedro Reinel

Pedro Reinel (? - 1542) va ser un cartògraf portuguès del segle xvi, autor de la carta nàutica signada més antiga de Portugal (c. 1485). Aquesta cobria Europa Occidental i part d'Àfrica, i ja mostrava les exploracions realitzades per Diogo Cão en 1482-1485.
Amb el seu fill Jorge Reinel i el cartògraf Lopo Homem, va participar de la construcció de l'Atlas Miller (1519). La seva carta atlàntica de 1505 és la primera carta nàutica amb una escala de latitud.

## Referències

* ↑ African realities and delusions: address given in the Sociedade de Geografia de Lisboa at the closing meeting of the "Semana do Ultramar", 9th June, 1962 (en anglès). Agência-Geral do Ultramar, 1962, p.9.
* ↑ Dejanirah Couto; Rui Manuel Loureiro; Rui Loureiro Revisiting Hormuz: Portuguese Interactions in the Persian Gulf Region in the Early Modern Period. Otto Harrassowitz Verlag, 2008, p. 14–. ISBN 978-3-447-05731-8.
* ↑ Mathew, K. M.. History of the Portuguese Navigation in India, 1497-1600 (en anglès). Mittal Publications, 1988, p.50. ISBN 8170990467.
* ↑ Manuel Orozco y Berra. Materials para una cartografie mexicana por el ingeniero Lic. Manuel Orozco y Berra ... edicion de la Sociedad de geografia y estadistica. Imprenta del gobierno, 1871, p. 40–.
* ↑ Leo Bagrow. History of Cartography. Transaction Publishers, 2010, p. 113–. ISBN 978-1-4128-2518-4.

## Vegeu també

* Història de la cartografia
* Jorge Reinel
* Manuel Godinho de Erédia
# Pedro Sainz de Andino

Pedro Sáinz de Andino y Álvarez Pinceti (Alcalá de los Gazules, Cadis, 11 de setembre de 1786 - Madrid, 24 d'abril de 1863) va ser un jurista espanyol.

## Biografia

S'educa en el Seminari Conciliar de San Bartolomé de Sevilla, i es graduà en batxiller de lleis i es doctorà en la Universitat de Sevilla. Va ocupar la càtedra de Partides de la Universitat i després va ser claustral.
Durant la Guerra del francès no recolza la proposta d'Alberto Lista per crear un exèrcit patriota, mostrant una ideologia afrancesada.
Va exercir el càrrec de promotor fiscal de Terrassa (Bages) i Tortosa (Baix Ebre). Va escriure un projecte de Codi de Comerç que va ser promulgat en 1829, i una llei d'enjudiciament criminal, sancionada en 1830. A aquesta època pertanyen obres com Elementos de elocuencia forense i De los ministros sobre el curso que debe darse al juicio de purificaciones.
El 1829 fou nomenat fiscal del Consell d'Hisenda, i en 1830 Ministre del Consell i Cambra de Castella i membre de la Junta de Loteries i de la de Tractats. El mateix any va rebre la gran creu de l'Orde de Carles III i el 1848 la de l'Orde d'Isabel la Catòlica. En 1848 fou nomenat acadèmic honorari de la Reial Acadèmia de la Història.
A la mort de Ferran VII d'Espanya en 1834 es declarà isabel·lí, i en 1844 Luis González Bravo li va encarregar la revisió de tota la legislació de forests. En 1845 fou nomenat Conseller Reial i president de la Secció de Foment. El 1847 fou vicepresident de la Junta d'Arxius i el 25 de novembre de 1845 va prendre possessió com a conseller real, i després president, de la seva secció de Foment. En 1847 fou nomenat senador vitalici. Va ingressar en l'Acadèmia de la Història el 4 de febrer de 1848. Quan es va jubilar en 1855 era Director general d'Arxius.

## Obres

* De la Constitución y del derecho que tienen todos los pueblos a constituirse del modo que crean más conveniente (abril de 1820)
* Elementos de elocuencia forense (Madrid, 1828)
* De los ministros sobre el curso que debe darse al juicio de purificaciones (agost de 1828)
* Proyecto de código de comercio (1829)
* Exposición al Rey N. S. sobre la situación política del Reino y medios de su restauración (1829)
* Reglamento del Banco Español de San Fernando (1829)
* Ley de Bolsas (1831)
* Ensayo crítico sobre la contratación de la Bolsa de Comercio (Madrid, 1845)

## Referències

* ↑ Pedro Sainz de Andino a la Cadizpedia
* ↑ Pedro Sainz de Andino a biografiasyvidas.com
* ↑ Pedro Sainz de Andino a mcnbiografias
* ↑ Fitxa del Senat
# Perła w koronie

Perła w koronie (en polonès, perla a la corona) és una pel·lícula dramàtica polonesa de 1972 dirigida per Kazimierz Kutz. Va ser inscrita al 25è Festival Internacional de Cinema de Canes. La pel·lícula també va ser seleccionada com a Participació polonesa al Millor pel·lícula en llengua estrangera als Premis Oscar de 1972, però no va ser acceptada com a nominada.

## Argument

La pel·lícula té lloc l'agost de 1934 a la part polonesa de l'Alta Silèsia. La pel·lícula narra la història d'una vaga a la mina fictícia "Zygmunt". Jaś, un jove miner que treballa a la mina en qüestió, té una dona i dos fills petits. Jaś torna a casa del torn. L'endemà s'assabenta que la mina no rendible ha de ser tancada per inundació d'aigua. Esclata una vaga. Les famílies ajuden els vaguistes, malgrat que la mina està envoltada per un cordó policial. Les peticions al Govern segueixen sense resposta, la gestió persisteix, així que els miners anuncien una vaga de fam. La policia pren represàlies interrompent violentament la manifestació. Els miners decidits decideixen continuar la vaga sota terra malgrat l'amenaça imminent d'inundació de la mina, segons el pla original. Finalment, però, la direcció signa un acord i els miners surten a la superfície i tornen amb les seves famílies.

## Repartiment

* Lucja Kowolik - Wikta
* Olgierd Łukaszewicz - Jas
* Jan Englert - Erwin Maliniok
* Franciszek Pieczka - Hubert Siersza
* Jerzy Cnota - August Mol
* Bernard Krawczyk - Franciszek Bula
* Tadeusz Madeja - Ochman
* Henryk Maruszczyk - Alojz Grudniok
* Marian Opania - Albert
* Jerzy Siwy - Milenda

## Referències

* ↑ «Festival de Cannes: Pearl in the Crown». festival-cannes.com. [Consulta: 14 abril 2009].
* ↑ Margaret Herrick Library, Academy of Motion Picture Arts and Sciences

## Enllaços externs

* Perła w koronie (1971) REMASTERED a cda.pl
# Plaça del Pati de Valls

La Plaça del Pati és una plaça de Valls (Alt Camp) que juntament amb la seva font forma un monument inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

A la plaça principal de Valls hi conflueixen els carrers de Jaume Huguet, de Jaume Mercadé, de les Monges, de Miquel Colom, dels Castells i de la Cort. És un conjunt urbanitzat amb jardins, amb tres brolladors, una pèrgola i una font monumental amb una figura noucentista de l'escultor Esteve Monegal. Hi ha també dues figures, un casteller i una matrona, ambdues obres de l'escultor vallenc Josep Busquets.
A un costat de la plaça del Pati hi ha un conjunt monumental integrat per una font i per un grup de columnes disposades compositivament a la part posterior. La font està situada al mig d'una petita piscina circular, i està formada per una peanya que sosté quatre columnes d'ordre dòric damunt les quals hi ha un plataforma circular on se situa, centrada, la figura de La dama de les mans al cap, obra de l'escultor noucentista Esteve Monegal. El conjunt és de marbre blanc. Les 12 columnes arquitrabades de pedra que es troben darrere de la fons són d'ordre dòric, formen un arc en planta i fan de fons al monument.

## Història

Aquesta gran plaça correspon a l'antic pati d'armes del castell de l'Arquebisbe, d'on ha pres el nom. L'any 1783 el castell fou venut a Antoni Baldrich, els successors del qual el van conservar fins fa pocs anys. Al llarg del segle xix es van fer diverses obres de millora en l'aspecte urbanístic del Pati (1816, 1842, 1869). La inauguració de la font monumental es va fer durant les festes de la Candela de l'any 1921. El 1936 es va enderrocar el convent de les Monges Mínimes, obrint-se el carrer Jaume Mercadé i construint-se l'edifici de la Caixa de Pensions i la Caixa d'Estalvis Provincial. La tribuna s'aixecà el 1951, amb motiu de les obres d'urbanització que van donar a la plaça la seva estructura definitiva. Els nous jardins es van fer el 1982.

## Referències

* 1 2 3 «Plaça i font del Pati». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].
# Plessé

Plessé (en bretó Plesei) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 3.938 habitants. Limita amb Saint-Nicolas-de-Redon, Fégréac, Guenrouet, Le Gâvre i Guémené-Penfao.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 3.683 | 3.523 | 3.395 | 3.436 | 3.298 | 3.416 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2008 | Paul Daniel | |
| 2008- | Bernard Lebeau | Divers gauche |

## Personatges il·lustres

* Lucien Petit-Breton, ciclista franco-argentí
# Podi (arquitectura)

En arquitectura hom anomena podi o pòdium una base o pedestal que construïen els antics al voltant dels temples.
Els podis es construïen en els temples en què no es volia o no es podia fer grades més que a la zona frontal, on era l'entrada. Aquest podi era necessari per prevenir el perill de precipitar-se pels intercolumnis de banda de la gent que caminaven pel pòrtic, abans i després dels sacrificis.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.175. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 6 desembre 2014].
Viccionari
# Premi Feroz al millor actor protagonista

El Premi Feroz al millor actor protagonista és un premi cinematogràfic que s'entrega anualment, des del 2014, com a part dels Premis Feroz, creats per l'Associació d'Informadors Cinematogràfics d'Espanya.

## Guanyadors i nominats

| Edició | Any | Guanyador | Obra | Nominats |
| I | 2014 | Antonio de la Torre | Caníbal | Javier Cámara - Vivir es fácil con los ojos cerrados Mario Casas - La mula Eduard Fernández - Todas las mujeres Hugo Silva - Las brujas de Zugarramurdi |
| II | 2015 | Javier Gutiérrez | La isla mínima | Raúl Arévalo - La isla mínima Luis Bermejo - Magical Girl Javier Cámara - La vida inesperada David Verdaguer - 10.000 km |
| III | 2016 | Ricardo Darín | 'Truman' | Ramón Barea - Negociador Javier Cámara - Truman Pedro Casablanc - B, la película Luis Tosar - El desconocido |
| IV | 2017 | Roberto Álamo | Que Dios nos perdone | Eduard Fernández - El hombre de las mil caras Alain Hernández - El rei borni Lewis MacDougall - Un monstruo viene a verme Àlex Monner - La propera pell Antonio de la Torre Martín - Tarde para la ira |
| V | 2018 | Javier Gutiérrez | El autor | Santiago Alverú - Selfie Javier Cámara - Fe de etarras Andrés Gertrúdix - Morir Antonio de la Torre - Abracadabra |
| VI | 2019 | Antonio de la Torre (2) | El reino | Javier Bardem - Todos lo saben José Coronado - Tu hijo Javier Gutiérrez - Campeones Javier Rey - Sin fin |
| VII | 2020 | Antonio Banderas | Dolor y gloria | Antonio de la Torre - La trinchera infinita Karra Elejalde - Mientras dure la guerra Luis Tosar - Quien a hierro mata David Verdaguer - Los días que vendrán |
| VIII | 2021 | Mario Casas | No matarás | Raúl Arévalo - Los europeos Javier Cámara - Sentimental David Verdaguer - Uno para todos Javier Gutiérrez - Hogar |
| IX | 2022 | Javier Bardem | El buen patrón | Roberto Álamo - Josefina Ricardo Gómez - El sustituto Eduard Fernández - Mediterráneo Luis Tosar - Maixabel |
| X | 2023 | Nacho Sánchez | Mantícora | Karra Elejalde – Vasil Miguel Herrán – Modelo 77 l Denis Ménochet – As bestas Nahuel Pérez Biscayart – Un año, una noche Luis Tosar – En los márgenes |
| XI | 2024 | David Verdaguer | Saben aquell | Alberto Ammann per Upon entry (L'arribada) Enric Auquer per El mestre que va prometre el mar Hovik Keuchkerian per Un amor Manolo Solo per Cerrar los ojos |

## Referències

* ↑ http://www.ecartelera.com/noticias/16625/lista-ganadores-premios-feroz-2014/
* ↑ http://feroz.es/nominados-a-los-premios-feroz-2015/ Arxivat 2014-12-17 at Archive.is
* ↑ «La lista completa de ganadores de los Premios Feroz 2019» (en castellà), 19-01-2019. [Consulta: 11 febrer 2019].
* ↑ «Premios Feroz 2020: la lista completa de ganadores» (en castellà), 16-01-2020. [Consulta: 22 gener 2020].