OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Província de Gegharkunik

La província de Gegharkunik (Գեղարքունիքի մարզ, Gegharkunik marz) és una província d'Armènia. La seua capital i municipi més populós és la ciutat de Gavar. Altres municipis importants de la província són Sevan i Vardenis.
La província de Gegharkunik està situada a la meitat oriental d'Armènia, fent frontera amb l'Azerbaidjan i amb l'autoproclamada república de l'Artsakh. Amb una superfície total de 5.348 quilòmetres quadrats, és la província més gran de tota l'Armènia. Tot i això, uns 1.278 quilòmetres quadrats o vora el 24 percent de la superfície provincial es troba ocupada pel llac Sevan, la massa d'aigua més gran de la regió transcaucàsica i una de les majors atraccions turístiques del país.

## Geografia

La província de Gegharkunik compta amb una superfície total de 5.348 quilòmetres quadrats, el que la fa ser la província més gran de l'Armènia en termes de superfície. Geogràficament, Gegharkunik es troba a la part oriental del país i limita amb les províncies de Tavuix al nord, Ararat i Kotaik a l'oest, Vaiotx Dzor al sud i amb l'Azerbaidjan a l'est.
Gegharkunik té un paisatge característic de muntanya. El terreny està dominat per les muntanyes de Geghama per la banda occidental, les muntanyes de Vardenis pel sud, les de Sevan per l'est, les de Miapor pel nord-est i les de Kenats pel nord. L'alçada de les muntanyes va des dels 2.500 als 3.500 metres.

### Clima

El clima de Gegharkunik és fred i amb neu a l'hivern, mentres que l'estiu es caracteritza per un clima càlid i humid. La mitjana anual de precipitacions a la província es troba entre els 500 i 600 mm sota els 2000 metres, mentres que a les zones muntanyoses pot arribar als 1000 mm.

## Història

Des de l'any 1930 fins al 1995, l'actual província de Gegharkunik estigué dividida en 5 raions de l'antiga República Socialista Soviètica d'Armènia: els de Sevan, Kamo, Krasnoselsk, Martuni i Vardenis. Amb la reforma del sistema territorial del 1995, els cinc antics raions van convèrger en l'actual província.

## Transport
### Ferrocarril

La ciutat costanera i turística de Sevan va tindre una estació de ferrocarril que connectava amb la capital nacional, Erevan.

### Carretera

* Autopista M4 (Erevan-Sevan) - Autopista M10 (Sevan-Martuni) - Autopista M11 (Martuni-Vardenis) - Autopista M14 (Tsovagyugh-Vardenis)

## Referències

* ↑ https://www.gov.am/en/regions/
* ↑ http://armenia-tour.am/location/armenia/gegharkunik-province/?lang=en
* ↑ https://www.un.org/Depts/Cartographic/map/profile/armenia.pdf
* ↑ «Lake Sevan». Arxivat de l'original el 2020-11-01. [Consulta: 15 novembre 2020].
# Balsfjord

Balsfjord (en sami septentrional: Báhccavuotna; en kven: Paatsivuono) és un municipi situat al comtat de Troms, Noruega. El centre administratiu del municipi és el poble de Storsteinnes. Altres pobles són Mestervik, Mortenhals, i Nordkjosbotn. Té una població de 5.701 habitants (2016) i una superfície de 1,496.93 km².
El municipi envolta dos fiords: el Malangen i el Balsfjorden, envoltats de zones agrícoles sota majestuosos cims incloent-hi els Alps de Lyngen.

## Informació general

Balsfjord era al principi una part del gran municipi de Tromsøe landdistrikt, però va ser separat d'aquest el 1860 per formar el seu municipi propi. Balsfjord tenia una població inicial de 3,610. L'1 de gener de 1871, Malangen (població: 1,425) va ser separat d'ell, deixant Balsfjord amb 2,255 habitants. L'1 de gener de 1875, una part de Lyngen (població: 7) va ser transferit a Balsfjord. L'1 de gener de 1905, una part de Balsfjord (població: 5) va ser transferida a Målselv.

### Nom

El nom del municipi prové del Balsfjorden (Sami del nord: Báhccavuotna). El significat del primer element és incert, però probablement pot associat amb el Norse déu Baldr o el Vell Norse.

### Escut d'armes armes

L'escut d'armes és modern. Se'ls hi va concedir el 21 de novembre de 1986. Les armes mostren un groc llaura en un fons vermell. Això simbolitza el fet que la font principal de l'ingrés en el municipi és l'agricultura.

### Esglésies

L'Església de Noruega té dues parròquies (sokn) dins del municipi de Balsfjord. És part del denegat d'Indre Troms a la Diòcesi de Nord-Hålogaland.
Esglésies a Balsfjord :
| Parròquia (Sokn) | Nom de l'església | Ubicació de l'Església | L'any de construcció |
| Balsfjord | Església Balsfjord | Balsfjord | 1856 |
| Balsfjord | Església Nordkjosbotn | Nordkjosbotn | 1987 |
| Balsfjord | Església Storsteinnes | Storsteinnes | 1968 |
| Malangen | Església Malangen | Mortenhals | 1853 |
| Malangen | Església Mestervik | Mestervik | 1968 |

## Història

El poble sami eren els habitants originals de la zona, però al voltant del 1800 nous pobladors van venir de Finlàndia, de la costa, i de Sørlandet, i avui queden molt poques traces de la cultura Sami. Del segle xviii fins al segle xx, hi havia molts caçadors amb parany de Balsfjord actius en diversos llocs de l'Àrtida, des de Groenlàndia a Nova Terra.

## Transport

La Ruta europea E6 i ruta europea E8 travessen el municipi.

## Residents notables

* Gunda Johansen, un polític local

## Referències

* ↑ «Població l'1 de gener de 2016. Tot el país, comtats i municipis» (en anglès). Oficina Central d'Estadístiques de Noruega. [Consulta: 8 setembre 2016].
* ↑ Jukvam, Dag. «Historisk oversikt over endringer i kommune- og fylkesinndelingen» (en norwegian). Statistisk sentralbyrå, 1999.
* ↑ «Balsfjord» (en norwegian). Store Norske Leksikon, 2010.
* ↑ Norske Kommunevåpen. «Nye kommunevåbener i Norden», 1990. [Consulta: 1r desembre 2008].

## Enllaços externs

* Full de fet municipal Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine. de Noruega d'Estadístiques
* Troms Guia de viatge de Wikivoyage
* La definició de diccionari de balsfjord a Wiktionary
# Gallarda

La gallarda (francès: gaillarde, italià: gagliarda) és una dansa de cort, «pròpia de les classes acabalades» típica de la música del Renaixement. Prové d'Itàlia i era molt popular a les corts de França als segles xvi-xvii. Té un caràcter vigorós amb un tempo més aviat ràpid i metre binari compost. Sovint es començava amb una pavana llenta, seguida per una gallarda o courante.
Els primers exemples impresos (1530) és troben en l'obra de Pierre Attaingnant (1494-±1551). L'organista italià Giovanni Maria Radino (+1550-±1610) també en va publicar en el seu llibre del 1592 Primo libro d'intavolatura di balli d'arpicordo.

## Referències

* ↑ Font i Grasa, 2022.
* ↑ «gallarda». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 5 setembre 2022].
* ↑ SSM. «gallarda». Gran Enciclopèdia de la Música. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 5 setembre 2022].
* ↑ «La pavana que no es balla». Museu de la Música, 16-01-2020. [Consulta: 5 setembre 2022].
* ↑ M.L.A. «Radino». A: The Musical Times (en anglès). Londres: Novello, 1 octubre 1894, p. 663-666.

## Bibliografia

* Font i Grasa, Pere «Aquell Trovar, introducció a la dansa del Renaixement». Catalunya Press, 09-02-2022.

## Enllaços externs

* «Gagliarda» (vídeo). Vento del Tempo, s.d.
# Carruca

Carruca va ser un carruatge que no s'esmenta abans de l'època imperial. El primer que en va parlar va ser Plini el Vell.
Tenia quatre rodes, com la reda, i era usat pels viatges. Es diu que Neró va viatjar en més de mil carrucae. Era usat per persones distingides, com el carpèntum, i sovint estava cobert de plaques de bronze, plata i fins i tot or. Alexandre Sever va concedir el dret d'ús de la carruca als senadors. Marcial diu que una aurea carruca tenia el mateix cost que una granja. Eren estirades per mules (mulae carrucariae). El terme va patir un canvi de significat a durant l'edat medieval passant de designar, en el seu significat clàssic, un carruatge a un tipus d'arada.

## Vegeu també

* Carrosser

## Referències

* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, XXXIII, 140
* 1 2 Rivers, Theodore John «The Meaning of ‘carruca’ in the ‘Leges Barbarorum’» (en anglès). Traditio, 40, 1984/ed, pàg. 297–300. DOI: 10.1017/S0362152900003950. ISSN: 0362-1529.
* ↑ Penelope Chicago. Carruca.
* ↑ «Romae Vitam. Roman Carriages». Arxivat de l'original el 2017-02-26. [Consulta: 26 febrer 2017].
* ↑ Samuel Pitiscus; Barral Dictionnaire des antiquités romaines, ou explication des cérémonies... sacrées et profanes... communes aux grecs et romains. Delalain, 1765, p. 277–.
* ↑ Conservacion de monarquías ... Quinta edicion, 1805, p. 284–.
* ↑ Pline l'Ancien; Poinsinet de Sivry Histoire naturelle de Pline traduite en françois, avec le texte latin rétabli d'après les meilleures leçons manuscrites ; accompagnée de Notes critiques pour l'éclaircissement du texte, et d'Observations sur les connoissances des anciens comparées avec les découvertes des modernes. Tome Premier-Douzième [par Louis Poinsinet de Sivry. A. G. Meusnier de Querlon, J. E. Guettard et autres]. chez la Veuve Desaint, 1772, p. 468–.
* ↑ Encyclopédie méthodique. Antiquités, mythologie, diplomatique des chartres et chronologie: Tome premier. Chez Panckoucke, Libraire, hôtel de Thou, rue des Poitevins, 1786, p. 671–.
* ↑ «Arada». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 29 agost 2021].
# David Pritchard

David Brine Pritchard (19 d'octubre de 1919 — 12 de desembre de 2005) fou un escriptor britànic de llibres d'escacs i d'altres jocs, com el go.
Els seus llibres, dels quals se'n van vendre molts exemplars, són molt coneguts en l'àmbit dels escacs. És especialment conegut com a autor de l'"Enciclopèdia de variacions dels escacs" (The Encyclopedia of Chess Variants), on es descriuen més de 1.400 variacions d'aquest joc de tauler.
Fou director de jocs de la Mind Sports Organisation, (una entitat britànica dirigida a la promoció dels jocs mentals, com els escacs, el go, o l'scrabble), i president de la British Chess Variants Society. Segons aquesta darrera organització, molt del material inèdit relacionat amb la recerca de Pritchard sobre els escacs i les seves variacions, es troba físicament entre el llegat de la biblioteca de Ken Whyld al Museu Suís del Joc.

## Llibres

* Go: A guide to the game (1973), ISBN 0-8117-0740-7
* Brain Games: The World's Best Games for Two (1982), ISBN 0-14-005682-3
* Puzzles for Geniuses (1984), ISBN 0-13-744632-2
* First Moves: How to Start a Chess Game (1986), ISBN 0-06-463718-2
* Puzzles and Teasers for the Easy Chair (1988), ISBN 0-7160-0796-7
* Beginning Chess (1992), ISBN 0-451-17438-0
* The Encyclopedia of Chess Variants (1994), ISBN 0-9524142-0-1
* Card Games (1995), ISBN 0-7136-3816-8
* Patience Games with David Parlett (1996), ISBN 0-7136-4208-4
* The Right Way to Play Chess (2000), ISBN 1-58574-046-2
* Popular Chess Variants (2000), ISBN 0-7134-8578-7
* Honeycomb Chess with Douglas Graham Reid (2002), ISBN 095241421X
* The New Mahjong: The International Game (2004), ISBN 0-7160-2164-1
* A Family Book of Games (2007), ISBN 1-902407-52-0
* The Classified Encyclopedia of Chess Variants (2007), ISBN 0-95551-680-3
* Teach Yourself Mahjong (2007), ISBN 0-07-147882-5

## Referències

* ↑ The Times (Londres). Pàg. 66. 17 de gener de 2006.
* ↑ British Chess Variants Society http://www.bcvs.ukf.net/ Arxivat 2010-04-28 a Wayback Machine. "Els arxius de David Pritchard han estat preparats per ser transferits al Musée Suisse du Jeu, on es conservaran a la Biblioteca Ken Whyld i estaran a disposició dels futurs investigadors." [Consulta: 12 març 2010]

## Enllaços externs

* David Pritchard 1919 - 2005 Arxivat 2006-06-15 a Wayback Machine. per John Beasley, Variant Chess, Núm. 51, gener de 2006, pp 98, 99.
* David Brine Pritchard (biografia)
# Agrioquèrids

Els agrioquèrids (Agriochoeridae) són una família extinta de mamífers artiodàctils que visqueren a Nord-amèrica entre l'Eocè mitjà i el Miocè inferior. Se n'han trobat restes fòssils al Canadà, els Estats Units i Mèxic. Tenien les dents molars de tipus braquidont i bunoselenodont. A diferència dels oreodonts posteriors, conservaven l'hàl·lux i el pòl·lex. El primer representant d'aquest grup, Protoreodon, és probablement el tàxon germà de tots els altres mericoidodontoïdeus.

## Referències

* 1 2 Entrada «Agriochoeridae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 16 juny 2023].
* ↑ Rose, 2006, p. 300.

## Bibliografia

* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
# Xavier Mayor i Farguell

Xavier Mayor i Farguell (Barcelona, 2 d'octubre de 1960) és doctor en biologia i especialista en planificació ambiental estratègica. Biòleg especialista en ecologia aplicada i planificació estratègica de l'entorn. El seu àmbit d'estudi és l'ecologia terrestre i la seva aplicació en la planificació i gestió de l'entorn. Ha estat investigador del Centre de Recerca Ecològica i d'Aplicacions Forestals de la Universitat Autònoma de Barcelona i tècnic del Servei de Planificació de l'Entorn Natural al Departament de Medi Ambient de la Generalitat de Catalunya. Des del 1999 duu a terme estudis i treballs en relació amb l'entorn, l'urbanisme i el territori per a organismes administratius i empreses del sector.

## Referències

* ↑ «Xavier Mayor Farguell». Metròpolis Barcelona. Àrea Metropolitana de Barcelona. [Consulta: 20 gener 2025].
* ↑ «Xavier Mayor». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Orikum

Orikum or Pashaliman (turc: Paşalimanı) és un poble i antic municipi del comtat de Vlorë, al sud-oest d'Albània. Fou integrat en el municipi de Vlorë en virtut de la reforma de l'administració local promulgada el 2015. El 2011 tenia 5.503 habitants.
Correspon a la ciutat antiga d'Òricon, tot i que en aquell temps el nucli es trobava 4 km a l'oest. A l'edat mitjana era coneguda com a Jericó. Quan formava part de l'Imperi Romà d'Orient, fou ocupada per Bohemon de Tàrent, fill de Robert Guiscard, en el marc de les guerres romano-normandes.

## Referències

* ↑ «Law nr. 115/2014» (en albanès) p. 6.376. [Consulta: 25 febrer 2022].
* ↑ «Albania (Division): Municipalities and Municipal Units» (en anglès), 20 febrer 2017. [Consulta: 2 març 2024].
* ↑ Comnena, 2021-2025, llibre I, capítol XIV, secció 4.

## Bibliografia

* Comnena, A. «Alexíada». Viquitexts, 2021-2025.
# Nicèfor Sinadè

Nicèfor Sinadè (grec medieval: Νικηφόρος Συναδηνός, Nikiforos Sinadinós; mort el 18 d'octubre del 1081 a Dirràquion) fou un noble romà d'Orient que el 1080 i el 1081 fou durant un breu temps el successor designat de l'emperador Nicèfor III Botaniates.

## Biografia

Després de la seva pujada al tron el 24 de març del 1078, l'emperador Nicèfor III havia contret matrimoni amb Maria d'Alània, l'exmuller de l'emperador deposat Miquel VII Ducas, per legitimar la seva posició. Tanmateix, Constantí Ducas, el fill de Maria amb Miquel, perdé la seva condició de coemperador, puix que Nicèfor no estava d'acord amb la seva prometença a Helena, filla del duc normand Robert Guiscard. El 1080, Nicèfor Sinadè, un nebot de l'emperador, en fou designat el successor. Malgrat que Anna Comnena trobava que era un home «de llinatge il·lustre, ben plantat, forçut i eixerit», titllà aquesta decisió de cras error, car donava als normands un pretext per atacar l'Imperi Romà. Nicèfor fou promès a Zoè Ducena.
Maria d'Alània, que discrepava del seu marit, feu costat al cop d'estat del general Aleix Comnè, que accedí al tron el 4 d'abril del 1081. Juntament amb Constanci Ducas, Lleó Diògenes i Nicèfor Diògenes, fou un dels joves generals que l'octubre del 1081 sortiren a l'encontre dels invasors normands en la batalla de Dirràquion, en la qual caigué mort.

## Referències

* ↑ Comnena, 2021-2025, llibre II, capítol II, secció 1.
* 1 2 Skoulatos, 1980, «Nicéphore Synadénos».

## Bibliografia

* Comnena, A. «Alexíada». Viquitexts, 2021-2025.
* Skoulatos, B. Les personnages byzantins de l'Alexiade: Analyse prosopographique et synthèse (en francès). Bureau du Recueil Collège Érasme i Éditions Nauwelaerts, 1980. OCLC OCLC.
# Afra Bianchin

Afra Bianchin (Montebelluna, 28 de març de 1937 - Trevignano, 30 de juliol de 2011) fou una arquitecta italiana.
Va estudiar amb Tobia Scarpa (Venècia, Itàlia, 1935) a l'Istituto Universitario di Architettura de Venècia. Gairebé des dels seus inicis treballen en col·laboració. El seu primer treball com a dissenyadors industrials el van realitzar per a l'empresa de vidre de murano Venini el 1958. El 1960: any que obren el seu propi estudi, dissenyen mobiliari per a l'empresa Gavina, destacant el sofà Bastiano (1961). El 1962 creen un programa d'identitat corporativa per a Benetton i el 1964 són els arquitectes de la fàbrica d'aquesta companyia. Els seus dissenys se centren principalment en el mobiliari, la i el parament de la llar, i han treballat per empreses com B&B Itàlia, Knoll, Flos o Cassina.
El 1980 comencen a treballar amb empreses espanyoles com mobles Casas per a qui dissenyen la cadira Veronica (1986). La seva obra ha estat fruit de diverses exposicions i pertany a les col·leccions d'importants museus. Han estat guardonats amb nombrosos premis. Entre els seus dissenys cal destacar la cadira Africa (1975) o el llum Papillon (1973).

## Referències

* ↑ «Fitxa al web del Disseny Hub Barcelona». Arxivat de l'original el 2012-11-27. [Consulta: 15 abril 2012].

## Enllaços externs

* Fitxa Arxivat 2012-11-27 a Wayback Machine. a la col·lecció de Disseny Industrial del Disseny Hub Barcelona
# Meinard III de Gorízia-Tirol

Meinard III (Landshut, 9 de febrer de 1344 - Castell de Tirol, 13 de gener de 1363) va ser duc nominal de l'Alta Baviera i l'últim comte del Tirol, primer i únic de la casa de Wittelsbach successora dels Meinardins o Gorízia-Tirol. Meinard era fill del duc Lluís V de Wittelsbach i de la comtessa Margarida Maultasch, comtessa del Tirol i, per tant, el darrer descendent de Meinard I de Gorízia-Tirol, comte de Gorízia que havia heretat el Tirol el 1253.
Meinard III va néixer a Landshut i des del naixement fou comte de Tirol. El 4 de setembre de 1359 es va casar amb Margarida d'Àustria (1346 - 14 de gener 1366), filla de l'aliat del seu pare, Albert II, duc d'Àustria, i en aquesta ocasió els seus pares van quedar absolts de ser excomunicats.
Després de la mort del seu pare Lluís, el 1361, va pujar al govern ducal de l'Alta Baviera, en què va ser fortament influenciat pels seus familiars els Wittelsbach.
Meinard III va morir al castell de Tirol prop de Merano, el 1363. La seva primerenca mort va induir a la seva mare a cedir el Tirol al duc austríac Rodolf IV d'Habsburg. A l'Alta Baviera la línia va quedar extingida i el territori va passar al seu oncle Esteve II de Baviera-Landshut, una de les dues divisions (1353) del ducat de Baixa Baviera (l'altre era Baviera-Straubing). Esteve II va reclamar el Tirol i el va envair però finalment va abandonar el comtat el 1369, a canvi d'una compensació financera enorme dels Habsburg.

## Referències

Alfred Wendehorst: Das Bistum Eichstätt. Band 1: Die Bischofsreihe bis 1535. Berlín 2006, ISBN 978-3-11-018971-1.
# Protocol d'inici de sessió

El protocol d'inici de sessió (en anglès Session Initiation Protocol, SIP) és un protocol desenvolupat per l'IETF MMUSIC Working Group i és un estàndard proposat per inicialitzar, modificar i terminar una sessió interactiva d'usuari que impliqui elements multimèdia com ara vídeo, veu, missatgeria instantània, jocs en línia i realitat virtual. Al novembre de l'any 2000, SIP va ser acceptat com un protocol de senyalització 3GPP. És un dels principals protocols de senyalització per VoIP juntament amb H.323.
Els clients SIP habitualment usen el port TCP i UDP 5060 per connectar-se als servidors SIP. Bàsicament s'utilitza per iniciar o finalitzar trucades de veu o de vídeo, ja que les comunicacions de veu o de vídeo es fan amb RTP.
Un dels objectius de SIP era proporcionar un protocol de senyalització i configuració de la trucada per a comunicacions basades en IP que pogués suportar totes les funcions de processament de la trucada de la xarxa telefònica commutada. El protocol SIP no defineix aquestes característiques per si mateix, ja que només se centra en configuració de la trucada i senyalització. Tot i així ha estat dissenyat per permetre aquestes característiques en els elements de la xarxa coneguts com a Proxy Servers i User Agents. I aquestes característiques permeten dur a terme accions com ara marcar un número, fer sonar un telèfon, sentir tons d'espera o de línia ocupada. La implementació i la terminologia d'aquestes funcions és diferent en el món SIP però de cara a l'usuari final, el comportament és similar.

## Vegeu també

* Media Gateway Control Protocol (MGCP)
* VoIP

## Enllaços externs

* http://www.cs.columbia.edu/sip/ Pàgina d'en Henning Schulzrinne sobre SIP (Columbia University)
* http://www.cs.columbia.edu/~hgs/ Pàgina d'en Henning Schulzrinne, coautor del protocol SIP
# Pic de Lleràs

El Pic de Lleràs o Puig de Lleràs (en la pronúncia local, «Pui») és una muntanya de 1692 metres que és dins del terme municipal de Tremp, quasi al límit amb el municipi de Conca de Dalt (antic terme de Toralla i Serradell), al Pallars Jussà, al punt de trobada de la Serra de Castellet amb la Serra de Sant Salvador, dos dels contraforts sud-orientals de la Serra de Sant Gervàs. Pertanyia al municipi d'Espluga de Serra, de l'Alta Ribagorça, fins que el 1970 aquest antic municipi fou agregat al de Tremp. Al cim hi ha un vèrtex geodèsic
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC amb el nom de Pui de Lleràs.

## Referències

* ↑ Una de les característiques distintives del dialecte pallarès és la reducció a [i] o [j] de les fricatives i africades palatals sordes i sonores
* ↑ «pic de Lleràs». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 27 juliol 2022].
* ↑ referència 257084001 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Blackfoot

«Blackfoot» té aquests significats:
* Confederació blackfoot, ètnia de parla algonquina
* Blackfoot o sihasapa, ètnia de parla siouan
* llengua blackfoot, idioma de la família algonquina
* Blackfoot (cabdill) (Montana, 1795-1877), cap dels indis crows a la dècada del 1850, delegat crow en el Tractat de Fort Laramie (1868)
* Blackfoot (riu de Montana), riu de règim que recorre l'oest de Montana (EUA)