OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Presó Vella de Castelló d'Empúries

Presó Vella de Castelló d'Empúries és un edifici del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment allotja el Museu d'Història Medieval.

## Descripció

Situat dins de l'antic nucli emmurallat de Castelló d'Empúries, al barri del Mercadal, en el que es coneixia com la Plaça del Gra (actual Plaça de Jaume I), formant cantonada amb el carrer de la Presó.
Edifici format per tres crugies, amb teulada a dues vessants de teula i carener paral·lel a la façana de la plaça. Consta de planta baixa i un pis, amb un recreixement superior fruit de l'última rehabilitació. La crugia que alberga l'antiga cúria ha estat molt transformada internament, adaptant-la al seu nou ús. Es conserven, però algunes mènsules de tall. Adossat a la part posterior hi ha el cos de la presó. A la planta baixa hi ha arcs de mig punt, bastits amb pedra, i altres de rebaixats, que combinen la pedra amb el maó. És on es localitzen les cel·les dels presos, distribuïdes al voltant d'un pati interior. La primera planta, a la que s'accedia per unes escales de pedra, està destinada actualment al museu de la presó. Exteriorment, l'edifici està bastit amb un aparell de carreus ben escairats lligats amb morter. La façana de la plaça presenta un gran portal d'arc de mig punt adovellat i, al seu costat, una finestra gòtica trilobulada, amb les columnetes i els capitells restituïts. Al primer pis hi ha una altra finestra rectangular trilobulada, totalment restituïda, que no perd consonància amb l'anterior. La façana de la presó també té un portal d'arc de mig punt adovellat, amb els brancals de carreus escairats. Al primer pis hi ha tres petites finestres d'obertura quadrada, amb els brancals i les llindes de pedra, i dues d'elles amb reixa de ferro forjat.

## Història

Edifici gòtic construït vers 1336 que integrava dues funcions pròpies de la vila medieval: la Cúria, seu del tribunal de justícia, i la Presó on ingressaven els condemnats. A la cúria, a migdia, hi destaca la façana que dona a la plaça de Jaume I (antiga plaça del Gra), amb finestrals gòtics que han estat restaurats. La presó, al nord, té portal adovellat i dues finestres reixades a la façana. A l'interior, petites cel·les es distribueixen a l'entorn del pati. S'hi han conservat curiosos grafits fets pels presos en diferent èpoques.
L'any 2001 fou rehabilitada i restaurada per albergar l'Arxiu Històric i l'Oficina de Turisme. Al mateix temps es va museïtzar l'interior de la presó.

## Referències

* 1 2 3 4 «Presó Vella de Castelló d'Empúries». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Parc Nacional del Canyó Negre del Gunnison

El Parc Nacional del Canyó Negre del Gunnison (Black Canyon of the Gunnison National Park) és un parc nacional dels Estats Units localitzat a l'estat de Colorado. Consta d'un estret i profund congost que pertany al riu Gunnison. Va ser establert originalment com un monument nacional el 1933, però es va convertir en un parc nacional el 1999. Ocupa una àrea de 83 quilòmetres quadrats. El canyó pren el seu nom a partir de les seves parets tacades i plenes de liquen, les quals accentuen la foscor de l'abisme.
El Canyó Negre del Gunnison conté una gran varietat de flora i fauna. Algunes plantes comuns que són natives són el trèmol, el pi Ponderosa, el sagebrush (Artemisia tridentata), la caoba del desert (Cercocarpus ledifolius), el ginebre de Utah, el roure de Gambel (Quercus gambelii) i el freixe unifoliat (Fraxinus anomala). La fauna al parc inclou el coiot, el uapití, garses, àguiles, i el cérvol mul. A més, el canyó és la llar d'un nombre d'aus residents com el duc americà, la merla d'aigua americana, i gaig de Steller (Cyanocitta stellerii) i els aus migratòries com el siàlid muntanyenc, el falcó pelegrí, el falciot de coll blanc i el cargolet de canyó (Catherpes mexicanus).

## Referències

* ↑ «Black Canyon of the Gunnison National Park: Plants». National Park Service.
* ↑ «Black Canyon of the Gunnison National Park: Animals». National Park Service.

## Enllaços externs

* Black Canyon of the Gunnison National Park (anglès) (castellà)
# Can Vidalic (Bàscara)

Can Vidalic és una casa del municipi de Bàscara (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat dins del nucli antic de la població de Bàscara, a la banda sud-est del terme i formant cantonada entre la plaça Major i la del Pessebre.
Edifici cantoner de planta rectangular format per dos cossos adossats, el principal amb la coberta de dues vessants de teula i distribuït en planta baixa i dos pisos, i el secundari, posterior cronològicament, està distribuït en tres crugies, amb la teulada d'un sol vessant i dues plantes d'alçada. La façana principal, orientada a la plaça, presenta un portal d'arc rebaixat d'accés a l'interior, el qual reforma una antiga porta de mig punt bastida amb pedra desbastada. Al costat, l'antic portal principal de mig punt adovellat ha estat reconvertit en finestra. Al primer pis destaquen dues grans finestres triforades amb llinda d'arquets trilobulats, sostinguts per fines columnes rematades amb capitells decorats, actualment restituït. Les dues finestres rectangulars de la segona planta també són restituïdes. A mode decoratiu, la façana presenta dues cornises motllurades que marquen la separació entre els pisos i està rematada per un ràfec múltiple bastit amb maons. La façana de migdia és radicalment diferent a la principal. De factura recent, presenta obertures d'arc rebaixat bastides amb maons, a la planta baixa, de mig punt al primer pis i rectangulars a la segona planta. Aquesta façana està arrebossada i pintada, mentre que la principal és bastida amb carreus i carreuons de pedra, disposats en filades regulars.

## Història

La situació de la població de Bàscara prop del camí reial va fer que s'hi establissin hostals per allotjar els viatgers. Les notícies més antigues referents a aquests locals són del segle xiv, tot i que probablement ja existien molt abans.
En un capbreu datat l'any 1473 s'esmenta tres cases definides com a hostals, situades a la banda de llevant de l'actual plaça Major. Una d'elles és can Vidalic, propietat d'Antoni Fares, prevere.
L'any 1512 era propietat de Caterina Cella, filla del difunt notari Pere Cella i esposa de Joan Çafont-Cella, també notari de la vila. L'any 1569 figura com a propietari el fill i hereu de Caterina, Jaume Çafont-Cella, també notari, però continuava funcionant com hostal. L'any 1634 és regentat per Francesc Puig, hostaler del portal, que probablement el tenia llogat.
El cos secundari de la construcció actual, amb la façana orientada a la plaça del Pessebre, ocupa el mateix lloc que l'antic hostal de Posada, llegat pel seu propietari, el notari Tomàs Bassols, a la seva neboda Lluïsa l'any 1795. Al segle xix, a l'hostal també se'l anomena de la Parada o bé mesón, en documents escrits en castellà. Aquesta construcció també es pot relacionar amb el capbreu del 1473. N'era titular Aldonça, vídua de Ponç Riera, hostaler de Bàscara. Actualment, hi ha un restaurant.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Vidalic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 gener 2014].
# Can Ximenes

Can Ximenes és un edifici de Mataró (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici en cantonada de planta baixa i tres plantes pis. El balcó longitudinal del primer pis i els capitells jònics de les pilastres de façana emmarquen el volum de l'edifici sobre la plaça. Els balcons del segon i tercer pis s'aguanten sobre cartel·les. En la part alta de l'edifici sobresurten una sèrie de dentellons sota la cornisa neoclàssica que aguanta l'acroteri llis i horitzontal. La planta baixa presenta quatre arcs, dos dels quals, a la cantonada, formen part de la capella de Sant Sebastià, restaurada a la dècada dels anys vuitanta, amb una escultura de Perecoll.

## Història

L'edifici neoclàssic està construït sobre terrenys pertanyents a l'antiga muralla. La façana conserva els escuts del Principat, de la ciutat i de Barcelona (segle xvi), procedents del portal de Barcelona de la muralla. L'edifici, enderrocat pel seu estat de ruïna, va ser reconstruït l'any 1980 per l'arquitecte Miquel Brullet i Monmany.

## Referències

* 1 2 «Can Ximenes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Cantó d'Ambérieu-en-Bugey

El cantó d'Ambérieu-en-Bugey (en francés canton d'Ambérieu-en-Bugey) és una divisió administrativa francesa del departament de l'Ain, situat al districte de Belley. Té 18 municipis i el cap és Ambérieu-en-Bugey.

## Municipis
### 1790-2015

Antic cantó d'Ambérieu-en-Bugey
* L'Abergement-de-Varey
* Ambérieu-en-Bugey
* Ambronay
* Bettant
* Château-Gaillard
* Douvres
* Saint-Denis-en-Bugey
* Saint-Maurice-de-Rémens

### 2015-

* L'Abergement-de-Varey
* Ambérieu-en-Bugey
* Ambronay
* Ambutrix
* Arandas
* Argis
* Bettant
* Château-Gaillard
* Cleyzieu
* Conand
* Douvres
* Nivollet-Montgriffon
* Oncieu
* Saint-Denis-en-Bugey
* Saint-Maurice-de-Rémens
* Saint-Rambert-en-Bugey
* Torcieu
* Vaux-en-Bugey

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 | 2012 |
| 11.673 | 13.131 | 14.164 | 15.634 | 17.339 | 18.997 | 21.438 | 29.334 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes ||||||||

## Consellers departamentals

Consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | Roger Deléaz | PCF |
| 1951-1958 | Henri Bourbon | PCF |
| 1958-1976 | Léon Tournier-Billon | SFIO, després PS |
| 1976-1982 | Paul Combier | PS |
| 1982-1994 | Gérard Lora-Tonet | PS |
| 1994-2001 | Gilles Piralla | RPR, després Divers droite |
| 2001-2015 | Daniel Benassy | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Consellers departamentals :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 2015 - | Sandrine Castellano | UDI | |
| 2015 - | Christophe Fortin | LR | |
# Carboner (feina)

Un carboner és la persona que fabrica, ven i/o distribueix carbó. Abans de la difusió de l'energia elèctrica, el carbó era una de les matèries més populars per a la generació de calor. El carbó tenia nombrosos usos: s'utilitzava a l'interior de les planxes tant en cases particulars com en establiments de sastreria, en les fargues per treballar el metall, servia per a les estufes i forns dels domicilis i fins i tot com a combustible en els cotxes de gasogen. El terme carboner pot referir-se a la persona que fabrica carbó en una carbonera a partir de llenya. La carbonera es forma de manera artesanal posant els mateixos troncs de llenya en forma de con i coberts d'una capa de terra d'uns 20 cm de gruix. A la part superior del forn es practica una llar de foc i es fan respiradors a la base per avivar el foc. S'introdueixen brases per la xemeneia i s'alimenta amb blocs de fusta regularment. Al cap d'uns 20 o 30 dies els troncs de fusta s'han reduït a carbó. Carboner també pot referir-se al mosso que distribuïa el carbó entre els consumidors. A Espanya, els carboners estaven subjectes durant les hores de plaça al proveïdor i a exercir els càrrecs que aquest en ella els hagi encomanat, sent a més les seves obligacions les següents:
* El registre i reconeixement del carbó.
* Ajudar el pes, al càrrec i descàrrec dels carros i cavalleries.
* Tenir cura que els sacs es col·loquin en els llocs que es designi.
* Exercir la més puntual vigilància per evitar canvis, confusió i desordres.
* Tenir al seu càrrec la neteja de la plaça en què es desenvolupaven aquestes operacions.
Alguns carboners es dedicaven a més a conduir el carbó als magatzems i a cases particulars que els venedors o compradors els ordenaven. Els carboners eren els responsables de qualsevol alteració que pogués succeir al conduir des de la plaça al punt de destí.

## Referències

* ↑ Els carboners
* ↑ Guia de Saragossa , 1860
# Lake Katrine

Lake Katrine és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 2.396 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Lake Katrine tenia 2.396 habitants, 821 habitatges, i 487 famílies. La densitat de població era de 418,6 habitants per km².
Dels 821 habitatges en un 27,5% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 44,1% hi vivien parelles casades, en un 11% dones solteres, i en un 40,6% no eren unitats familiars. En el 34% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,4% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,24 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,88.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 17,9% tenia menys de 18 anys, un 5,6% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 23,5% de 45 a 60 i un 24,1% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 44 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 81,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 38.017 $ i la renda mediana per família de 46.375 $. Els homes tenien una renda mediana de 36.184 $ mentre que les dones 28.214 $. La renda per capita de la població era de 18.713 $. Entorn del 5,5% de les famílies i el 13,2% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Lake Katrine». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Lake Katrine». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Carlos Pedemonte Sabín

Carlos Pedemonte Sabín (l'Havana, 14 d'octubre de 1895 - Ibíd., 25 de juliol de 1972) va ser un geògraf i militar espanyol.

## Biografia

Militar pertanyent a l'arma d'infanteria, al maig de 1936 va ser nomenat governador del Sàhara. Després de l'esclat de la Guerra Civil, es va mantenir fidel a la República i va tornar a la zona republicana, passant a ser un instructor militar del nou Exèrcit Popular. Va arribar a manar milícies a la zona d'operacions centre. Posteriorment, en 1937, va ser ascendit al rang de Tinent coronel. Al final de la contesa es va exiliar d'Espanya i es va traslladar a Cuba, al costat d'altres exiliats republicans.
Durant la seva etapa cubana, Pedemonte va ser docent en l'Institut Cívic Militar. Posteriorment també va destacar en el camp de la geografia, arribant a ser cap de la Secció de cartografia de l'Institut Nacional de Reforma Agrària (INRA).

## Referències

* ↑ Domingo Cuadriello, 2009, p. 480.
* 1 2 3 Domingo Cuadriello, 2009, p. 262.
* ↑ Morillas, 1988, p. 89.
* ↑ Alpert, 2013, p. 346.
* ↑ Domingo Cuadriello, 2009, p. 266.
* ↑ Domingo Cuadriello, 2009, p. 238.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. El Ejército Republicano en la Guerra Civil. Cambrige University Press, 2013. ISBN 84-3230-682-7.
* Domingo Cuadriello, Jorge. El exilio republicano español en Cuba. Siglo XXI de España, 2009.
* Morillas, Javier. Sahara occidental, desarrollo y subdesarrollo. Prensa y Ediciones Iberoamericanas, 1988.
# Carmela Arias y Díaz de Rábago

Carmela Arias y Díaz de Rábago, (La Corunya, 20 de febrer de 1920 - 27 d'octubre de 2009) va ser una financera espanyola.

## Biografia

Filla de Vicente Arias de la Maza i de Carmela Díaz de Rábago y Aguiar. Va estudiar al Col·legi del Sagrat Cor de La Corunya i va començar els estudis d'arquitectura a la Universitat de Barcelona ciutat on el seu pare era secretari de la Junta d'Obres del Port. No va acabar els estudis per la seva mala salut (des dels 15 anys patia una malaltia als bronquis). Va estar malalta fins al 1953, quan fou operada a Estocolm.
En 1966 es va casar amb Pedro Barrié de la Maza, cosí germà del seu pare i comte de Fenosa. Abans del casament, el 5 de novembre, constituïren la Fundació Barrié de la Maza. En aquell moment el capital era integrat per l'entrada del comte de Fenosa, 3.300 milions de pessetes, més el 25% dels ingressos nets dels actius de la Fundació, que es destinaria a l'ampliació de capital. El 1981 la comtessa va donar 7.000 milions de pessetes a la Fundació.
El 14 de març de 1971 va morir el comte de Fenosa, deixant la seva esposa com a única hereva. En aquest moment es va convertir en empresària i presidenta de la Fundació i d'altres empreses de l'accionista majoritari de l'entitat, com a presidenta del Banco Pastor (40%), Gas Madrid, Alúmina o Astano. També va heretar el títol de comtessa de Fenosa.
El 13 de febrer de 1994 va anunciar la remodelació de la cúpula del Pastor: creà dues vicepresidències-amb poders executius- per als seus nebots Vicente i Xosé María Arias Mosquera, mentre que Guillermo Dehesa deixa el lloc de conseller delegat i passa a assessor de la presidència.
Presidenta d'honor d'Unión Fenosa, en gener de 1992 fou nomedada vicepresidenta i membre de la comissió delegada de l'empresa. Presentà la seva dimissió el 23 de gener de 1996, i fou substituïda pel seu nebot Vicente Arias Mosquera.
El 27 de setembre de 2001 fou nomenada presidenta d'honor del Banco Pastor després de renunciar a la direcció de l'entitat financera per raons d'edat. Els càrrecs vacants foren ocupats pels seus nebots Xosé María i Vicente Arias Mosquera.
Va morir el 27 d'octubre de 2009 a La Corunya.

## Premis

* Medalla d'Or de la Universitat de Galícia, 1982
* Medalla d'Honor de la Reial Acadèmia de les Arts de Sant Fernando, 1989
* Medalla Castelao, 1989
* Premi Galicia en Feminino
* Premi Juan Lladó (de l'Instituto de Empresas i la Fundació Ortega y Gasset), 1990
* Medalla d'Honor de la Universitat Internacional Menéndez i Pelayo (UIMP), 1990
* Doctora honoris causa per la Universitat de la Corunya, 1991
* Premi Gallec de l'Any de 1991
* Sòcia d'Honor de l'Associació de Veïns "As Dunas de Corrubedo" i gran benefactora de la localitat, la qual va visitar personalment per recollir el Pergamí d'Honra.

## Referències

* ↑ EFE. «Fallece la Condesa de Fenosa, la primera mujer que presidió un banco en España». El País, 27-10-2009.

## Enllaços externs

* www.elcorreogallego.es Arxivat 2014-09-10 a Wayback Machine.
* www.galegos.info
# Carrer Major de Remolins

El carrer Major de Remolins és un carrer de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És l'eix del barri de Remolins, que comunica el barranc del Célio amb la plaça de la Immaculada, si bé actualment continua a l'altra banda del barranc, en un sector de recent urbanització, amb el nom de Portal de Remolins.
El seu traçat és irregular, amb sectors de diferent amplada, sempre més gran que la dels altres carrers del barri. En general el componen habitatges de dos o tres pisos, amb golfes o sense, amb façanes que oscil·len entre els 3 m i els 8 m d'amplària. S'obren al carrer amb balcons o finestres, els primers generalment al pis principal, i el tipus més freqüent d'obertura és de llinda. Els arrebossats són força senzills i en destaquen, a part del del número 42, els dels números 23, 31 i 32, de començament del segle XX però molt malmesos. L'habitatge número 31 és plurifamiliar, en contra de la tendència general de tot el barri. En general es troben en millor estat de conservació els habitatges propers a la plaça de la Immaculada, que generalment tenen les façanes i els interiors arreglats modernament, malgrat mantenir l'estructura original. El carrer conserva l'empedrat, possiblement fet a la segona meitat del segle xix.

## Història

Tradicionalment aquest carrer ha estat l'eix al voltant del qual s'ha distribuït el barri de Remolins, antic sector jueu de la ciutat. A l'extrem nord el tallava el portal de Vimpeçol, una de les sortides importants de Tortosa des del segle xii, i al sud el de l'Assoc. Constituïa la prolongació medieval del cardo romà i, segons indiquen les restes arqueològiques, devia estar flanquejat per monuments funeraris. Els portals foren enderrocats a les acaballes del segle xix i actualment les úniques restes medievals que conserva el carrer, a més del traçat urbanístic, es troben a l'edificació del número 44, on s'emplaçava el que tradicionalment s'ha considerat l'antiga sinagoga jueva, que actualment es considera que més aviat estava situada al carrer de Jerusalem.
La resta de les construccions pertany a la renovació del final de segle xix i començament del segle xx.

## Galeria d'imatges

* La casa del número 42, una de les més destacades del carrer
* Antiga capella de Santa Rosa, a la cantonada amb el carrer del Sol
* La terrisseria, al número 36 del carrer
* Un altre aspecte del carrer
* Vista nocturna del carrer Major, a la confluència amb el carrer de Vilanova

## Referències

* 1 2 3 4 «Carrer Major de Remolins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Carrer Major de Remolins». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Carretera estatal 291 de la Nurra

La carretera estatal 291 de la Nurra (SS 291), ja en part nova carretera ANAS 168 de Bancali (NSA 168), és una carretera estatal italiana important. Transcorre al nord-oest de la Sardenya, i representa una de les dorsals principals de la regió. Connecta les ciutats més importants d'aquesta part de la Sardenya, Sàsser i l'Alguer.

## Trajectòria

Comença a Sàsser on s'uneix al traçat de l'ara desmantellada carretera estatal 131 Carlo Felice, i travessa les planes de la Nurra. La primera part del traçat té quatre carrils (dos en cada direcció) en calçades separades: es tracta d'un nou traçat que substitueix el vell que passava més al sud i classificat provisionalment com una nova carretera ANAS 168 Bancali (NSA 168) abans de la introducció a l'itinerari de la pròpia SS 291.
Aquest tram passa a través de la unió amb el nou traçat de la carretera estatal 131 Carlo Felice, a través de la ciutat de Bancali, per arribar a l'entorn de la localitat d'Olmedo, fins a trobar-se amb el traçat històric amb només dos carrils total. Continuant a l'esquerra, continua en el que, abans de la inauguració del tram de quatre carrils, era la ruta original de l'estatal. Continuant cap a la dreta, el camí continua cap a l'oest fins a arribar a la rotonda amb la carretera provincial 42 dei Due Mari; després es passa la intersecció de la zona industrial de Sant Marc, arriba a la intersecció de Santa Maria La Palma, fracció de l'Alguer, on la carretera corba és a l'esquerra, per després procedir, un cop passada la cruïlla a l'aeroport Militar de l'Alguer-Fertília i l'aeroport civil, a Fertília, l'encreuament amb la carretera estatal 127 bis Septentrional Sarda.

## Projectes i treballs en curs

La importància a nivell nacional i regional que representa la carretera (que connecta dues de les ciutats més importants de Sardenya, així com un aeroport), ha fet que la carretera fos inserida pel Ministeri de Transport en SNIT (Sistema Nacional de Transport Integrat) i en el pla de projectes d'infraestructura relacionats amb el G8 que tindria lloc el 2009 a La Maddalena, identificant-hi, juntament amb la carretera estatal 131 Carlo Felice, la carretera estatal 131 Branca Central Nuoresa i la carretera estatal 597 de Logudor, els eixos principals i, per tant, la viabilitat de tota la xarxa de carreteres de Sardenya.
Per artèries anteriorment citades estan previstes en el futur mesures per adaptar-les a les autopistes estàndard, a partir de la finalització de la secció a quatre carrils de la ciutat d'Olmedo amb l'aeroport i la ciutat de l'Alguer, amb la ulterior construcció d'una carretera de circumval·lació en direcció nord-sud de la Costera del Coral. La tercera tanda de la nova carretera de quatre carrils s'ha completat i obert al trànsit el juliol de 2013, mentre que la segona tanda a l'octubre de 2013.

## Vegeu també

* Fertília
* Olmedo
* Sàsser
* Nurra