OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan II de Jerusalem (patriarca)

Joan II de Jerusalem fou un monjo i bisbe grec (vers 355-417), patriarca de Jerusalem. És venerat com a sant per l'Església Ortodoxa Copta.

## Biografia

El 386 fou elegit bisbe de Jerusalem succeint Ciril quan tenia uns trenta anys. Era eloqüent i tenia talent: Teodoret l'esmenta amb admiració. Parlava hebreu, siríac i grec i probablement llatí.
Es diu que durant un període fou arrià sota l'emperador Valent, però Sant Jeroni pensa que aquest rumors només eren per desacreditar-lo. Fou molt amic de Jeroni, que vivia en un monestir de Betlem, però després de vuit anys van sorgir problemes per l'actuació d'Epifani I de Constància (Xipre) que havia anat a Palestina per veure si les doctrines d'Orígenes guanyaven adeptes en el cercle de Joan, i va actuar amb energia contra aquestes doctrines. Joan va advertir Epifani de no actuar massa radicalment però l'afer va tenir serioses conseqüències: Joan es va negar a condemnar Orígenes i això va provocar l'hostilitat de Jeroni i d'altres eremites de Betlem, i Jeroni va ordenar prevere i diaca el seu germà Paulí, de manera irregular. Això va provocar la resposta de Joan, que va intentar desterrar Jeroni. Epifani defensà Jeroni i acusà Joan d'heretgia. Teòfil d'Alexandria va aconseguir una reconciliació vers el 400.
També fou acusat d'afavorir Pelagi, que llavors era a Palestina i que als concilis de Jerusalem i Diòspolis fou acusat d'heretgia (415), tot i que el segon concili el va absoldre. Jeroni va demanar suport al Papa Innocenci I que va escriure a Joan en contra de Pelagi. Joan va donar suport a Sant Joan Crisòstom, patriarca de Constantinoble, durant el seu exili (404).
Va escriure, segons diu Gennadi de Marsella a De Viris Illustribus 100.30, l'obra Adversus obtrectatores sui studii liber. Altres llibres foren escrits en grec i la seva traducció llatina no es va conèixer fins al segle VII:
* 1. Joannis Nepotis Sylcani, Hierosolym. Episcopi XLIV. Opera omnia quac hactenus incognita, reperiri potuerunt : in unum colleca, suoque Auctori et Auctoritati tribus Vindiciarum libris asserta
* 2. Liber de Institutione primorum Monachorum, in Lege Veteri exortorum et in Nova perseverantium, ad Caprasium Monachum. Interprete Aymerico Patriarcha Antiocheno
* 3. In stratagemata Beati Jobi Libri III
* 4. In S. Matthueum
* 5. Fragmenta ex Commentario ad prima Capita XI. S. Marci
* 6. Fragmenta ex Commentario in Lucam
* 7. Homiliae LXIII
# Espatodea

L'espatodea (Spathodea campanulata) és l'única espècie del gènere monotípic Spathodea, inclòs a la família de les bignoniàcies (Bignoniaceae), dins del clade de les angiospermes. És un arbre natiu de l'Àfrica tropical.

## Característiques

És un arbre gran d'entre 7 i 25 m d'alçada originari de l'Àfrica tropical. És molt apreciat com a arbre ornamental a parcs i jardins de les zones tropicals arreu del món a causa de les seves flors grans i brillants, similars a tulipes, i de color roig ataronjat. En alguns llocs aquest arbre s'ha tornat una espècie invasora, arraconant arbres autòctons en els boscos.
La poncella de la flor conté aigua i les flors mateixes també acumulen aigua i rosada després de les pluges. Així aquests arbres atreuen ocells com colibrís, especialment l'Anthracothorax nigricollis, Florisuga fusca, o Hylocharis chrysura. Els megalèmids fan llurs nius en forats del tronc.
El nom genèric prové del grec antic σπαθη (beina) i οιδα (oida) el calze de la flor.

## Referències

* ↑ «Spathodea campanulata». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ «Spathodea» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ «Spathodea campanulata » (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ Baza Mendonça & dos Anjos (2005)
* ↑ Gledhill, D. The Names of Plants. 4. Cambridge University Press, 2008, p. 357. ISBN 9780521866453.
* ↑ Quattrocchi, Umberto. CRC World Dictionary of Plant Names. 4 R-Z. Taylor & Francis US, 2000, p. 2526. ISBN 9780849326783.

## Galeria

* Pycnonotus cafer alimentant-se i flors de Spathodea a Kinnerasani Wildlife Sanctuary (Andhra Pradesh, Índia)
* Flors
* Spathodea; flor i poncelles a Sao Paulo
* Spathodea; flor a Narshapur, a la vora de Hyderabad, Índia
* Flor a Narshapur
* Spathodea; fruit a Hyderabad.
* Arbre a Kolkata, West Bengal, Índia
* Escorça
* Spathodea; fulles
* Base de l'arbre i flors caigudes
* Aspecte de l'arbre
* Flors
* Llavor

## Enllaços externs

* Baza Mendonça, Luciana & dos Anjos, Luiz (2005): Beija-flores (Aves, Trochilidae) e seus recursos florais em uma área urbana do Sul do Brasil. Revista Brasileira de Zoologia 22(1): 51–59. doi:10.1590/S0101-81752005000100007PDF fulltext
# Dicromat de sodi

El dicromat de sodi és un compost inorgànic amb la fórmula Na₂Cr₂O₇, tot i que, generalment, s'utilitza la seva forma dihidratada, Na₂Cr₂O₇·2H₂O. Gairebé tot el mineral de crom es processa per conversió a dicromat de sodi i la pràctica totalitat dels compostos i materials basats en el crom es preparen a partir d'aquesta sal. S'utilitza com a agent oxidant.

## Producció

El dicromat de sodi es produeix a nivell industrial a partir de minerals que contenen òxids de crom(III). Aquest mineral es fon amb una base, típicament carbonat de sodi, a uns 1.000 °C en presència d'oxigen:
    2 Cr₂O₃ + 4 Na₂CO₃ + 3 O₂ → 4 Na₂CrO₄ + 4 CO₂
Aquesta etapa solubilitza el crom i en permet l'extracció en aigua calenta. En aquestes condicions, altres components del mineral com l'alumini i el ferro són poc solubles. L'acidificació amb àcid sulfúric o diòxid de carboni de l'extracte aquós resultant genera el dicromat:
    2 Na₂CrO₄ + 2 CO₂ + H₂O → Na₂Cr₂O₇ + 2 NaHCO₃
A causa de la toxicitat del crom(VI), les indústries en les quals intervenen aquests compostos estan sotmeses a estrictes regulacions. Per exemple, els efluents d'aquestes refineries es tracten amb agents reductors per reconvertir el crom(VI) a crom(III), que és menys perjudicial per al medi ambient.

## Referències

* 1 2 Anger, Gerd; Halstenberg, Jost; Hochgeschwender, Klaus; Scherhag, Christoph; Korallus, Ulrich [et al.].. «Chromium Compounds». A: Ullmann's Encyclopedia of Industrial Chemistry. Weinheim: Wiley-VCH, 2005. DOI 10.1002/14356007.a07_067.
# Unigi

Unigi, també citat com a Unigeri, Onisis o Onigisis, fou un religiós hispano-visigot, bisbe d'Àvila aproximadament entre els anys 682 i 687. Amb un episcopat de poca durada, és documentat el 4 de novembre de 683, com a signant dels cànons resultants del XIII Concili de Toledo, i apareix en la posició 39a, com un dels prelats presents més novells, car només apareix davant de 9 prelats. S'explica perquè dos anys abans, el 681, Asfali, el seu predecessor havia assistir al concili anterior. Per tant, la consagració d'Unigi era recent, potser l'any 682. Degué morir vers 687 o 688, any en què apareix documentat ja el seu successor Joan.

## Referències

* 1 2 Flórez, 1786, p. 26.
* ↑ González Dávila, 1647, p. 233.

## Bibliografia

* Flórez, Enrique. España Sagrada: teatro geographico-historico de la Iglesia de España (en castellà). Tom XIV. Madrid: Oficina de Pedro Marín, 1786.
* González Dávila, Gil. Teatro eclesiástico de las iglesias metropolitanas y catedrales de los Reynos de las dos Castillas (en castellà). Tom II. Madrid: Imprenta de Pedro de Horna y Villanueva, 1647.
# Palinka

Palinka (en hongarès, pálinka; en romanès, palincă) és una beguda alcohòlica tradicional d'Hongria, Transsilvània i Voivodina. Es fa de diverses menes de fruits; el més comú és de pruna, pera, albercoc, o préssec. També es pot fer de poma, cirera, baies, o codony.
Altres varietats es fan de mel, fruits de roser o brisa.

## Definició de la Unió Europea

Des de 2002, el palinka només rebrà aquest nom si s'ha fet el 100% amb fruits o herbes de la conca dels Carpats i crescuts a Hongria o d'una brisa d'Hongria i no té additius artificials, embotellat a Hongria i amb un grau alcohòlic entre 37,5% i 86%. També s'anomena palinka aquell fet en quatre províncies d'Àustria, a base d'albercocs.

## Referències

* ↑ L. Patrick Coyle. The world encyclopedia of food. Facts on File, 1982, p. 790. ISBN 0871964171, 9780871964175 [Consulta: 2009.06.05.].
# Uqayl

Els uqayl o Banu Uqayl (àrab: بنو عقيل, Banū ʿUqayl) fou una tribu àrab de la confederació dels Àmir ibn Sàssaa; va subsistir al llarg dels segles i modernament apareix un grup de camellers, caravaners i mercaders amb el nom d'Agel suposats descendents dels Uqayl. La seva genealogia tradicional és: Uqayl ibn Kab ibn Rabia ibn Amir ibn Sasaa i pertanyien a la branca Hawazin dels Qays Aylan. Vivien al Nejd meridional propers a la Yamama. Hi ha diverses versions de la seva conversió a l'islam. A la segona Rida al Iemen iniciada per Kays ibn abd Yaghuth ibn Makshub, els uqayl i els Akk es van unir a Firuz al-Daylami, governador de Sanaa, i van derrotar Kays, podent retornar el governador a la ciutat.
En el període abbàssida els uqayl van emigrar a Síria des d'Aràbia, i després a l'Iraq. A la mort d'Harun ar-Raixid el xeic dels uqayl, Nasr ibn Sayyar ibn Xabath va lluitar al costat d'al-Amin; tenia la seva fortalesa a Kaysum (moderna Keysun a Turquia), al nord d'Alep i d'allí feia incursions al país de l'entorn; va resistir al general Tàhir Abu t-Tàyyib Dhu-l-Yaminayn enviat contra ell, i va aguantar fins al 825 quan es va rendir a Abd-Al·lah ibn Tàhir sota promesa de perdó del califa. El 865 el governador de la Meca Djafar ibn Fadl Bashashat va combatre a un rebel uqayl que dominava la ruta de Jiddah i feia augmentar els preus de les mercaderies que arribaven a la ciutat santa.
A la segona meitat del segle IX la població de Karkisiya estava en mans de l'uqàylida Safwan probablement fill de Nasr que hauria mort el 867) i al seu lloc Lulu, llibert d'Ahmad ibn Tulun va nomenar Ahmad ibn Malik ibn Tawk; aquest fou expulsat per Ibn Abi l-Sadj que al seu torn va perdre els seus feus en benefici d'Ishak ibn Kundadjik (governador de Mossul i pretendent del govern de la Djazira i Diyar Bakr). Vers el 899 els uqayl i altres tribus dels Kays van reconèixer l'autoritat del càrmata Abu Said al-Djannabi i amb l'ajut d'aquestes tribus va conquerir al-Hassà, després Katif i després tot el Bahrayn (Aràbia oriental). Al segle X el taghlibita Abu l-Hasan al-Asfar per orde del califa va combatre als càrmates i va forçar a les tribus sulaym i després uqayl a sortir del Bahrayn (988-989) marxant a l'Iraq on van col·laborar amb els seus parents emigrats a Síria i la Jazira creant les bases del poder uqàylida a Mossul.
Més tard van retornar a l'Aràbia oriental i van derrotar els taghlibites ocupant una part de la Yamama a costa dels kilabites; els usfúrides, els seus parents i aliats van prendre el poder a al-Ahsa (1253).
Els sanariyya (sanar o tsanar) del Caucas pretenien ser descendents d'un grup uqàylida emigrat a la zona.
El moderna agel (o ageyl), teòrics descendents dels uqàylides, en realitat es van formar per la unió de diversos grups que venien d'al-Ahsa, al-Arid (o Tuwayk) i al-Kasim, i del Djabal Shammar, i fins i tot estrangers (turcs, kurds, egipcis). Per tant, estrictament no eren una tribu sinó un conglomerat sota la direcció d'un cap comú.

## Vegeu també

* Dinastia uqàylida

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam, Brill Publishers, Leiden, s.v. «ʿUḳayl».
# El cavaller de les ombres

El cavaller de les ombres (títol original en xinès, 神探蒲松龄之兰若仙踪) és una pel·lícula de comèdia de fantasia històrica xinesa del 2019 dirigida per Yan Jia (amb el pseudònim de Vash), escrita per Liu Bohan i Jian Wen, i protagonitzada per Jackie Chan, Zhong Chuxi, Ethan Juan i Lin Peng. La pel·lícula es va estrenar el 5 de febrer de 2019 a la Xina. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula va recaptar un total de 123 milions de iuans en els primers cinc dies d'estrena.

## Referències

* ↑ Frater, Patrick «Jackie Chan Gets VR Treatment in iQIYI's 'Knight of Shadows'». Variety. Variety Media, LLC, 31-01-2019.
* ↑ (en xinès) sina, 27-03-2018.
* ↑ «El Cavaller de les Ombres». Goita què fan, ara!. [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ El cavaller de les ombres a la Base de dades de cinema en català
* ↑ (en xinès) Sohu, 10-02-2019.
# L'únic testimoni

L'únic testimoni (títol original en anglès Witness) és una pel·lícula estatunidenca del 1985, del gènere thriller, dirigida per Peter Weir. És protagonitzada per Harrison Ford, Kelly McGillis i Viggo Mortensen. És guanyadora de dos Oscars i deu premis internacionals més.

## Argument

Rachel Lapp (Kelly McGillis) és una dona de la comunitat amish a Pennsilvània. Juntament amb el seu petit fill Samuel (Lukas Haas) realitza un viatge en tren per visitar una familiar. Quan fan un transbordament, el nen és testimoni d'un assassinat. L'inspector de policia John Book (Harrison Ford) investiga el cas i s'adona que el nen n'és l'únic testimoni i, per tant, el seu testimoni al judici és decisiu. Però els criminals que estan rere de l'assassinat també ho saben, i intenten assassinar el nen i en Book. El nen torna amb la seva mare a casa, on estarà estalvi, però en Book és ferit i es refugia també a la comunitat amish. Amb el pas dels dies resulta que aquest lloc no és tan segur com es pensava. La relació entre Book i la mare del testimoni es torna cada cop més íntima mentre ell aprèn a respectar els costums de la comunitat que al principi menysprea.

## Premis i nominacions
### Premis

* 1986: Oscar al millor guió original per William Kelley, Pamela Wallace i Earl W. Wallace
* 1986: Oscar al millor muntatge per Thom Noble
* 1986: BAFTA a la millor música per Maurice Jarre

### Nominacions

* 1986: Oscar a la millor pel·lícula
* 1986: Oscar al millor director per Peter Weir
* 1986: Oscar al millor actor per Harrison Ford
* 1986: Oscar a la millor fotografia per John Seale
* 1986: Oscar a la millor direcció artística per Stan Jolley i John H. Anderson
* 1986: Oscar a la millor banda sonora per Maurice Jarre
* 1986: Globus d'Or a la millor pel·lícula dramàtica
* 1986: Globus d'Or al millor director per Peter Weir
* 1986: Globus d'Or al millor actor dramàtic per Harrison Ford
* 1986: Globus d'Or a la millor actriu dramàtica per Kelly McGillis
* 1986: Globus d'Or al millor guió per William Kelley i Earl W. Wallace
* 1986: Globus d'Or a la millor banda sonora per Maurice Jarre
* 1986: BAFTA a la millor pel·lícula
* 1986: BAFTA al millor actor per Harrison Ford
* 1986: BAFTA a la millor actriu per Kelly McGillis
* 1986: BAFTA a la millor fotografia per John Seale
* 1986: BAFTA al millor muntatge per Thom Noble
* 1986: BAFTA al millor guió per William Kelley i Earl W. Wallace
* 1986: Grammy al millor àlbum de banda sonora original escrita per pel·lícula o televisió per Maurice Jarre

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir
* ↑ Fitxa de doblatge al català a ElDoblatge
* ↑ Feldman, Edward S. Tell Me How You Love the Picture. Nova York: St. Martin's Press, 2005, p. 180–190. ISBN 0-312-34801-0.
* ↑ Roger Ebert «Witness». Chicago Sun-Times, 08-02-1985. Arxivat 30 de setembre 2012 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-09-30. [Consulta: 12 novembre 2022].
* ↑ «Witness Review». Time Out New York.

## Enllaços externs

* Crítica de la pel·lícula a AlohaCriticón (castellà)
# Bärenjäger

Bärenfang és una beguda alcohòlica basada en el vodka i que conté mel. En el món de parla anglesa sovint s'anomena Bärenjäger.
Bärenfang significa "trampa d'os"; Bärenjäger significa "caçador d'ossos." Té un grau alcohòlic entre 30%–45%. A Alemanya el Bärenfang es fa a casa. Molt del Bärenfang casolà està basat en el vodka, però algunes receptes de més graduació alcohòlica es basen en l'alcohol neutre. Sempre es fa amb mel obtinguda del nèctar de les flors, ja que la mel de melada té un regust amargant.
Aquest licor es va fer primer a la Prússia oriental al segle xv. Bärenjäger va ser una marca comercial produïda a Koenigsberg però ara es fa a Steinhagen. En les ampolles hi havia un dibuix de caçadors d'ossos.

## Referències

* ↑ Bärenfang — Likör, der Bienenhonig enthält [licor que conté mel] Wahrig: Deutsches Wōrterbuch. Gűtersloh/Műnchen: Bertelsmann Lexikon Institut, 2006, p. 227. ISBN 978-3-577-10241-4.

## Enllaços externs

* Schwarze & Schlichte website (alemany)
* U.S. website (anglès)
# Miquel Surís i Baster

Miquel Surís i Baster (Sant Feliu de Guíxols (Girona), 31 de maig, 1825 - [?], 1854), fou escriptor i polític català.
Al Diccionario biográfico i bibliográfico de escritores y artistas catalanes del siglo XIX d'Antoni Elias i de Molins figura amb el cognom equivocat de Surós. Va ser diputat a Corts a les Constituents de 4 d'octubre de 1854 i va pronunciar diversos discursos sobre la sobirania nacional, declarant-se partidari de les idees més avançades. Des del 1840 fins al 1843 va estudiar a l'Institut de Barcelona agregat a la Universitat. el 1845 es va graduar de batxiller en filosofia i lletres; el 1847 va obtenir el títol de regent de segona classe per a l'assignatura de lògica. Des de 1843 fins a 1848 va cursar també jurisprudència, graduant-se de batxiller el 1848 i de llicenciat el 1850.
Amic íntim i condeixeble de l'economista i també diputat Sanromà i Creus, aquest va conservar una sentida semblança del malaguanyat escriptor arrabassat als trenta anys per una tuberculosi pulmonar.
| « | <La seva intel·ligència havia entrat en vigor als deu i vuit anys. El seu fort eren els estudis filosòfics, Quedaves parat en sentir parlar aquell nen del panteisme oriental, del de Spinosa o de l'hegelià, de la doctrina socràtica, d'Aristòtil, dels escolàstics, de l'idealisme de Kant, de les darreres evolucions alemanyes.> | » |

## Obra

* La paz en el siglo XIX ó teoria sobre la constitución del poder político y rehabilitación del poder moral en Europa (Madrid, 1851);
* Arranjament d'un Curso de filosofía, del francès Gérusez (Madrid i Barcelona, 1847). Aquesta darrera obra estava destinada als establiments docents d'Espanya i va ser redactada conforme la programa publicat pel ministeri d'Instrucció Pública l'agost de 1846. Hi ha al final de l'obra una Ressenya històrica de la Filosofia a Espanya, on sembla haver tingut present les addicions de Ramon Martí i d'Eixalà al Manual de Jean-Françoise Amice.
Sense que puguem fer una afirmació absoluta, podem aventurar que Surís, hagués estat un excel·lent professor de la seva filosofia, ja que en la darrera d'aquestes obres, composta als vint-i-dos anys escassos, revela seguretat i maduresa de pensament.

## Referències

* 1 2 Archivo Histórico del Senado de España

## Bibliografia

* Sanromà i Creus, Mis memorias (1888) i abans en la Revista Contemporánea (pags. 143/44, octubre de 1886);
* Jaume Serra i Húnter Les tendencies filosòfiques a Catalunya durant el segle xix, discurs d'entrada en la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona (pàg. 15, Barcelona, 1925).
# Tao (desambiguació)

«Tao» té aquests significats:
* Tao o dao, noció filosòfica i religiosa fonamental dins del pensament xinès
* Tao o Taik, regió armènia i més tard georgiana de la part nord-oest d'Armènia al sud de la Klardjètia (actual regió d'Ardahan, a Turquia)
* TAO, mode de gravació de suports CD-RW o DVD
* Traducció assistida per ordinador (TAO)
* Tao Qian (Dinastia Han) (132 - 194 aC) senyor de la guerra i governador de la Província de Xu
* Tao Yuanming o Tao Qian (365–427), poeta xinès
* Tao I, rei de la dinastia XVII de l'Antic Egipte
* Tao II rei de la dinastia XVII de l'Antic Egipte

## Vegeu també

* Taos
# Labartu

Labartu o Lamashtu (Lamaštu) (noms accadis), anomenada també Dimme (en la mitologia sumèria) era un dimoni femení en la mitologia dels pobles mesopotàmics. Era un dimoni especialment maligne i, per tant, molt temut.

## Aspecte

Se'l representava amb cos pelut, cap de lleona (a vegades d'ocell) amb orelles dents d'ase, llargs dits amb ungles també llargues, i potes d'ocell amb urpes esmolades. Amb freqüència es mostra muntant un ase i alletant un gos amb el pit dret i un porc (a vegades, un altre gos) amb l'esquerre, mentre sosté serps (bicèfales segons algunes fonts) a ambdues mans.

## Característiques

S'alimentava de nens lactants, que raptava mentre dormien ses mares per menjar-se la seva carn i ossos i beure'n la sang. També era responsable dels avortaments, que provocava tocant set vegades el ventre de la mare gestant, i de la mort sobtada dels nens al bressol. Les mares i els homes adults també eren víctimes potencials que devorava.
Era filla del déu An, i molt poderosa també per dret propi. L'únic ser capaç d'actuar contra ella era Pazuzu, el seu consort. Era per això es col·locaven amulets amb la imatge de Pazuzu.

## Referències

* 1 2 «Ancient Near East (Babylonia) Glossary and Texts». Arxivat de l'original el 2009-11-21. [Consulta: 21 novembre 2005].
* ↑ Oriol Dauder, Joan A. Diccionari d'éssers fantàstics. Quid pro quo, 2019 [Consulta: 26 setembre 2020].
# Pont de les Drassanes

El pont de les Drassanes o pont de Natzaret és un pont de València que travessa el riu Túria i connecta el barri de Natzaret i el camí de Moreres amb el Grau. Pren el seu nom per la proximitat de les drassanes, al Grau. Aquest és el darrer pont de l'antic llit del Túria abans de la seua desembocadura.

## Referències

* ↑ «Puente de Astilleros o de Nazaret» (en castellà). Puentes de Valencia. [Consulta: 28 novembre 2021].
* ↑ «El pont de les drassanes: per la declaració de bé de rellevància local». E Associació de Veïns i Veïnes de Natzaret, 14-12-2016.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Eduard Llorens i Masdeu

Eduard Llorens i Masdeu (Barcelona, 1837 — Barcelona, 1912) fou un pintor i decorador català, que es va formar a l'Escola de la Llotja i posteriorment va complementar els seus estudis a París, sota les ordres de Gleyre. Es va especialitzar en la decoració d'interiors, esdevenint un dels pintors de renom de la seva època. És el pare del també pintor Tomàs Llorens.

## Obres rellevants

* Pintura per al palau Sobrellano del Panteó de Comillas, realitzat el 1892

## Exposicions rellevants

* 1913- Exposició pòstuma al Cercle Artístic de Sant Lluc.

## Referències

* ↑ «Eduard Llorens i Masdeu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Maria Josep Boronat i Trill. La política d'adquisicions de la Junta de Museus, 1890-1923. L'Abadia de Montserrat, 1999, p. 514–. ISBN 9788484150954 [Consulta: 17 setembre 2010].
# Strelitzia

Strelitzia és un gènere de plantes amb flor de la família Strelitziaceae.

## Característiques

Són plantes perennes, originàries de l'Àfrica Meridional. El nom del gènere prové del ducat de Mecklenburg-Strelitz, lloc de naixement de la reina del Regne Unit Carlota de Mecklenburg-Strelitz.
Les flors tenen una forma molt original i són força apreciades en jardineria i per fer rams. L'espècie més grossa és S. nicolai i pot arribar als 10 m d'alçada;.

## Taxonomia

* Strelitzia alba (syn. S. augusta) – plataner bord
* Strelitzia caudata
* Strelitzia juncea (Ker Gawl.)
* Strelitzia nicolai – plataner bord gegant
* Strelitzia reginae (syn. S. parvifolia) – flor d'ocell, flor del paradís

### Híbrids

* S. × kewensis (híbrid entre S. reginae i S. augusta)

## Referències

* ↑ Eliovson, Sima. Shrubs, trees, and climbers. Macmillan South Africa, 1981. ISBN 0869540114 [Consulta: 12 setembre 2009].
* ↑ «Cite». Arxivat de l'original el 2007-03-11. [Consulta: 19 setembre 2010].

## Enllaços externs

* Strelitzia Reginae Flower Guide