OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Sánchez-Camargo Cuesta

Manuel Sánchez-Camargo Cuesta (Madrid, 5 de novembre de 1911 - 19 de febrer de 1967) va ser un escriptor, periodista i crític d'art espanyol, fill del periodista Manuel Sánchez Cuesta i net del periodista Manuel Sánchez Asensio.

## Biografia

Llicenciat en filosofia i lletres per la Universitat Central de Madrid, es va iniciar en el periodisme col·laborant amb articles de pintura, música i literatura al diari carlí El Siglo Futuro. Alhora, participà en tertúlies literàries amb Eugeni d'Ors, Rafael Alberti i Federico García Lorca, i es va fer amic del pintor José Gutiérrez Solana.
L'esclat de la guerra civil espanyola el va sorprendre a Madrid. Es va passar tota la contesa empresonat a la presó de San Antón; la seva amistat amb prominents republicans li va salvar la vida. En acabar la contesa treballà com a crític teatral a El Alcázar, tasca que alternà amb la de professor de literatura i història de l'art a l'Institut San Isidro de Madrid, subdirector del Museu d'Art Modern de Madrid i agregat cultural de l'Ambaixada d'Espanya a Colòmbia.
Va publicar articles sobre crítica d'art als diaris Arriba, Pueblo, La Vanguardia, Cuadernos Hispanoamericanos i La Hoja del Lunes, però també a Televisió Espanyola i Radio Nacional de España, amb estudis i tractats sobre Solana, Sorolla i Eugeni d'Ors. Va morir sobtadament al seu domicili de Madrid el 19 de febrer de 1967

## Premis

* Comanda de l'Orde d'Alfons X el Savi
* Creu de l'Orde de Sant Ramon de Penyafort
* Premi Nacional de literatura (1945)
* Antena de Oro 1966

## Obres

* Historia de la Academia Breve de Crítica de Arte. Homenaje a Eugenio d'Ors (1963)
* Solana: historia de una vida y una obra (1962)
* Pintura Española Contemporánea (1954)
* La escuela de Madrid, La muerte y la pintura española (1955)
* Diez pintores madrileños (1966)
* Ventana (poesia)
* Nosotros los muertos (novel·la, 1948)
* Sorolla, el pintor de la luz (guió per a documental)

## Referències

* ↑ El domingo falleció en Madrid Manuel Sánchez Camargo, ABC, 21 de febrer de 1967
* ↑ Manuel Sánchez Camargo, Real Academia de la Historia

## Enllaços externs

* «Obra de Manuel Sánchez-Camargo Cuesta» a Dialnet.
* Obres de Sánchez Camargo a la Biblioteca Cervantes Virtual.
# Manuel de Cañas-Trujillo y Sánchez

Manuel de Cañas-Trujillo y Sánchez (El Puerto de Santa María, 16 de gener de 1777 – Madrid, 20 de desembre de 1850) va ser un militar i polític espanyol, ministre durant la minoria d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Ingressà a l'Armada Espanyola en 1791 com a guardiamarina i a bord del Conquistador va participar en el desembarcament de Toló (1793) i ascendí a alferes de fragata. De 1794 a 1802 va combatre contra els britànics i fou ascendit a alferes de navili. El 1804 va ascendir a tinent de fragata i fou destinat a Amèrica del Sud, on va combatre la revolta de Francisco de Miranda; en 1811 fou ascendit a tinent de navili i el 1816 a capità de fragata. El 1821 fou destinat a l'Havana i en 1823 fou destinat a Cadis. En 1825 ascendí ca capità de navili i en 1862 fou enviat a Cuba a combatre els insurgents.
El 1830 fou ascendit a brigadier i en 1833 nomenat comandant general de l'arsenal de la Carraca. En 1836 va ser nomenat comandant general del departament de Cartagena. La Junta Revolucionària el va nomenar més tard comandant general de les forces navals de la costa cantàbrica, amb posterior ascens a cap d'esquadra, i participà en el setge de Bilbao. En desembre de 1837 va ser ministre de Marina, Comerç i Ultramar en el gabinet del comte d'Ofalia, ocupant el càrrec fins a setembre de 1838. Aleshores fou nomenat comandant de la posta de l'Havana fins a 1845, quan fou nomenat comandant del Departament de Cadis. En 1846 va ascendir a tinent general i nomenat conseller reial. En 1849 va ser designat senador vitalici del Regne.

## Referències

* ↑ Biografia a todoavante.es
* ↑ Fitxa del Senat
# Manuel de la Plaza Navarro

Manuel de la Plaza Navarro (Granada, 11 de gener de 1886 - Madrid, 28 de novembre de 1960 fou un jurista espanyol, membre de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

Es llicencià en Dret i Filosofia i Lletres a la Universitat de Granada i el 1910 fou nomenat aspirant a la Judicatura i al Ministeri Fiscal. Fou jutge a Tetuan i en 1933 el govern de la Segona República Espanyola el va nomenar Secretari General de l'Alt Comissari Espanyol al Marroc, càrrec del qual va cessar l'abril de 1936.
Des de la dècada del 1940 la seva carrera es va desenvolupar al Tribunal Suprem d'Espanya: magistrat en 1940, fiscal en 1945 i president de la Sala Primera en 1955. En 1944 va presentar un projecte de reforma de la Llei d'enjudiciament civil. En 1945 també fou director de l'Escola Judicial. En 1953 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques. El 1956 fou delegat oficial del Govern al Congrés Internacional de Defensa Social. També fou acadèmic de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació, president de la Secció tercera de la Comissió General de Codificació i membre de l'Instituto de Estudios Políticos.
Fou guardonat amb les grans creus de l'Orde del Mèrit Civil, de l'Orde de Sant Ramon de Penyafort i de l'Orde Civil d'Àfrica.

## Obres

* El Derecho Procesal Civil español (ed. Revista de Derecho Privado, 1942)
* La casación civil (ed. Revista de Derecho Privado, 1944)
* Jueces y equidad (Real Academia de Legislación y Jurisprudencia, 1947)

## Referències

* ↑ Juan Francisco Laso Gaite. Crónica de la codificación española: Procedimiento civil, Volum 2. Comisión General de Codificación, 1998, p.309-311.
* ↑ Biografia a fiscal.es
# Marc (moneda)

El marc és una unitat monetària actual i històrica de diversos països europeus, derivada d'una antiga unitat de pes, del mateix nom, utilitzada per a l'or i l'argent equivalent a 8 unces, tot i que va sofrir considerables variacions al llarg de la història.
De monedes anomenades marcs se'n troben històricament a diversos països com Escòcia, el nord d'Alemanya (especialment Hamburg) i Escandinàvia, en què equivalia a 16 xílings o skilling.

## Els marcs d'Alemanya

Alemanya va adoptar el marc com a unitat monetària arran de la unificació el 1871. Aquest primer marc de l'Imperi Alemany, amb el canvi lligat a l'or, fou conegut com a marc or o Goldmark (1873-1914), més endavant anomenat Papiermark (1914-1923), el qual va sofrir una terrible hiperinflació el 1923. Per substituir la moneda, que s'havia devaluat totalment, es va crear el Rentenmark, que equivalia a un bilió dels antics marcs, com a moneda de transició fins a l'adopció definitiva del Reichsmark el 1924.
El Reichsmark va durar fins al 1948, en què els aliats van introduir a les seves zones d'ocupació el marc alemany o Deutsche Mark, mentre que els soviètics emetien el seu propi marc alemany conegut sovint com a marc de l'Alemanya Oriental o Ostmark, més endavant anomenat oficialment Mark der DDR (és a dir, "marc de la RDA"). El 1990, amb la reunificació alemanya, el marc alemany va esdevenir la moneda oficial de la nova Alemanya fins a la introducció de l'euro el 1999 i la desaparició definitiva del marc el 2002, al canvi d'1,95583 marcs per euro.

## Altres marcs

* El marc convertible o konvertibilna marka, la unitat monetària actual de Bòsnia i Hercegovina, establerta el 1995 en virtut dels acords de Dayton.
* El marc estonià o mark, la moneda d'Estònia fins al 1928, en què fou substituïda per la corona estoniana.
* El marc finlandès o markka, la moneda de Finlàndia des del 1860 fins a l'adopció de l'euro per les mateixes dates que el marc alemany.
Viccionari
# Mare de Déu de Montserrat de Torelló

La Mare de Déu de Montserrat de Torelló és una església de Torelló (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una església dedicada a la Mare de Déu de Montserrat. La planta té forma de triangle equilàter amb els angles truncats. És coberta a una sola vessant, la qual és notablement inclinada a la part de l'altar, puix que és més alta que a la part del portal. A la part dreta s'hi forma una capella fonda. A l'altar, inscrita dins un angle, hi ha la imatge de la Verge. L'església s'obra a l'exterior mitjançant unes finestres amb vitralls on s'hi representen diversos símbols eucarístics.

## Història

Es construí arran de l'expansió del nucli de Torelló, formant així una nova entitat parroquial dedicada a la Verge de Montserrat. Aquest nucli es formà a la part NW del terme de Torelló, sota l'estació ferrocarril, a l'indret conegut per les Serrasses. En aquest indret s'hi han fet troballes arqueològiques que permeten determinar que al voltant de la vila era poblat en època neolítica.

## Referències

* 1 2 «Mare de Déu de Montserrat de Torelló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 març 2019].

## Enllaços externs

* Mare de Déu de Montserrat de Torelló Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Margarita Quetglas Quesada

Margarita Quetglas Quesada (Sevilla, 13 de juny de 1958) és una infermera i política mallorquina, senadora al Senat d'Espanya en la XI i XII Legislatures.
Diplomada en infermeria, treballa com a infermera al Departament de Pediatria del centre de salut de Manacor. També ha treballat a l'IES Mossèn Alcover com a educadora en salut amb el programa d'alerta escolar. Fou elegida senadora per Mallorca a les eleccions generals espanyoles de 2015 i 2016.

## Referències

* 1 2 «QUETGLAS QUESADA, MARGARITA» (en castellà). Senado de España. [Consulta: 10 abril 2023].
* ↑ «Miembros» (en castellà). APDDA-Asociación Parlamentaria en Defensa de los Derechos de los Animales. [Consulta: 10 abril 2023].
* ↑ Qui són els diputats i els senadors que representaran les Balears? Arxivat 2016-01-25 a Wayback Machine., Diari de Balears, 21 de desembre de 2015
* ↑ Resultats a les Illes Balears 2015, El Punt Avui
# Mariano Nicolás García

Mariano Nicolás García (Cartagena, 2 d'abril de 1932 - Madrid, 15 de juliol de 2001) va ser un advocat i polític espanyol durant la dictadura de Francisco Franco.
Membre del Frente de Juventudes de la Falange Española Tradicionalista y de las JONS, es va formar a l'escola de caps del Sindicat Espanyol Universitari (SEU) i va ser cap del SEU en el districte de Múrcia, on va estudiar dret. Li va ser atorgat un Víctor d'Or pel SEU (1957) reservat als estudiants "exemplars", normalment falangistes. En 1958 va ser nomenat el Secretari Nacional del SEU.
Va ser conseller d'Ensenyament del Movimiento Nacional, la qual cosa li va ser molt útil quan va ser governador civil en el seu ascens.
A partir de 1963 va ser governador civil de Conca, Tenerife des de 1966, Alacant de 1969 fins a 1973, Còrdova fins a 1976 i després València. Va saber vincular el Govern Civil a les delegacions d'Educació, de tal manera que les va convertir en autèntics "òrgans d'informació" sobre el professorat i els alumnes.
Després de la mort de Franco, va ser nomenat Director General de Seguretat pel seu camarada Rodolfo Martín Villa de 1976 a 1979, dins de la Unió de Centre Democràtic. L'any 1980 va ser nomenat governador civil de Madrid, sent-ho durant el cop d'estat del 23 de febrer de 1981 (el conegut com 23F).
Durant la dictadura franquista, va ser nomenat cavaller de l'Orde de Cisneros en la categoria Encomana amb Placa, la mateixa amb la qual se li va concedir l'Orde Imperial del Jou i les Fletxes; també li van ser atorgades la Gran Creu del Mèrit Militar i la Gran Creu del Mèrit Civil.
Va morir en accident de trànsit al costat de la seva esposa el 15 de juliol de 2001.

## Vegeu també

* Consell Nacional del Movimiento

## Referències

* ↑ RECORDANDO A MARIANO NICOLÁS, EX GOBERNADOR CIVIL DE TENERIFE a eldia.es, 2001
* ↑ Necrològica a l'ABC

## Enllaços externs

* El País: franquistas recolocados por el Gobierno
* El País: Gobernador de Madrid D. Mariano Nicolás
* El País: Juicio 23-F
# Marià Bassols de Climent

Marià Bassols de Climent (Figueres, 13 de desembre de 1903 - Barcelona, 20 d'octubre de 1973) fou un llatinista català, deixeble de Joaquim Balcells i Pinto.
Des del 1932 fou catedràtic de Filologia Clàssica en la Universitat de Barcelona, i es va dedicar sobretot a l'estudi de la gramàtica i la fonètica del llatí, realitzant contribucions notables sobretot en el terreny de la sintaxi, on els seus llibres es van fer referència obligada en l'ensenyament d'aquesta llengua en el món hispànic en general.
Va pertànyer a l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona des de 1948, i del 1960 fins a la seva mort dirigí el Glossarium Mediae Latinitatis Cataloniae per a la Institució Milà i Fontanals del CSIC, on el succeí Joan Bastardas i Parera. Va traduir la Vida dels dotze cèsars de Suetoni i les Històries de Tàcit per a la Fundació Bernat Metge.

## Obres

* Sintaxis latina, Madrid, 1956, 2 vols.
* Sintaxis histórica de la lengua latina, Barcelona: CSIC, 1945
* Fonética latina, Madrid: Consejo Superior de Investigaciones Científicas, 1983

## Referències

* ↑ «Marià Bassols de Climent». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

«Obra de Marià Bassols de Climent» a Dialnet.
* Mariano Bassols de Climent Arxivat 2016-02-05 a Wayback Machine. per M. Dolç
* Semblança de M. Bassols en el discurs d'ingrés de Joan Bastardas a la Reial Acadèmia de Bones Lletres
# Martín Fernández Palacio

Martín Fernández Palacio (Barakaldo, Biscaia, 20 de novembre de 1926 - Bilbao, 27 de gener de 2003) fou un químic i polític basc, procurador en Corts durant el franquisme i senador en la legislatura constituent.

## Biografia

Estudià batxillerat al Col·legi Santiago Apostol de Bilbao i Cièncias Químiques a la Universitat de Saragossa i a la Universitat de Salamanca. Treballà alguns anys a diverses indústries d'Holanda, Suïssa i França. Diplomat en Lactologia per l'Institut Lactològic de Berna. Fou professor contractat a l'ETS d'Enginyers Industrials de Bilbao.
També fou vocal del II i III Pla de Desenvolupament, en la Comissió de Desenvolupament Regional d'Agricultura i Alimentació. Dirigí la construcció de diverses indústries, entre elles, la Cooperativa Lletera Beyena, i ha estat fundador i president de la Caixa Rural de Biscaia. Ha estat Procurador en Corts elegit pel terç familiar en la IX i X Legislatura. Formà part del grup de procuradors transhumants. En 1976 fou nomenat director general de Consumidors del Ministeri de Comerç, però en dimití el 1977. A les eleccions generals espanyoles de 1977 fou escollit senador per la UCD per Biscaia.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
# Mercat del Triomf

El Mercat del Triomf és el segon mercat més antic de Terrassa, després del Mercat de la Independència. Situat al barri de Sant Pere, és un monument protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici, construït per a mercat de queviures, es compon de dues naus, un pati central i soterranis. El soterrani aprofita el desnivell del terreny i inicialment s'hi instal·laren dipòsits de mercaderies i una quadra amb menjadores per a les cavalleries dels pagesos forans; a més, també ha allotjat la cambra frigorífica i una màquina per fabricar gel. El mercat es proveïa d'aigua d'un pou construït al mateix soterrani. Totes quatre parets tenen finestrals amb persianes; els vidres de les finestres són d'un to blau fosc. Les parades d'aliments són revestides de rajola de València i amb taulells de marbre per al peix. A banda i banda de l'edifici hi ha voreres amples i porxada, prevista per a l'ampliació dels llocs de venda.
El 1975 el mercat tenia 96 parades i 150 metres cúbics de frigorífic. Als inicis, el mercat comptava amb 134 llocs de venda (71 a l'interior i 63 a l'exterior); actualment hi ha 42 parades distribuïdes en dues fileres centrals, circumval·lades per dos passadissos de dues alineacions laterals, 9 de les quals són mòduls de venda que es troben a l'exterior en uns porxos on els pagesos instal·len les seves parades de fruita i verdura.

## Història

Les obres de construcció foren adjudicades en subhasta pública a Jaume Manyosa i Boadella, per un valor de cost de 101.000 pessetes, més 68.000 de les obres interiors. S'hi va aplicar el mateix reglament ja vigent al Mercat de la Independència. Fou inaugurat el 8 de desembre del 1928 i se li posà el nom de Mercat de Sant Pere, nom que conserva en la parla habitual; tanmateix, l'any 1934 l'Ajuntament acordà canviar aquest nom pel de Mercadal del Triomf, al·legant que es produïa confusionisme (potser perquè l'antic mercat del barri era a la placeta de la Creu) i que la plaça on hi ha situat el mercat duu aquest nom.
L'any 1966 es produeix una denúncia de deficiències en el manteniment i la neteja dels voltants del mercat; de fet, els carrers immediats encara van trigar anys a asfaltar-se.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mercat del Triomf». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2013].
* ↑ «Mercat Municipal de Sant Pere». www.terrassa.cat. Ajuntament de Terrassa. Arxivat de l'original el 20 de desembre 2011. [Consulta: 7 juliol 2013].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# M'enterro en els fonaments

M'enterro en els fonaments és una novel·la de l'escriptor català Manuel de Pedrolo escrita el 1962 i publicada el 1967. És la història d'un assassinat per raons polítiques en la dictadura franquista dels anys seixanta, narrada a dues veus per un pare i el seu fill, i planteja un enfrontament generacional. L'obra es va adaptar en un film homònim dirigit per Josep Maria Forn el 1969.

## Edicions

* M'enterro en els fonaments. Edicions Proa, 1967.
* M'enterro en els fonaments. Proa Butxaca, 2001.
* M'enterro en els fonaments. Sembra Llibres, 2018.

## Referències

* ↑ «M'enterro en els fonaments». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* ↑ «M’enterro en els fonaments». Sembra Llibres.
# Michel Bruno

Michel Bruno i Vaills (Torrelles de la Salanca, 22 de març del 1883 - Chemin des Dames, 3 d'agost del 1917) va ser un militar rossellonès condecorat, mort per la França en el decurs de la primera guerra mundial.
Es casà amb Thérèse Gras a Argelers, i posteriorment, s'establiren a Pexonne (Meurthe et Moselle), on el matrimoni va tenir un fill.
Era caporal de la 18a. companyia del 253è. Regiment d'Infanteria quan fou mort en acció, en el marc de la segona batalla de l'Aisne (el gran escorxador de l'exèrcit francès), el 1917.
Va ser citat a l'Ordre del regiment els dies 14 de setembre del 1915 i el 3 de setembre del 1917 i fou distingit amb dues Creus de Guerra, la primera amb estrella de bronze. El seu nom consta al Monument als Caiguts de Pexonne.

## Referències

* ↑ «Fitxa personal, a memorial-genweb» (en francès). [Consulta: 13 març 2017].
* 1 2 «Fitxa, al web del "Chemin des Dames"» (en francès). Arxivat de l'original el 2008-11-27. [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ «Certificat de defunció, a la plana "Memoire des hommes" del Ministeri de Defensa» (en francès). [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ «Monument Commemoratiu de la Gran Guerra, a Pexonne». [Consulta: 13 març 2017]. «Relació dels noms esculpits al monument». [Consulta: 13 març 2017].
# Miquel Bertran i Oleart

Miquel Bertran i Oleart (Sabadell, 29 de juny de 1891 - Tulacingo, Hidalgo, Mèxic, 17 d'agost de 1958) fou el darrer alcalde republicà de Sabadell, el 1939.

## Biografia

Impressor, teixidor i periodista, entre 1920 i 1939 destacà com a anarcosindicalista fins a l'aparició del PSUC. La seva activitat sindical i política de tot el període de la dictadura de Primo de Rivera, la República i la Guerra Civil espanyola va lligada estretament a les figures de Josep Rosas i Josep Moix. Exiliat en diverses ocasions a França i a Alemanya per evitar la repressió, participà activament en els moviments revolucionaris de 1917 i octubre de 1934.
Va ser primer tinent d'alcalde i regidor de Serveis Municipals de l'Ajuntament de Sabadell i delegat especial de Transports de la Generalitat de Catalunya. Fou el darrer batlle que tingué l'Ajuntament republicà de Sabadell, càrrec que només va poder exercir uns dies. Després de l'entrada dels feixistes a la ciutat, s'exilià i conegué els camps de concentració francesos. Finalment, passà a Santo Domingo, a Cuba i a Mèxic, on morí.

## Referències

* 1 2 3 «Nomenclàtor». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 26 febrer 2014].
# Moll del Palau

El Moll del Palau (en rus Дворцовая набережная, Dvortsóvaia Nabèrejnaia) és un carrer que corre paral·lel al riu Nevà, al centre de Sant Petersburg, vora el qual s'aixequen els edificis que formen el complex arquitectònic del Museu de l'Ermitage: el Palau d'Hivern, el Teatre de l'Ermitage, el Palau de Marbre i el Jardí d'Estiu.
El carrer es va projectar entre el 1763 i el 1767, i ben aviat va esdevenir el lloc escollit pels membres de la família imperial russa per situar-hi les seves residències: comença al pont del Palau, on passa a anomenar-se «Moll de l'Almirallat», i s'acaba al riu Fontanka, on pren el nom de «Moll de Kutúzov».
Aquest carrer és molt apreciat perquè ofereix una vista meravellosa sobre el Nevà, la Fortalesa de Sant Pere i Sant Pau i l'illa Vassílievski.
En la seva novel·la Eugeni Oneguin, Puixkin es representa a ell mateix caminant per aquest carrer vora el riu amb el seu heroi, Eugeni Oneguin.

## Referències

* ↑ Cross, 2010, p. 328.
* ↑ Cross, 2010, p. 328-329.

## Bibliografia

* Pushkin, Alexander. Eugene Onegin: A Novel in Verse. Oxford: Oxford University Press, 1995, p. 25. ISBN 0192838997.
* Nabokov, Vladimir. Eugene Onegin: Commentary and index. Princeton University Press, 1964, p. 177. ISBN 0691019045.
* Cross, Anthony. A Corner of a Foreign Field: The British Embassy in St Petersburg, 1863-1918. MHRA, 2010, p. 328. ISBN 9781907322037.
# Molí del Mig (Rabós)

Él Molí del Mig és un edifici del municipi de Rabós (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat dins del nucli urbà de la població de Rabós, a la banda de llevant del terme, al costat del riu Orlina.

## Descripció

És un edifici aïllat amb jardí format per dos cossos adossats disposats a diferent nivell, que li proporcionen una planta més o menys rectangular. Presenten les cobertes de teula de dues vessants i estan distribuïts en planta baixa i pis, o bé dues plantes. En general, les obertures són d'arc rebaixat i estan emmarcades amb maons, tot i que refetes. El cos alineat amb el carrer del Pont presenta una porta d'accés rectangular, emmarcada en pedra i amb la llinda plana. El cos situat a un nivell inferior presenta una terrassa al pis adossada a la façana de migdia, a la que s'accedeix mitjançant unes escales exteriors de pedra. La construcció és bastida amb pedra sense treballar de diverses mides, lligada amb morter.

## Història

El que actualment es coneix com la Fàbrica de Pipes és l'antic Molí del Mig que fou propietat de Nicolau Puignau, com està recollit en una estadística industrial feta el 1862.
Aquest molí d'avingudes d'aigua és des d'on a finals del segle xix es prenien les fotografies panoràmiques del poble. Després d'una època en què es troba enrunat, es reformà i rehabilitat totalment vers l'inici del segle XXI i actualment és destinat a segona residència.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Molí del Mig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 novembre 2015].