OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Minna Salami

Minna Salami (Finlàndia, 1978) és una periodista i escriptora finlandesa d'ascendència nigeriana, implicada en la difusió d'informació sobre temes feministes africans, sobre la diàspora africana i la situació de les dones nigerianes. És autora del blog MsAfropolitan, que edita des del 2010, sobre feminisme des de la perspectiva africana i sobre Àfrica des d'una perspectiva feminista. És membre de la Xarxa Global d'Educadors de la Universitat de Duke, de la Xarxa d'Àfrica i de la Xarxa de Llibres de The Guardian.

## Trajectòria

Salami va néixer a Finlàndia el 1978, filla de pare nigerià i mare finlandesa. Va viure a Nigèria durant la seva joventut abans d'anar a Suècia per fer els estudis superiors. Es va graduar a la Universitat de Lund amb una llicenciatura en Ciències Polítiques, i a l'Escola d'Estudis Orientals i Africans (SOAS) de la Universitat de Londres. Parla cinc idiomes i actualment resideix a Londres.
Salami també treballa com a consultora per a TVC News, un canal de notícies panafricà. És col·laboradora de l'antologia New Daughters of Africa de 2019, editada per Margaret Busby.
El 2019, Salami es va unir a Activate Collective un moviment feminista interseccional que busca recaptar diners per a candidates polítiques i dones activistes comunitàries pertanyents a minories. El 2020, Activate Collective va anunciar que finançaria 11 dones que es postularien per a cinc partits diferents a les eleccions locals de cinc regions d'Anglaterra: Londres, Midlands, Nordeste, Nord-oest i Yorkshire i Humber.

## Referències

* 1 2 3 McEachrane, Michael. Afro-Nordic Landscapes: Equality and Race in Northern Europe (en anglès). Routledge, 2014-04-24. ISBN 978-1-317-68525-8.
* ↑ «Nigerians need to rediscover Nigeria – Minna Salami». [Consulta: 4 abril 2016].
* ↑ Salami. «Where are the women in African non-fiction?», 21-07-2014. [Consulta: 4 abril 2016].
* ↑ «Bio». msafropolitan.com. [Consulta: 4 abril 2016].
* ↑ «Cache». Msafropolitan. [Consulta: 4 abril 2016].
* ↑ Sánchez Jaén, Fernando J. «Minna Salami: "El feminismo es la única ideología que atiende a todas y todos"» (en castellà). Wiriko, 07-03-2017. [Consulta: 18 abril 2022].
* ↑ Dark. «To overthrow Europatriarchy, logic and emotion must work in tandem». The Johannesburg Review of Books, 08-10-2020. [Consulta: 3 juny 2021].
* ↑ «New Daughters of Africa review: vast and nuanced collection». .
* ↑ «Who we are» (en anglès americà). The Activate Collective. Arxivat de l'original el 2022-11-29. [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ Devaney. «Thanks To Emma Thompson, Women From All Backgrounds Are Being Given A Seat At The Political Table» (en anglès britànic). British Vogue, 12-11-2020. [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ Topping, Alexandra «Emma Thompson backs launch of UK political fund for women» (en anglès). , 11-11-2020 [Consulta: 25 febrer 2021].
# Fay-de-Bretagne

Fay-de-Bretagne (en bretó Faouell) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 2.877 habitants. Limita amb Blain, Notre-Dame-des-Landes, Vigneux-de-Bretagne, Le Temple-de-Bretagne, Malville, Savenay i Bouvron.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 2.046 | 2.109 | 1.947 | 2.175 | 2.388 | 2.489 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1980-1987 | Laurent Sicard |
| 1987-1994 | René Bernard |
| 1994-2008 | Gérard Portais |
| 2008- | Édith Sardais |
# Felipe Lafita Babío

Felipe Lafita Babío (Portugalete, 21 d'octubre de 1902 - Barcelona, 27 de juny de 1987) fou un enginyer naval basc, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Estudià enginyeria naval, enginyeria aeronàutica i enginyeria industrial a les escoles de Ferrol, Madrid i Barcelona. El 1925 es doctorà en enginyeria naval i el 1932 en enginyeria aeronàutica. El 1939 fou escollit catedràtic de teoria de l'elasticitat i resistència de materials a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyers Navals i d'aerodinàmica aplicada a l'Escola d'Enginyers Aeronàutics.
El 1942 va fundar l'Institut Nacional de Tècnica Aeroespacial "Esteban Terradas", del que en fou director fins a 1962. També va dirigir la construcció de la base aèria de Torrejón de Ardoz i el 1952 fou director tècnic de Forces Elèctriques de Catalunya. També fou president de Minas de Utrilla, president d'UTSA, vocal de Carbones de Berga, vocal de l'Empresa Nacional de Aluminio i vocal del CSIC.
Entre altres honors, fou coronel d'enginyers aeronàutics i tinent coronel honorari d'Enginyers de l'Armada. El 1958 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències i Arts de Barcelona. El 1961 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, i va ingressar-hi el 1963 amb el discurs Problemas de vibraciones mecánicas en Ingeniería.

## Obres

* Introducción al Estudio de Vibraciones Mecánicas
* Vibraciones Mecánicas en Ingeniería
* Problemas de Torsión
* Técnica del Hidroavión
* Teoría de la Elasticidad
* Fundamentos de la Resistencia de Materiales
* Aerodinámica Aplicada

## Referències

* ↑ Felipe Lafita a l'Enciclopèdia Basca Auñamendi
* ↑ Felipe Lafita Babío Arxivat 2016-04-24 a Wayback Machine., al web de la RACAB
* ↑ Biografia Arxivat 2016-05-04 a Wayback Machine. al web de la RAC

## Enllaços externs

* In memoriam per Gregorio Millán Barbany.
# Feliu Crespí i Cirera

Feliu Crespí i Cirera (Sabadell, 16 de gener de 1834 - 1 de maig de 1900) va ser filador i alcalde de Sabadell. Fou l'avi de Conrad Crespí i Vergés. Treballador del tèxtil, Feliu Crespí fou un militant republicà federal. Durant la I República va exercir d'alcalde de Sabadell des de l'agost de 1873 fins al gener de 1874, en què es va vendre les campanes de l'església de Sant Fèlix de Sabadell sabadellenca i en subhastà els sants per poder comprar fusells i munició per armar la milícia republicana.

## Referències

* 1 2 Nomenclàtor. «Carrer de l'Alcalde Crespí». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 1r maig 2014].
# Fernando Pérez de Sevilla y Ayala

Fernando Pérez de Sevilla y Ayala (Cadis, 2 d'octubre de 1915 - Madrid, 26 de febrer de 2002) fou un militar i polític andalús, general de l'exèrcit franquista i governador civil de diverses províncies en la dècada de 1960 i 1970.
Llicenciat en dret per la Universitat de Granada, va ingressar a l'exèrcit durant la guerra civil espanyola, en la que fou ferit. Després arribaria el grau de coronel d'infanteria. Ha estat tinent coronel cap de la Unitat d'Estudis i Experiències de l'Escola d'Aplicació i Tir d'Infanteria, i coronel cap del Regiment de la Guàrdia del General Franco. El 1957 fou nomenat Delegat Nacional d'Informació i Investigació del Movimiento Nacional i procurador en Corts, càrrec que va ocupar fins a maig de 1966, quan fou nomenat Governador civil de Castelló. Va ocupar el càrrec fins a desembre de 1969, quan fou nomenat governador civil de Toledo Deixà el càrrec en febrer de 1972, quan fou nomenat Governador civil d'Oviedo, càrrec del que va cessar el gener de 1973. En juny de 1976 fou nomenat governador civil de Navarra, càrrec que va ocupar fins al 14 de juny de 1977, després de les eleccions generals espanyoles de 1977.

## Referències

* ↑ Esquela, al diari ABC, 28 de febrer de 2992
* ↑ Nombramientos, 5 de juny de 1976
* ↑ PEREZ SEVILLA Y AYALA, FERNANDO, Índex Històric del Congrés dels Diputats
* ↑ Los nuevos gobernadores civiles, ABC, 16 d'abril de 1966
* ↑ Decreto 2925/1969, de 21 de noviembre, por el que se nombra Gobernador civil de la provincia de Toledo a don Fernando Pérez de Sevilla y Ayala.
* ↑ Decreto 51/1973, de 12 de enero, por el que cesa como Gobernador civil de la provincia de Oviedo don Fernando Pérez de Sevilla y Ayala.
* ↑ Real Decreto 1299/1976, de 6 de junio, por el que se nombra Gobernador civil y Jefe provincial de Navarra a don Fernando Pérez de Sevilla y Ayala
# Fonda Europa

La Fonda Europa és un edifici del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici amb tres façanes, que consta d'una planta baixa i tres plantes; de coberta plana i façanes de composició simètrica coronades per una balustrada i un frontó amb la inscripció "Hotel Europa". Els balcons a la plaça Barangé estan resseguits amb ornamentacions florals i sostinguts per modillons. A la façana principal hi ha finestres amb llinda plana amb plaques de ceràmica entre elles.

## Història

Situat a la zona del nucli antic, en l'actual eix principal de la ciutat, lloc de reunió i contractacions agràries i comercials. L'activitat industrial del segle xix portà la indústria tèxtil a Granollers, ciutat que començà la seva creixença amb les manufactures cotoneres i llurs indústries auxiliars, les quals van estendre la trama urbana fora del recinte emmurallat i prop de les vies de comunicació, tot iniciant l'allargament del nucli urbà entre el Congost i el ferrocarril de França. És així com la carretera de Barcelona-Ribes es converteix en l'eix de la ciutat, zona d'eixample al final del segle xix.
La Fonda Europa, però, començà a servir plats el 1852. Va ser el resultat de la unió del matrimoni de l'hereu de la Fonda Espanya –Bonaventura Parellada– amb Margarita Vinyamata, la pubilla de l'Hostal del Vallès. Al segle xx va ser un important centre de tertúlies polítiques i culturals.

## Referències

* 1 2 «Fonda Europa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ Monja, Paco «La Fonda Europa, el referent». Vallesos, Tardor-hivern 2015/2016, pàg. 52-54.
* ↑ Consell Comarcal del Vallès Oriental «Guia del Modernisme d'estiueig al Vallès Oriental». Guia del Modernisme d'estiueig al Vallès Orienatl. Arxivat de l'original el 2017-08-05 [Consulta: 10 setembre 2019]. Arxivat 2017-08-05 a Wayback Machine.
# Font de Can Santadigna

La Font de Can Santadigna és una font del municipi de la Garriga (Vallès Oriental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Té la base de maçoneria concertada, que es mescla amb el volum superior, revestit de trencadís de granit i rajola en composició geomètrica, i està rematada per un fanal metàl·lic adherit orgànicament.

## Descripció

La font pública de Can Santadigna està formada per un cos central de base atalussada, flanquejat a banda i banda per una jardinera; a la part inferior, i adossats a la part frontal, hi ha el brollador i la pica. Els murs són de paredat de diverses mides. La decoració està feta a base de trencadís; al cos central, la combinació d'aquests elements dona com a resultat una cara. Al perímetre superior de les jardineres hi ha una sanefa amb combinació de rajoletes blanques i blaves. A la zona del brollador, hi ha una barreja de trencadís que repeteix els colors anteriors. Coronant la font hi ha un fanal de ferro forjat, de línies sinuoses treballades a cop de fuet.

## Història

La font recull en poc espai elements característics del modernisme de Raspall. Aquesta font fou construïda juntament amb una altra que hi ha al Passeig, per facilitar l'accés a la població a l'aigua potable, tot i que en aquell moment a moltes cases ja s'hi estava portant l'aigua per mitjà de canonades. Les fonts que projecta Raspall són molt similars. Al carrer Ricomà de Granollers n'hi ha una de molt similar. a aquesta.

## Referències

* ↑ «Font Pública». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 juliol 2015].
* 1 2 «Font de Santa Digna». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2016].
# Forn de fang

Un forn de fang és un forn fet de fang o tova, construït a l'aire lliure i utilitzat pels amerindis nord-americans. Aquest tipus de forn també és molt comú a l'Europa central, sobretot a Hongria, i en aquests dies s'està posant de moda, un altre cop. El nom per al forn en hogarés és Kemence. Un forn de característiques semblants havia estat introduït a la península Ibèrica pels sarraïns. El més curiós és que va ser àmpliament utilitzat (i encara ho és avui) pels indis nadius americans, conjuntament (a totes les terres ocupades) amb els colonitzadors espanyols d'Amèrica del Nord. The horno has a beehive shape and uses wood as the heat source.
És molt comú a l'Argentina l'Uruguai a les àrees rurals, des de l'època colonial fins als nostres dies, on rep el nom de horno de barro, literalment "forn de fang". Horno és una paraula que significa "forn" en castellà, i deriva de la paraula llatina furnus '
El forn té una forma de rusc i utilitza la llenya com l'única font de calor. El procediment encara s'utilitza a algunes parts de Nou Mèxic i Arizona consisteix a fer un foc a l'interior del forn i, passat el temps adequat, es retiren les brases i cendres i s'introdueix el pa que es vol cuinar. Després d'una estona, es pot treure el pa ja cuit. En el cas del blat de moro, les cendres són ruixades amb aigua i el blat de moro s'insereix en el forn per a ser "cuinat al vapor". En cuinar les carns, el forn s'escalfa fins a una temperatura de "blanc calent" (al voltant de 650 graus Fahrenheit), el carbó es retira cap a la part posterior del forn, i s'hi posa la carn. LLavors se segellen amb fang el forat pel fum i la porta i es deixa coure. Calen de 2 ½ a 3 hores per coure un gall dindi de 9 kg. Atès que el forn és de tova, s'asseca la humitat dels aliments per convecció natural i queden molt suculents.

## Referències

* ↑ Green, Rayna. The British Museum Encyclopedia of Native North America. Londres: British Museum Press, 1999, p. 4. ISBN 0-253-33597-3 [Consulta: 2 juny 2012].
* ↑ Mary Ellen Snodgrass. Encyclopedia of Kitchen History. Fitzroy Dearborn, 2004, p. 493–494. ISBN 1-57958-380-6 [Consulta: 15 juny 2012].

## Vegeu també

* Forn de maçoneria
* Forn rus
* Llar de foc
* Forn de pedra
* Forn de llenya
* Forn morú
# Fort-Mardyck

Fort-Mardyck (en neerlandès Fort-Mardijk) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 3.586 habitants.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 3.252 | 4.007 | 4.802 | 4.229 | 4.074 | 3.770 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995- | Roméo Ragazzo | PS |
# Fragment del claustre de Sant Pere de les Puel·les (Terrassa)

El fragment del claustre de Sant Pere de les Puel·les és una construcció del centre de Terrassa situada al carrer de Sant Ignasi, catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El fragment consta de 10 arcs ogivals, d'un total de 25, sostinguts per columnes quadrilobulades i capitells decorats amb motius vegetals. Les motllures en forma de rosassa muntades al basament on descansa l'arcada són de procedència desconeguda. N'hi ha quatre d'originals i els sis arcs restants són reproduccions. Al conjunt té com a teló de fons un bloc de pisos de gran alçada i de construcció moderna.

## Història

Aquest fragment prové del claustre del monestir de Sant Pere de les Puel·les de Barcelona, enderrocat el 1873. Algunes parts passaren al Museu Nacional d'Art de Catalunya, al Museu Santacana de Martorell i al museu d'art del Castell Cartoixa de Vallparadís de la mateixa ciutat de Terrassa, mentre que d'altres van anar a parar a col·leccions privades.
Antigament formava part del jardí de la Casa Alegre, avui desapareguda per la construcció dels blocs de pisos esmentats.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fragment del claustre de Sant Pere de les Puel·les». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Francisco Cabello Rubio

Francisco Cabello Rubio (Torrijo del Campo, Terol, 7 de novembre de 1802 - 7 de febrer de 1851) va ser un polític i jurista espanyol, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Llicenciat en dret per la Universitat de Saragossa, treballà com a jutge de primera instància a Daroca i Tarassona, on també hi fou corregidor, i com a magistrat de l'Audiència de Madrid. Va ser membre de la Milícia Nacional i un destacat membre del Partit Progressista, del que en fou cap polític de les províncies de Terol, Castelló i València. i president de la Diputació Provincial de Castelló entre febrer i desembre de 1839.
Sota la Regència de Maria Cristina de Borbó-Dues Sicílies va exercir el càrrec de Governador Civil a les províncies de Terol, Castelló i València. Posteriorment, en 1840, va ser designat dos cops Ministre de la Governació, cartera que va assumir tan sols durant uns mesos durant els gabinets de Valentín Ferraz y Barrau i Vicente Sancho y Cobertores.
A més va ser diputat per Castelló i Terol en les eleccions de 1840, 1841 i 1843, renunciant al segon escó per representar Castelló a les Corts. i senador vitalici en 1847-1848, 1848, 1849-1850 i 1850-1851.

## Obres

* Historia de la guerra última en Aragón y Valencia amb Francisco Santa Cruz i Ramón María Temprado. Madrid, 1845 (Reedició a Saragossa : Institución "Fernando el Católico", 2006).

## Referències

* ↑ «Francisco Cabello Rubio». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.106. ISBN 9788495484802.
* ↑ Francisco Cabello Rubio (Torrijo del Campo 1802-1851): Magistrado, Diputado y Senador liberal progresista. Gobernador civil y Ministro de la Gobernación. José María Jaime Lorén y José Jaime Gómez. 1996
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
Càrrecs públics :
| Precedit per: Vicente Sancho y Cobertores Fermín Arteta Sesma | Ministre de la Governació (agost) 1840 (setembre) 1840 | Succeït per: Fermín Arteta Sesma Manuel Cortina y Arenzana |
# Francisco Peris Mencheta

Francisco Peris Mencheta (València, 29 de gener de 1844 - Barcelona, 23 d'agost de 1916) fou un polític i periodista valencià, considerat el precursor del reporterisme i fundador de la primera agència de notícies espanyola.

## Biografia

Procedia d'una família humil originària de Sueca que es dedicava a la fabricació de ciris, començà a treballar en la pedrera i es formà de manera autodidacta. Durant la revolució de 1868 fundà els setmanaris bilingües La Chicharra i L'Imparsial Suecà. Participà en la insurrecció dels milicians de 1869 i el 1872 començà a treballar en el que seria El Mercantil Valenciano. Republicà declarat, entre 1872 i 1875 fundà El Cosmopolita i El Cantón Valenciano, que donaria suport a la insurrecció cantonalista. Després del cop d'estat del general Pavía funda el Diario de Valencia.
El 1875 és contractat per Teodor Llorente i Olivares per a fer de corresponsal a la Tercera Guerra Carlina pel diari Las Provincias. Les seues cròniques de guerra del Maestrat li van permetre ser contractat per La Correspondencia de España, dirigit aleshores per Manuel María de Santa Ana, i es traslladà a Madrid, on farà cròniques sobre informació política i ministerial, i finalment va cobrir els viatges dels reis Alfons XII i Alfons XIII. També fou enviat a escriure sobre la inauguració del Canal de Panamà.
El 1877 es va casar amb Dolors Guix, filla d'un dels impressors valencians més importants. El 1882 va fundar La Correspondencia de Valencia, i el 1888 El Noticiero Universal de Barcelona i El Noticiero Sevillano. Finalment, el 1883 va fundar l'Agència Telegràfica Mencheta, primera agència de notícies fundada a Espanya.
Les seues amistats polítiques i la seua popularitat li possibilitaren ser elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1898, 1899, 1901 i 1910 pel districte de Sueca com a candidat independent, senador independent per la província de València el 1907, i senador vitalici el 1914. Durant el seu mandat va promoure la construcció dels mercats de Sueca i Cullera i la granja arrossera de Sueca.
Va rebre, entre altres condecoracions, la Gran Creu d'Isabel la Catòlica, la Gran Creu de Carles III i la Legió d'Honor francesa.

## Referències

* ↑ Checa Godoy, Antonio. Prensa y partidos políticos durante la II República. Universidad de Salamanca, 1989, p. 23. ISBN Universidad de Salamanca.

## Obres

* Refutación al folleto Trece días de sitio o Los sucesos de Valencia (1874)
* De Madrid a Panamá (1886)

## Bibliografia

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.441. ISBN 9788495484802.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Senat
* Història de la comunicació per Antonio Laguna, Antonio Laguna Platero, Universitat Autònoma de Barcelona. Servei de Publicacions
# Francisco de Paula Arrillaga y de Garro

Francisco de Paula Arrillaga y de Garro (Pamplona, 2 d'abril de 1846 - Madrid, 10 de gener de 1920) fou un enginyer navarrès, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.
Llicenciat en enginyeria de muntanyes i camins, fou Inspector del Cos d'Enginyers de Muntanyes i Camins. En 1875 va fundar la revista Revista forestal, económica y agrícola . El 1882 fou secretari de l'Ateneo de Madrid i director de l'Escola d'Arts i Oficis. El 1889 fou nomenat director de l'Institut Geogràfic i Estadístic i en 1888 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. També fou professor de l'Escola Preparatòria d'Enginyers i Arquitectes, i membre permanent de l'Associació Geodèsica Internacional.
També fou professor de ciències del futur rei Alfons XIII d'Espanya, raó per la qual fou nomenat gentilhome de cambra amb exercici. Era casat amb la germana del ministre Joaquín López Puigcerver i el 1918 fou nomenat Director General de Comunicacions, Correus i Telègrafs.

## Obres

* Estudios forestales del Reino de Prusia (1869)
* La producción forestal en la Exposición de Viena (1874)
* Reseña del congreso y Exposición de Geografía de Venecia (1882)
* Valoración de montes (1872)

## Referències

* ↑ Francisco de Paula Arrillaga y de Garro a l'Enciclopèdia Basca Auñamendi
* ↑ Biografia Arxivat 2016-05-05 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ AVIACIÓN MILITAR ESPAÑOLA - LOS AÑOS INICIALES (5) ENRIQUE ARRILLAGA LÓPEZ
# Fresnay-en-Retz

Fresnay-en-Retz (en bretó Onnod-Raez) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.068 habitants. Limita amb els municipis de Bourgneuf-en-Retz, Sainte-Pazanne, Saint-Même-le-Tenu i Machecoul.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1801 | 1866 | 1921 | 1936 | 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2005 |
| 393 | 848 | 665 | 713 | 665 | 716 | 759 | 877 | 848 | 855 | 1017 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Marie-Josèphe Boucard | |