# Llengües occitanoromàniques

La branca de les llengües occitanoromàniques ajunta tots els dialectes de les llengües occitana i catalana, situades majoritàriament al sud de França, Andorra, Mònaco, al nord-est d'Espanya, a l'oest de la Itàlia continental, a la ciutat italiana de l'Alguer i a La Gàrdia. L'existència d'aquesta branca està en discussió tant per bases lingüístiques com per polítiques. De vegades també s'hi inclou la llengua aragonesa, així i tot no hi ha consens a causa de la castellanització que hi ha hagut en l'aragonès, però a nivell general, tots els dialectes principals de la llengua tenen un gran grau de proximitat sobretot amb el català i el gascó.
Segons alguns lingüistes, l'occità hauria d'incloure's a les llengües gal·loromàniques, i segons altres lingüistes el català també hauria de pertànyer a les gal·loromàniques. Encara que altres lingüistes consideren que el català i l'aragonès formen part de les llengües iberoromàniques.
La qüestió en debat és tant de base política com de lingüística, ja que la divisió en les llengües gal·loromàniques i iberoromàniques prové de la divisió dels estats d'Espanya i França, i, per això, la divisió té en compte més els criteris politicoadministratius que els històrics i lingüístics. Un dels principals proponents de la unitat de les llengües de la península Ibèrica és el filòleg Ramón Menéndez Pidal, mentre que altres com Wilhelm Meyer-Lübke (Das Katalanische, Heidelberg, 1925) sempre han fet suport al parentiu que tenen la llengua catalana amb l'occitana.
Hi ha uns fets històrics indiscutibles, però, la llengua catalana, l'occitana i l'aragonesa tenen en comú l'origen en una mateixa mena de llatí, el diasistema gal·loromànic. Aquest llatí és el resultat d'una mateixa intensitat de la romanització a Catalunya i a Occitània, relacionada amb la proximitat de Roma, i també és la conseqüència d'un mateix substrat ibèric, si més no al sud d'Occitània. Les dues llengües comparteixen també el superstrat visigòtic i el fràncic, a més de la curta presència musulmana, si més no a la Catalunya Vella. El naixement del català i de l'occità s'esdevingué també en un moment de relacions per la pertinença de la Catalunya Vella i d'Occitània a l'Imperi Carolingi.
Durant l'edat mitjana, aproximadament durant cinc segles (del segle viii al xii) on hi havia una relació política, religiosa, comercial i cultural entre Occitània i Catalunya, encara no hi havia una clara diferència entre l'occità i el català. Al segle xii, la koiné de la poesia dels trobadors influí molt en el naixement del català literari. L'occità d'aquesta poesia dels trobadors, com a primera llengua vulgar que assolí el conreu culte, esdevingué un exemple d'ús formal de la llengua vulgar i quan en el català existien diferents alternatives formals, com en el cas de l'article, influí en la tria. Després, a partir del segle xiii, les diferències entre l'occità i el català s'accentuaren a poc a poc, un cop formada la koiné literària catalana i acabada la influència del Casal de Barcelona a Occitània, per la mort de Pere I el Catòlic a Muret. L'abandonament de la koiné literària trobadoresca també va fer més visibles les grans diferències entre les varietats de l'occità, unes varietats que també utilitzaren koinés literàries pròpies. Sobre això, cal destacar la producció literària gascona dels segles XV i XVI o el felibritge provençal.
L'aragonès per altra banda, encara que fos emprat en el Regne d'Aragó, va patir diglòssia envers el castellà des de ben aviat, i la seva relegació als Pirineus aragonesos va comportar que la interacció entre l'aragonès, el català i l'occità passés més desaparcebuda.

## Comparació lèxica

Els numerals en diferents varietats occitanorromàniques són:
    GLOSA Occità septentrional Occità occid. Occità central i oriental Català Aragonès AlvernèsLlemosí Gascó LlenguadociàProvençal OrientalOccidental Oriental (Benasqués) Oriental (Ribagorçà) Central (Belsetà) '1'yn / yna /ynɔ un, unayⁿ / ynɔ un / una y / yɔ un / ua ỹ / ynɔ un / unayŋ / ynɔ/yna un / una un / unə un / unaun / una un / una un / una un / una un / una un / una un / una un / una '2'du / dua dos, doàsdu / dua dos / doas dys / dyɔs dus / duas dus / duɔs dos / doasdus / duas dos / doas dos / duəs dos / duesdos / dues (val. dos)* dos / dues (val. dos) dos dos dos dos dos dos '3'tre / tri tres tɾej tres tres tres tres trestʀes tres trɛs (bal. trəs) trestres tres tres tres tres tres tres tres '4'katʀə quatrekatre quatre kwatə quatre katre quatrekatʀe quatre kwatrə quatrekwatre quatre kwatre quatre kwatre quatre kwatre quatre '5'ʃiⁿ cinc ʃiⁿ cinc siŋk cinc siŋk cincsiⁿ/siŋk cinc siŋ / siŋk cincsiŋ / siŋk cinc siŋk cinc θiŋk cinc θiŋko/θiŋgo cinco '6'sej seis sej sieis ʃeis sheis sjɛjs sièissjej sieis sis sissis sis sejs/sis seis/sis sejs/sis seis/sis sejs seis '7'setə sete se sèt sɛt sèt sɛt sètsɛ sèt sɛt setsɛt set sɛt set sɛt set siet siete(e)* '8'œ / œj eut / uèit œj / œi uech / ueit wɛit ueit ɥeʧ uèchɥɛ/ɥɛʧ vuech bujt (bal. vujt) vuitbujt (val. wit) vuit (val. huit) wejt ueit bujt vuit wejto ueito (ocho)* '9'nɔw nòunɔw nòu nɔw nau nɔw nòunɔw nòu nɔu nounɔu nou nɔu nou nɔu nou nueu (nueve)* nueu '10'de detz diɛ~de dietz dɛʦ dètz dɛʦ dètzdɛs dètz dɛu deudɛu deu dɛu deu dɛu deu djeθ diez
Els numerals '1' i '2' distingeixen entre formes de masculí i femení.
*: Les formes aragoneses marcades van ser castellanitzades; tot i així darrerament s'han anat recuperant, sobretot en els neoparlants, les formes que s'empraven en la scripta medieval.

## Comunitat catalano-occitana

El gal·loromanisme del català ressalta davant la presència d'equivalències com les que segueixen: glop; dallar/dalhar; talent; julivert/jolverd; nebot; fiçó/fisson; empeltar/empeutar; suc/chuc; xapar/chapar; tustar; rampoina/rampònha, rampòina; esma/èsme, èime; bocagròs; lletraferit/letraferit; culcosit/cuolcosit, cuolcosut; tabustar, tabuixar/tabustar, tabussar; biaix/biais; foll/fòl (gos foll/gos fòl); fonyar/fonhar; record/recòrd; regòrd 'anyell tardà'; rai (interjecció); els sinònims de 'vegada' (vegada, volta/vòlta, vòuta, cop/còp, viatge), etc. (Le Dû, Le Berre i Brun-Trigaud 2005; recerca personal). I la nombrosa fraseologia: al bell mig/al bèl mièg; mig figa-mig raïm/ n'estre ni figo ni rasin [n'èstre ni figa ni rasim]; són figues d'un altre paner/acò's de figo d'un autre panié [aquò's de figas d'un autre panier] (Mistral) [cast. ser harina de otro costal]; no tenir ni suc ni bruc 'no tenir substància o gràcia'; n'a ni chuc ni muc 'ni goût ni saveur, il est sans valeur' (Alibert 1966); té les mans foradades/a li man traucado [a lei mans traucadas] «c'est un panier percé, un prodigue» (Mistral); esser com ets ases d'Artà, que en veure es bast ja suen (DCVB)/l'ase de Rigaud: suso en vesènt lou bast [l'ase de Rigaud, susa en vesent lo bast] (Mistral). No s'allibera de tals igualacions la paremiologia meteorològica, amb estructures molt semblants (vegeu Mistral): cel rogent, pluja o vent/occ. cèu rougen, plueio o vènt [cèu rogent, plueja o vent]; abril no et llevis un fil/occ. en abrieu, quites pas un fièu [en abriu, quites pas un fiu]; quan el març no marceja, abril abrileja/occ. març marçolege, abriu abriulege.

## Referències

* ↑ "Mas se confrontam los parlars naturals de Catalonha e d'Occitania, i a pas cap de dobte, em en preséncia de parlars d'una meteissa familha linguistica, la qu'ai qualificada d'occitano-romana, plaçada a egala distància entre lo francés e l'espanhòl." Loís Alibèrt, Òc, n°7 (01/1950), p. 26
* 1 2 Lozano Sierra J, Saludas Bernad A.. Aspectos morfosintácticos del Belsetán (en castellà). Saragossa: Gara d'Edizions, 2007, p. 180. ISBN 84-8094-056-5.
* ↑ Tomás Arias, Javier. Elementos de lingüística contrastiva en aragonés: estudio de algunas afinidades con gascón, catalán y otros romances (Tesi: Doctorat). Universitat de Barcelona, 2016-07-08.
* ↑ Martínez Arrieta, S.; Sumien, D. Els lligams entre català i occità. L'Abadia de Montserrat, 2006, p. 115. ISBN 8484157938.
* ↑ Pierre BEC (1973), Manuel pratique d'occitan moderne, coll. Connaissance des langues, Paris: Picard
* ↑ Domergue SUMIEN (2006), La standardisation pluricentrique de l'occitan: nouvel enjeu sociolinguistique, développement du lexique et de la morphologie, coll. Publications de l'Association Internationale d'Études Occitanes, Turnhout: Brepols
* ↑ «Indo-european numerals (Eugene Chan)». Arxivat de l'original el 2012-02-12. [Consulta: 18 març 2012].
* ↑ «Diccionari Alcover-Moll». Arxivat de l'original el 2004-08-26. [Consulta: 25 març 2012].