OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rafael Arístegui y Vélez

Rafael de Arístegui y Vélez-Ladrón de Guevara (Jerez de la Frontera, 15 de gener de 1794 - Madrid, 9 de novembre de 1863) va ser un militar espanyol que va exercir de governador de Puerto Rico entre 1843 a 1847 i ministre de Marina entre 1852 i 1853. Va ser II comte de Mira-sol.

## Biografia

Era fill de Luis Segundo de Arístegui y Rolín, I comte de Mirasol, i d'Antonia Vélez-Ladrón de Guevara y Benítez. Va ser de professió militar i amb grau de brigadier va manar una divisió en la defensa de Bilbao contra els exèrcits carlistes l'any 1835. En 1843 és ascendit a tinent general i nomenat governador i capità general de Puerto Rico, càrrec que va ocupar fins al desembre de 1847 Va tornar a Espanya i en 1848 fou nomenat senador vitalici i capità general de Castella La Nova, des de 1848 a 1850
En 1850 fou nomenat Capità general d'Andalusia, càrrec que deixà quan fou nomenat ministre de Guerra en el govern de Juan Bravo Murillo el gener de 1851. Entre 1852 i 1853 fou ministre interí de Foment i ministre de Marina en el gabinet de Federico Roncali Ceruti. Després tornà a la Capitania General d'Andalusia fins a 1854 i després fou director de la Caserna d'Invàlids d'Atocha en 1856. El 1850 va ingressar a l'Orde de Sant Jaume.
Endemés de la Creu Llorejada de Sant Ferran, també fou guardonat amb les grans creus de l'Orde de Carles III, de l'Orde d'Isabel la Catòlica i de l'Orde de Sant Hermenegild.

## Referències

* ↑ Gazeta de Madrid, 20-10-1847. Reial decret admetent al comte de Mirasol la dimissió dels càrrecs de governador, Capità general i president de l'audiència de Puerto Rico
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Gazeta de Madrid de 04/07/1848. Real decreto confiriendo el cargo de Capitán general de Castilla la Nueva al conde de Mirasol.
* ↑ Gazeta de Madrid de 11/09/1848. Reial decret admetent la renúncia que del càrrec de Capità general de Castella la Nova ha fet D. Rafael Aristegui, Conde de Mirasol.
* ↑ Gazeta de Madrid de 05/07/1849. Reial decret nomenant al Comte de Mirasol Capità general de Castella la Nova.
* ↑ Gazeta de Madrid de 08/03/1850. Reial decret nomenant Capità general de Castella la Nova al Tinent general D. Fernando Fernández de Córdova per haver conferit al Comte de Mirasol, que exercia aquest càrrec, una comissió important que motivarà la seva absència d'aquesta cort.
* ↑ Gazeta de Madrid de 19/10/1856. Reial decret nomenant Director de la caserna d'Invàlids d'Atocha al Tinent General D. Rafael de Aristegui, Comte de Mirasol.
* ↑ Rafael Arístegui al Museu del Prado
* ↑ Biografia a todoavante.es
# Rafael Guerra del Río

Rafael Guerra del Río (Las Palmas de Gran Canaria, 1885 - Madrid, 1955) va ser un polític espanyol.

## Biografia

D'idees republicanes, va formar part del Partit Republicà Democràtic Federal de Canàries i fundà el periòdic El Galeoto. El 1904 es traslladà a Barcelona per a estudiar dret, on va ingressar al Partit Republicà Radical d'Alejandro Lerroux, qui el va fer redactor de La Rebeldía; a més, fundarà i dirigirà Revolución. Cap del sector més extremista dels radicals, fou força actiu durant els fets de la Setmana Tràgica de 1909, fent un míting a Sabadell el 23 de juliol demanant la proclamació de la República. Tot i que fou detingut, va ser absolt, però no fou processat. Es dedicà a defensar als radicals implicats en els fets de la Setmana Tràgica. En 1915 presidirà la Joventut Radical del Camp de l'Arpa. Des d'aquest càrrec es va convertir en el líder de les Joventuts Republicanes Radicals (Jóvenes Bárbaros). Fou elegit diputat provincial per Barcelona en 1911 i regidor en 1917. En 1919 presidirà la Junta Local de Reformes Socials i actuarà de mediador en el conflicte de la vaga de la Canadenca. Va ser processat per haver protestat per la neutralitat espanyola durant la Primera Guerra Mundial, la qual cosa li va valer el desterrament de Barcelona.
Diputat a Corts per la circumscripció de Canàries a les eleccions generals espanyoles de 1920 i 1923, amb la proclamació de la II República va tornar a ser escollit parlamentari a les eleccions de 1931, 1933 i 1936 per la circumscripció de Las Palmas.
Membre del Partit Republicà Radical va ser ministre d'Obres Públiques als successius governs que, entre el 12 de setembre de 1933 i el 4 d'octubre de 1934, van presidir Lerroux, Martínez Barrio i Ricardo Samper. Entre el 3 d'abril i el 6 de maig de 1935 tornaria a ocupar la cartera d'Obres Públiques en el gabinet que novament presidiria Lerroux.
A les eleccions de 16 de febrer de 1936 va ser un dels quatre radicals que van obtenir l'acta de diputat. Durant la guerra va ser lleial a la República i va assistir a les sessions de Corts. Va viure exiliat a França del 1939 al 1946. Aquest any va tornar a Espanya, si bé va abandonar tota activitat política, dedicant-se a l'advocacia.

## Referències

* ↑ Antoni Dalmau Set dies de fúria Columna Edicions, Barcelona, 2009, pàgina 126

## Enllaços externs

* «Rafael Guerra del Río». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Portada/efemèride gener 27

Daguerrotip de Friedrich Schelling.
« 26 de gener · 27 de gener · 28 de gener »
# Raimond (cràter)

Raimond és un cràter d'impacte que es troba a la cara oculta de la Lluna. A menys d'un diàmetre del cràter al nord-est es troba Bredikhin, i més lluny a l'oest apareix McMath. Al nord-nord-oest hi ha el prominent cràter Jackson, que està envoltat per un gran sistema de marques radials. Raimond està quasi totalment cobert pel material dels raigs, que creuen les porcions nord-est i sud-oest del cràter.
* Localització de Raimond (prop del centre del quadrant inferior esquerre)
Té una forma lleugerament allargada segons l'eix est-oest, i això li dona un aspecte lleument oblong. No presenta impactes significatius a la vora. L'interior està relativament lliure de marques recognoscibles, amb només alguns petits cràters i el material dels raigs del cràter Jackson marcant-li la superfície.
Raimond es troba prop del centre de la conca Dirichlet-Jackson.

## Cràters satèl·lit

Per convenció, aquests elements s'identifiquen en els mapes lunars posant la lletra al costat del punt mitjà del cràter que és més proper a Raimond.
| Cràters satèl·lit | Raimond Coordenades Diàmetre K 13° 18′ N, 158° 12′ O﻿ / ﻿13.3°N,158.2°O﻿ / 13.3; -158.2 34 km 11° 36′ N, 161° 42′ O﻿ / ﻿11.6°N,161.7°O﻿ / 11.6; -161.7 32 km |

## Vegeu també

* Annex: cràters de la Lluna.
* Selenografia.

## Referències

* (WGPSN), IAU Working Group for Planetary System Nomenclature. «Gazetteer of Planetary Nomenclature. 1:1 Million-Scale Maps of the Moon» (en anglès). UAI / USGS, 13-02-2013. [Consulta: 6 abril 2016].
* Andersson, L. E.; Whitaker, E. A.,. NASA Catalogue of Lunar Nomenclature (en anglès). NASA RP-1097, 1982.
* Blue, Jennifer. «Gazetteer of Planetary Nomenclature» (en anglès). USGS, 25-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Bussey, B.; Spudis, P.. The Clementine Atlas of the Moon (en anglès). Nueva York: Cambridge University Press, 2004. ISBN 0-521-81528-2.
* Cocks, Elijah E.; Cocks, Josiah C.. Who's Who on the Moon: A Biographical Dictionary of Lunar Nomenclature (en anglès). Tudor Publishers, 1995. ISBN 0-936389-27-3.
* McDowell, Jonathan. «Lunar Nomenclature» (en anglès). Jonathan's Space Report, 15-07-2007. [Consulta: 2 gener 2012].
* Menzel, D. H.; Minnaert, M.; Levin, B.; Dollfus, A.; Bell, B. «Report on Lunar Nomenclature by The Working Group of Commission 17 of the IAU» (en anglès). Space Science Reviews, 12, 1971, pàg. 136.
* Moore, Patrick. On the Moon (en anglès). Sterling Publishing Co, 2001. ISBN 0-304-35469-4.
* Price, Fred W. The Moon Observer's Handbook (en anglès). Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521335000.
* Rükl, Antonín. Atlas of the Moon (en anglès). Kalmbach Books, 1990. ISBN 0-913135-17-8.
* Webb, Rev. T. W.. Celestial Objects for Common Telescopes, 6ª edición revisada (en anglès). Dover, 1962. ISBN 0-486-20917-2.
* Whitaker, Ewen A. Mapping and Naming the Moon (en anglès). Cambridge University Press, 2003. 978-0-521-54414-6.
* Wlasuk, Peter T. Observing the Moon (en anglès). Springer, 2000. ISBN 1-85233-193-3.

## Enllaços externs

* Referència UAI del CRÀTER[1].
* LPI Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon.
* Mapa LROC.
* The-moon.wikispaces.com: Raimond Arxivat 2018-05-06 a Wayback Machine..
# Ramón de Santillán

Ramón de Santillán González (Lerma, 30 d'agost de 1791 - Madrid, 1863) fou un polític hisendista i militar espanyol.
Membre d'una família no pas gaire benestant de Lerma (Burgos), es va matricular en Dret a la Universitat de Valladolid l'any 1805. La Guerra del Francès va interrompre els seus estudis. Es va integrar a la reacció patriòtica, incorporant-se en grau de tinent l'any 1809 a la partida de Jerónimo Merino, en la qual va arribar a assolir el càrrec de capità.
Després de la guerra va romandre a l'exèrcit fins al 1824, quan va ser depurat pel seu suport al govern liberal. El 1825 va ingressar al Ministeri d'Hisenda arribant a ocupar càrrecs de responsabilitat durant l'època de Mendizábal.
Poc abans de la caiguda de la regent Maria Cristina de Borbó durant la minoria d'edat d'Isabel II, va ser nomenat Ministre d'Hisenda (abril de 1840 - juliol de 1841) fins que Baldomero Espartero va arribar a cap d'estat. Malgrat la seva sortida com a Ministre, va continuar a la hisenda pública com a home destacat, formant part de la reforma fiscal que va iniciar el ministre García Carrasco al costat d'Alejandro Mon y Menéndez i altres destacats hisendistes.
Les seves aportacions a la reforma tributària de 1845, encara que atribuïdes en moltes ocasions només a Mon, van ser en gran part fruit de la col·laboració d'ambdós, la sintonia dels quals en política tributària era notable. Va ser nomenat senador vitalici a la legislatura 1845-46. Nomenat de nou Ministre d'Hisenda durant un breu període (28 de gener a 28 de març de 1847), va adequar el funcionament del sistema bancari públic espanyol mitjançant la unificació del Banc de San Fernando i el Banc d'Isabel II en una sola entitat de què va ser el primer governador (1849). Encara que llavors es va conservar el nom de San Fernando, s'acabaria convertint en el Banc d'Espanya. Va ser substituït pel marquès de Salamanca.
Les seves aportacions a la hisenda pública espanyola van merèixer que el gener de 1856 fos nomenat governador del banc d'Espanya, sent ministre Francisco Santa Cruz Pacheco. Va ser membre de la Unió Liberal.

## Obres

* Memoria Histórica sobre los Bancos Nacionales de San Carlos, Español de San Fernando, Isabel II, Nuevo de San Fernando y de España. (1858), reeditat pel Banc d'Espanya el 1982.
* Memorias (1860)

## Bibliografia

* Rulla Babater, Alberto. Diccionario sucinto de Ministros de Hacienda. Madrid: Instituto de Estudios Fiscales, Ministerio de Hacienda, 1991. ISBN 84-7196-967-X

## Referències

* ↑ Senat d'Espanya: Expedient personal del senador vitalici SR. Ramón Santillán González.
# Catió

Un catió és un ió (sigui àtom o molècula) amb càrrega elèctrica positiva, això és, amb defecte d'electrons. Els cations es descriuen amb un estat d'oxidació positiu.
Les sals típicament estan formades per cations i anions (encara que l'enllaç mai no és purament iònic, sempre hi ha una contribució covalent).

## Cations importants

* Oxoni o protó hidratat
* Metalls alcalins i alcalinoterris:
** Sodi
** Potassi
** Magnesi
** Calci
* Metalls de transició
* Amoni

## Referències

* ↑ «catió | enciclopèdia.cat». [Consulta: 21 setembre 2018].
* ↑ «¿ Qué son los Aniones y Cationes ?» (en castellà). Arxivat de l'original el 2019-03-22. [Consulta: 22 març 2019].
* ↑ «sal | enciclopèdia.cat». [Consulta: 6 abril 2019].

## Vegeu també

* Anió
Viccionari
# Rec del Molí (Castelló d'Empúries)

Rec del Molí és una obra hidràulica de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situat dins del nucli urbà de la població de Castelló d'Empúries, a la banda de llevant del nucli històric de la vila, des de l'actual Ecomuseu - Farinera fins aproximadament el carrer del Portal de la Mercè.

## Descripció

Es tracta d'un antic canal d'aigua d'origen medieval que neix a la població de Vilanova de la Muga, agafant l'aigua d'aquest riu, i la condueix fins a la Farinera de Castelló d'Empúries, fent funcionar d'aquesta manera la fàbrica. El canal discorre entre camps de conreu fins a arribar a l'encreuament amb el carrer del portal de la Mercè i, posteriorment, amb el portal de la Gallarda. En aquesta part, el traçat del canal és força rectilini i discorre per dins de l'antic fossat de la vila, delimitat per la muralla i l'església de Santa Maria a la banda de ponent. De fet, els panys de muralla atalussats queden força coberts per l'aigua.

## Història

El rec del Molí està situat vora la muralla en el sector de llevant del recinte on està situada la torre-portal de la Gallarda. La seva funció era alimentar els antics molins del terme, com el Molí del Mig que posteriorment es convertí en la Farinera, aixecada sobre d'aquest canal i encara en funcionament.

## Referències

* 1 2 3 «Rec del Molí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Rellotge de missa

Un rellotge de sol canònic o rellotge de missa és una mena de rellotge de sol que indica en l'escala les hores canòniques, de manera poc precisa, típic l'edat mitjana. Es tracta d'un rellotge que sovint s'ha instal·lat a les façanes meridionals d'esglésies medievals o monestirs, i ocasionalment, en alguns monestirs d'èpoques més tardanes. És de construcció molt rudimentària.
Aquests rellotges estan formats per feixos radials de línies convergents, limitades per un entorn la majoria de les vegades de forma circular o semicircular amb centre en el punt comú de les línies. L'angle entre les línies forma, o intenta formar, angles iguals entre si. El nombre de línies és variable i moltes vegades no coincideix amb les dotze dels rellotges de sol de hores temporàries. Aquests rellotges sovint són de mida petita, situats gairebé sempre a l'abast de la mà i amb el seu centre poc marcat.

## Referències

* ↑ Catena, Marta. «Tots els secrets sobre el funcionament dels rellotges de sol». xarxanet, 03-01-2022. [Consulta: 6 novembre 2024].
* ↑ Montlló Bolart, Jordi; Bosch, Laura. «Rellotge de sol canònic de Santa Maria de Rocafort. El Pont de Vilomara i Rocafort». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació deBarcelona, 13-08-2018. [Consulta: 6 novembre 2024].
* 1 2 Erthel, Tim «Historische Sonnenuhren in der Erfurter Altstadt» (en alemany). Mitteilungen des Vereins für die Geschichte und Altertumskunde von Erfurt. Sutton Verlag GmbH, Nova sèrie 19, 72, 2011, pàg. 45.

## Bibliografia

* Solà Agudo, Eduard. «Hi ha el rellotge de missa» (poema). VilaWeb, 19-12-2019.
* Novella, Pedro. «Relojes de sol canónicos con numeración» (pdf) (en castellà). El sol i el temps.
# Reproductor d'àudio digital

Un reproductor d'àudio digital és un dispositiu que emmagatzema, organitza i reprodueix fitxers d'àudio digital. Generalment se'l denomina reproductor de MP3 , reproductor MP3 , o simplement MP3 (a causa de la ubiqüitat del format *. mp3 ), però els reproductors d'àudio digital reprodueixen sovint altres formats de fitxers.
Alguns formats són propietaris, per exemple Windows Media Audio (WMA) i Advanced Audio Coding (AAC) i, fins a cert punt, el MP3. Alguns d'aquests formats també poden incorporar tecnologia DRM restrictiva, com WMA DRM, que sovint formen part de certs llocs de descàrregues de pagament. Altres formats són totalment lliures de patents o són oberts, com Ogg Vorbis, FLAC, i Speex (tot part del projecte obert de multimèdia Ogg).

## Tipus

Existeixen principalment tres tipus de reproductors d'àudio digital:
* Reproductors de CD MP3 - Dispositius que reprodueixen CD. Sovint, pot ser usats per reproduir algun CD d'àudio i CD's de dades casolans que contenen MP3 o altres fitxers d'àudio digital.
* Reproductors basats en Flash - Aquests són dispositius que emmagatzemen fitxers d'àudio digital en memòria interna o externa, com targetes de memòria. Normalment són dispositius amb poca capacitat d'emmagatzematge, típicament entre 128MB i 64GB, que poden ser sovint ampliats amb memòria addicional, són barats i resistents a cops.
* Reproductors basats en disc dur - Dispositius que llegeixen fitxers d'àudio digital des d'un disc dur. Aquests reproductors tenen capacitats d'emmagatzematge més grans, des d'1,5 GB a 180GB, depenent en la tecnologia del disc dur, a contrapartida del flaix són sensibles als cops o fins i tot la més mínima vibració baix funcionament pot espatllar-los. L'iPod d'Apple, el Creative Zen i el Commodore Evic són exemples de reproductors populars basats en disc dur.

## Principals reproductors d'àudio digital i fabricants

* Archos
* Commodore Evic, de Commodore International
* Creative NOMAD, Creative Zen, MuVo, de Creative Technology
* Gigabeat, de Toshiba
* GOGEAR, de Philips
* IAudio, de Cowon
* IPod, d'Apple Inc
* IRiver
* Sandisk Sansa de Sandisk Corporation
* Q-Be
* Walkman, PlayStation Portable, de Sony
* YEPP, de Samsung
* Zune, de Microsoft
* Energy System

## Referències

* ↑ Jose Luis Munuera, Ana Isabel Escudero. Estrategias de marketing: un enfoque basado en el proceso de dirección. ESIC Editorial, September 2007, p. 587–. ISBN 978-84-7356-511-0 [Consulta: 3 gener 2012].

## Vegeu també

* Reproductor d'àudio portàtil
* Pendrive
* Podcasting

## Enllaços externs

* definició
# Reserva índia Cocopa

La reserva índia Cocopa és una reserva índia de la tribu reconeguda federalment Tribu Índia Cocopa, que representa als cocopes dels Estats Units. Segons el Cens dels Estats Units del 2000, la reserva índia Cocopa tenia una població resident de 1.025 persones, de les quals només 519 eren nadius americans. L'extensió de la reserva és de 25,948 km² (10,0185 milles quadrades) i està formada per dues seccions no contigües al comtat de Yuma (Arizona) situades al sud-oest i sud de la ciutat de Yuma, Arizona. La secció més gran, fronterera amb el riu Colorado, limita amb el suburbi de Somerton, mentre que l'altra secció es troba a l'est.
Hi ha un casino i una sala de bingo a la reserva. Un altre grup yuma, els quechan, viuen a la reserva adjacent de Fort Yuma.

## Referències

* ↑ Cocopah Reservation, Arizona Arxivat 2020-02-11 at Archive.is United States Census Bureau
# Reserva índia Manzanita

La reserva índia Manzanita és una reserva índia que constitueix la llar de la Banda Manzanita d'Indis de Missió Diegueño de la Reserva Manzanita una tribu reconeguda federalment de kumeyaays del comtat de San Diego a Califòrnia, coneguts a vegades com a indis de missió.

## Reserva

La reserva Manzanita (32° 45′ 17″ N, 116° 20′ 46″ O﻿ / ﻿32.75472°N,116.34611°O﻿ / 32.75472; -116.34611) és una reserva índia federal situada a l'est del comtat de San Diego, Califòrnia, vora Boulevard, a 16 km al nord de la frontera EUA-Mèxic. La reserva té una superfície de 3.579 acres o 14,48 km² amb una població de 69 persones. Fou establida en 1893. En 1973, 6 dels 69 membres registrats vivien a la reserva. La reserva es troba adjacent a la reserva índia Campo i la reserva índia La Posta. Les comunitats més propera fora de la reserva són Boulevard i Campo.

## Govern

La banda Manzanita té la seu a Boulevard. Són governats per un consell tribal elegit democràticament. Leroy J. Elliott és l'actual cap tribal.

## Notes

* 1 2 "California Indians and Their Reservations: M." Arxivat 2010-07-26 a Wayback Machine. SDSU Library and Information Access. (retrieved 2 June 2010)
* 1 2 Shipek, 612
* ↑ Eargle, 118-9
* ↑ Pritzker, 147
* ↑ Pritzker, 146
* ↑ "Tribal Governments by Area." Arxivat 2010-05-05 a Wayback Machine. National Congress of American Indians. (retrieved 31 May 2010)

## Referències

* Eargle, Jr., Dolan H. California Indian Country: The Land and the People. San Francisco: Tree Company Press, 1992. ISBN 0-937401-20-X.
* Pritzker, Barry M. A Native American Encyclopedia: History, Culture, and Peoples. Oxford: Oxford University Press, 2000. ISBN 978-0-19-513877-1.
* Shipek, Florence C. "History of Southern California Mission Indians." Handbook of North American Indians. Volume ed. Heizer, Robert F. Washington, DC: Smithsonian Institution, 1978. 610-618. ISBN 0-87474-187-4.

## Enllaços externs

* Mesa Grande Band of Mission Indians Arxivat 2011-01-02 a Wayback Machine., Southern California Tribal Chairman's Association
# Ricardo de Ortega y Díez

Ricardo de Ortega y Díez (Madrid, 10 d'agost de 1838 - Madrid, 3 de desembre de 1917) fou un general espanyol, Governador interí de Puerto Rico durant tres períodes de la Guerra hispano-estatunidenca.
Es va formar al Col·legi d'Infantería i va esdevenir subtinent a l'edat de 17. De 1859 a 1860, va servir a Àfrica on va ascendir a Capità. El 24 de maig de 1873, va ser ascendit a Tinent General i va participar en diverses accions contra els Carlistes. A principis dels 1880s, fou el Director de l'Escola Central de Tiroteig, inventant un ràpid carregador per fusells el 1889.
El 1892, va assolir la posició de general de divisió i va retornar a Àfrica l'any següent per treballar amb les tribus de Melilla. El 1895, va servir com a Governador Militar de Madrid. El 19 de febrer de 1896, va ser anomenat segon Caporal de la Capitanía General de Puerto Rico i Governador Militar de San Juan. El 16 d'octubre de 1898 es va reunir a la Fortalesa amb els generals Eugenio Vallarino, José Sánchez Del àguila, com a representants del govern d'Espanya, i amb els generals nord-americans John R. Brooke, William V. Gordon i Winfield S. Sheley per signar les actes de lliurament de Puerto Rico als Estats Units. El 18 d'octubre de 1898 va lliurar el comandament de l'illa al general John R, Brooke.
El 1901, després de la Guerra hispano-estatunidenca, va ser anomenat Tinent General i el 1903 va ser ascendit a Capità general de les Illes Balears fins al 1910. Aquell any va passar a la reserva després de 54 anys de servei militar. Va morir a Madrid, el 3 de desembre de 1917.

## Referències

* ↑ «1898 La Guerra Hispano Americana». [Consulta: 12 octubre 2017].
* ↑ Carlos Domínguez Cristóbal. Panorama Histórico Forestal de Puerto Rico. La Editorial, UPR, 2000, p. 306–. ISBN 978-0-8477-0297-8.
* ↑ «Cronología de gobernadores del siglo XIX - Gobierno» (en castellà). Enciclopedia de Puerto Rico. Fundación Puertorriqueña de las Humanidades, 11-09-2014. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Safareig (Santa Coloma de Gramenet)

El Safareig és una obra de Santa Coloma de Gramenet (Barcelonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Les restes de l'antic safareig se situen al centre de la plaça Montserrat Roig. Trobem una bassa de planta rectangular amb pedres inclinades per a facilitar la postura corporal per rentar la roba. La urbanització de la plaça Montserrat Roig a l'any 2006 va respectar les restes creant, a cota de paviment, dos elements de vidre sobre plataformes d'acabat ceràmic que permeten alhora el cobriment i l'observació de l'antic safareig.

## Història

Els safareigs daten dels segles XVII - XVIII i es van fer servir fins a la dècada de 1960. El 1972 van ser enderrocats i a l'any 2.005 van ser retrobats i utilitzats com a elements simbòlics per a la memòria històrica de la població de Santa Coloma. El safareig, molt proper al nucli de Santa Coloma, era usat pels veïns de Singuerlín, Fondo i resta del poble.

## Referències

* 1 2 «Safareig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2018].
# Saint-André-des-Eaux (Loira Atlàntic)

Saint-André-des-Eaux (en bretó Sant-Andrev-an-Dour) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 2.254 habitants. Limita amb els municipis de Saint-Joachim, Saint-Nazaire, La Baule-Escoublac i Guérande.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.545 | 1.554 | 1.833 | 2.541 | 2.919 | 3.532 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||