OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tractat de Preobrajènskoie

El Tractat de Preobrajènskoie fou negociat per Johann Patkul, delegat d'August II el Fort i signat l'11 de novembre (C.J.) / 22 de novembre (C.G.) de 1699 a Preobrajènskoie (ara una part de Moscou, una colònia residencial basada en el model alemany, i amb molts immigrants que gaudia del favor del tsar Pere I de Rússia. Fou conseqüència de la reunió informal de Pere i August a Rava (Rawa, Rava-Ruska, Rava-Ruskaya) l'agost de 1698. Patkul fou l'autor de totes aquestes consideracions, ell havia intentat uns mesos enrere, una aliança entre Dinamarca i Brandenburg, i August el Fort. El maig de 1699, Patkul obtingué el suport del monarca danès Frederic IV. El tractat detallava la partició de l'Imperi Suec entre Dinamarca, Rússia, Saxònia i la Confederació de Polònia i Lituània. No obstant això, l'elector Frederic III de Brandenburg] no va tenir cap interès a intervenir-hi. Després del tractat, el febrer de 1700 començaria la Gran Guerra del Nord.

## Referències

* ↑ «Johann Reinhold von Patkul | German diplomat» (en anglès). britannica.com. [Consulta: 22 maig 2022].
* ↑ Tucker, Spencer C. Wars That Changed History: 50 of the World's Greatest Conflicts: 50 of the World's Greatest Conflicts (en anglès). ABC-CLIO, 2015-09-22, p. 183. ISBN 978-1-61069-786-6.
* ↑ Lee, Stephen J. Peter the Great. Londres: Routledge, 2013-09-30. DOI 10.4324/9781315014524/peter-great-stephen-lee. ISBN 978-1-315-01452-4.
* ↑ Aronova, Alla «The Birth of a Public Secular Festival in Russia Under Peter the Great: a Military Triumph». Advances in Social Science, Education and Humanities Research: 2nd International Conference on Art Studies: Science, Experience, Education (ICASSEE 2018), 2018, pàg. 3.

## Fonts

* Anisimov, Evgeniĭ Viktorovich. The reforms of Peter the Great. Progress through coercion in Russia. M.E. Sharpe, 1993, p. 53 (The New Russian history). ISBN 1563240475.
* Groß, Reiner. Die Wettiner (en alemany). 621. Kohlhammer, 2007, p. 181–182 (Kohlhammer Urban Taschenbücher). ISBN 3170189468.

## Enllaços externs

* Escanejat del tractat al IEG Mainz Arxivat 2011-07-22 a Wayback Machine.
# Ubani

Bonny, Ibani o Ubani és una ciutat i una LGA de l'estat de Rivers, al sud de Nigèria. És al Golf de Biafra (o Golf de Bonny). És la capital del regne de Bonny (nom donat pels europeus per deformació d'Ubani) i la ciutat més important que està habitada pels bonnys (ubanis). Entre el segle xv i el segle xix va esdevenir en un port exportador d'esclaus més important de l'est del delta del Níger. Actualment també és un port important exportador de matèries primeres. La majoria dels seus habitants són descendents d'esclaus alliberats que provenien d'Igboland. Altres podrien ser emigrants de parts d'Igboland com la LGA de Ukwa, a l'estat d'Abia.
Enfront de la ciutat hi ha la petita illa de Bonny, que és un punt principal exportador de petroli.
La regió de Bonny produeix un tipus de petroli cru conegut com a petroli Bonny Light. La majoria del petroli que s'extreu a l'estat de Rivers és conduït a Bonny per a la seva exportació.

## Llengües

La majoria dels habitants de Bonny parlen igbo, concretament el dialecte anomenat bonny igbo; aquest dialecte a va tenir un rol molt important en l'evangelització cristiana d'igboland, fins al punt que la primera bíblia traduïda a l'igbo va estar escrita en el dialecte bonny.
L'igbo, que ara és la llengua principal, va anar substituint gradualment la llengua original dels bonnys, l'ibani. Ara mateix, aquesta última llengua es parla poc a la ciutat.

## Regne de Bonny

El Regne de Bonny és un estat tradicional i històric de la zona ijaw. Va esdevenir important al segle xv quan els portuguesos van començar el comerç d'esclaus atlàntic. Al segle xix va rebre la pressió política de l'Imperi Britànic, que va signar amb Bonny un tractat que el va convertir en un Protectorat anglès. Actualment, el regne de Bonny encara continua tenint un paper de regne tradicional ijaw.

## Referències

* ↑ Dalby, Routledge. African Language Review. Routledge, 1971, p. 251. ISBN 0-7146-2690-2.
* ↑ «Bonny». Britannica Online Encyclopedia. [Consulta: 7 abril 2013].
* ↑ Frynas, Jedrzej Georg. Oil in Nigeria: Community Rights and Corporate Dominance in Conflict. LIT Verlag Berlin-Hamburg-Münster, 2000, p. 79. ISBN 3-8258-3921-4.
# Vevè

Un vevè (també anomenat vèvè o veve) és un símbol religiós utilitzat habitualment en diferents branques de vodú a tota la diàspora africana com el vodú haitià. No s'han de confondre amb les patipembas que s'utilitzen a la religió Palo, ni els pontos riscados que s'utilitzen a l'umbanda i la quimbanda, ja que es tracta de religions africanes separades. El vevè actua com un "far" per als loa, dels quals servirà com a representació durant els rituals.

## Història

El seu origen és desconegut i polèmic. Alguns estudiosos consideren que el vevè prové del contacte entre el poble indígena taino i els esclaus africans, però la teoria més estesa és que s'origina en el cosmograma dels pobles del Congo, o bé en el sistema d'escriptura nsibidi de les llengües igbo i de les llengües ekoid de l'Àfrica Occidental i l'Àfrica central.

## Funció

Segons Milo Rigaud "els vevès representen figures de les forces astrals (...) En el transcurs de les cerimònies de vodú, la reproducció de les forces astrals representades pels vevès obliga els loas (...) a descendir a la terra."
Cada loa té el seva propi vevè, tot i que en alguns casos, les diferències regionals han comportat diferents dissenys per al mateix loa. Normalment els rituals van acompanyats de pregàries, sacrificis i ofrenes, així com de la música dels tambors. Un cop el vevè s'il·lumini, el loa apareix a la cerimònia «cavalcant» (posseint) un dels assistents i parlant amb els vius a través la seva boca.

## Aspecte

Sol dibuixar-se a terra, fent servir pólvores d'algun tipus, com farina de blat de moro, cafè molt o pólvores de colors, tot i que el material depèn completament del ritual. En la tradició africana els vevès són molt esquemàtics, però a Haití la influència de les arts figuratives europees dels segles xviii i xix contribuïren a enriquir-los amb decoracions d'un estil més barroc.
* Vevè de Ayizan
* Vevè del Baró Samedi
* Vevè de Damballah Weddo
* Vevè de Papa Legba
* Vevè de Ogoun

## Referències

* ↑ Mazama, Ama. «Vèvè». Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 octubre 2019].
* ↑ McAlister, Elizabeth. Rara!: Vodou, Power, and Performance in Haiti and Its Diaspora. Los Angeles: University of California, 2000. ISBN 0520228227 [Consulta: 25 octubre 2019].
* ↑ Asante, Molefi K. The History of Africa: The Quest for Eternal Harmony. Routledge, 2007, p. 252. ISBN 0-415-77139-0..
* ↑ Baking in the Sun: Visionary Images from the South. Louisiana: University of Southwestern Louisiana, 1987, p. 30. ISBN 978-0936819037.
* ↑ Rigaud, Milo. Secrets of Voodoo. Nova York: City Lights, 969. ISBN 978-0872861718.
* ↑ Mazama, Ama. «Lwa». Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 25 octubre 2019].
* ↑ Nassetti, Rosamaría. Magia vudú. Girona: Tikal, 1996. ISBN 8430581219.
# Vonones I de Pàrtia

Vonones I fou rei de Pàrtia de l'any 7 (de fet el 8) fins al 10, i rei d'Armènia del 13 al 16 (nominalment fins al 18).
El rei Orodes III fou assassinat l'any 7 pels nobles que van demanar a August l'enviament de l'arsàcida Vonones I per fer-lo rei. Vonones I, fill de Fraates IV i germà de Fraates V estava a Roma com a ostatge des de vers el 25 aC en garantia del tractat entre el seu pare i Cèsar August.
El nou rei estava totalment romanitzat; no va arribar a Pàrtia fins a l'any següent (8) i aviat es va enemistar amb la noblesa per les seves costum romanes.
Artaban II, d'una línia col·lateral femenina, que ara era rei de la Mèdia Atropatene i abans havia viscut amb els nomades de la part oriental, es va rebel·lar el 10 dC. De primer moment Vonones va obtenir una victòria com acredita una de les seves monedes (on es titula "conqueridor d'Artaban") però després, com que no tenia suport popular ni nobiliari, va fugir a Armènia i va abdicar l'any següent (11).
El 12 va obtenir el suport d'una part de la noblesa armènia que va abandonar a Erato i l'any 13 fou coronat com a rei. Vers el 14 (o el 15) tots els partidaris d'Erato la van abandonar. Vonones complia el requisit de ser considerat un rei prorroma a Armènia i de ser acceptat pels feudals més propers als parts, però el seu rival de Pàrtia, Artaban III, no podia consentir aquesta amenaça permanent al seu flanc, i va demanar als romans que el deposaren i l'emperador Tiberi, que no volia una guerra amb els parts, va donar certes seguretats. Vonones, que no coneixia aquesta circumstància, davant l'amenaça d'una invasió per part d'Artaban, va demanar suport als romans i l'emperador Tiberi el va cridar a Cilícia i quan va arribar alli el va retenir però li va conservar el títol i els honors reials.
El buit de poder a Armènia fou aprofitat per Artaban III, que va fer coronar al seu fill Orodes que va governar del 16 al 18 i fou reconegut bona part de la noblesa, però els romans van imposar a Zenon del Pont (va regnar amb el nom d'Artaxes III) l'any 18.
Vonones va ser mort pels seus guardies l'any 19 quant es va voler escapar.

## Referències

* ↑ Ellerbrock, Uwe. The Parthians: The Forgotten Empire (en anglès). Routledge, 2021-03-25. ISBN 978-1-000-35852-0.
* ↑ Strugnell, Emma «Thea Musa, Roman Queen of Parthia». Iranica Antiqua, 43, 2008, pàg. 275–298. DOI: 10.2143/IA.43.0.2024051.
* ↑ Yarshater, Ehsan; Fisher, William Bayne; Gershevitch, Ilya. The Cambridge History of Iran (en anglès). Cambridge University Press, 1983, p. 67. ISBN 978-0-521-20092-9.
* ↑ Brosius, Maria. The Persians (en anglès). Routledge, 2006-04-18, p. 96-99. ISBN 978-1-134-35984-4.
* ↑ «Vonones». 1911 Encyclopædia Britannica, Volume 28.

## Bibliografia

* René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947
| Precedit per: Orodes III | Imperi Part | Succeït per: Artaban III |
# Wang Shuchen

Wang Shuchen (xinès simplificat: 王树忱, pinyin: Wáng Shùchén; Dandong, Liaoning, setembre del 1931 - octubre del 1991) fou un animador i director de cinema xinés d'ètnia Hui, format a l'estudi de cinema d'animació de Shanghai. També va exercir de ninotaire en el seu temps lliure.
Va estudiar art a Shenyang per un breu període, abans d'unir-se a la Dongbei el 1949. Durant més de trenta anys va estar a l'estudi d'animació de Shanghai, on va tindre la idea que acabaria sent Rebombori al cel, i fou un dels tres directors de la guardonada pel·lícula del 1979 Nezha Nao Hai. També va ser el director de l'estudi, i posteriorment dirigí La llegenda del llibre segellat.

## Referències

* ↑ «王树忱漫画». [Consulta: 28 juliol 2022].
* 1 2 3 4 5 «Wang Shuchen». Lambiek. [Consulta: 23 març 2021].
* 1 2 Lent, John A.; Ying, Xu. Comics Art in China. Univ. Press of Mississippi, 2017-07-20, p. 175. ISBN 978-1-4968-1177-6.
* ↑ Sun, Lijun. The History of Chinese Animation. Routledge, 2021-02-25. ISBN 978-1-000-41627-5.
* ↑ 中国电影家列传. 中国电影出版社, 1986, p. 390.

## Enllaços externs

* Wang Shuchen, a l'enciclopèdia de Baike-Baidu.
# Zona vadosa

La zona vadosa, també anomenada zona no saturada, és la zona no saturada per l’aigua d’un carst, situada sota la zona d’infiltració, on l’aigua vadosa descendent s’escola en forma de cascades, torrents subterranis, sifons, etc. Hom l’oposa a la zona freàtica, totalment saturada o inundada d’aigua.(en vadose zone; es zona vadosa; fr zone vadose)
És la zona d’aireig no saturada per l’aigua, situada per sobre del nivell freàtic i on l’aigua s’infiltra per gravetat.
La zona vadosa és també la porció del subsòl per sobre del nivell freàtic. Conté, almenys durant un temps, aire i aigua als porus. El seu gruix (profunditat) pot anar des dels 0 metres, en un llac o pantà a la superfície, fins a centenars de metres, com és habitual a les regions àrides.
A diferència dels aqüífers de la zona saturada de sota, la zona vadosa no saturada no és un recurs d'aigua fàcilment disponible per al consum humà, però és de gran importància per a proporcionar l'aigua i els nutrients que són vitals per a la biosfera, i s'utilitza intensament per al conreu de plantes i cal tenir-la en compte en la construcció d'edificis i l'eliminació de residus.
Hidrològicament, la zona vadosa o insaturada és sovint el principal factor que controla el moviment de l'aigua des de la superfície terrestre fins a l'aqüífer. Així, afecta fortament la taxa de recàrrega dels aqüífers, fonamental per a l'ús i la gestió de les aigües subterrànies. Sovint es considera com un filtre que elimina substàncies no desitjades. Fins a cert punt això és cert però, la qüestió és saber on i amb quina rapidesa els cabals i les reaccions químiques a la zona no saturada controlen l'entrada dels contaminants a les aigües subterrànies. Per tant, la comprensió dels processos de la zona vadosa és crucial per determinar la quantitat i la qualitat de les aigües subterrànies disponibles per a l'ús humà.
El moviment de l'aigua dins la zona vadosa s'estudia en la física del sòl i la hidrologia, en particular en la hidrogeologia i és important en agricultura, el transport dels contaminats i el control de les riuades. La recàrrega d'aigüa subterrània, generalment es produeix a través de la zona vadosa.
En espeleologia, els passadissos en les coves formades en la zona vadosa tendeixen a tenir forma de canyon.

## Referències

* ↑ «zona vadosa». IEC, Diccionari de Geologia, 2022. [Consulta: 3 febrer 2022].
* ↑ «zona vadosa». enciclopèdia.cat, GEC, 2001. [Consulta: 3 febrer 2022].
* ↑ «Unsaturated Zone» (en anglès). USGS, 2017. [Consulta: 23 febrer 2022].
* ↑ Caves & Caving: Glossary

## Bibliografia

* L. Gray Wilson, Lorne G. Everett, Stephen J. Cullen. Handbook of Vadose Zone Characterization & Monitoring (en anglès). 3. Routledge, 1918, p. 752. ISBN 1351441949, 9781351441940.

## Enllaços externs

* Vadose Zone Journal
# Verds d'Eslovènia

Els Verds d'Eslovènia (Zeleni Slovenije) són un partit polític d'Eslovènia, fundat el 1989, de caràcter ecologista i nacionalista en el seu moment. El seu cap era Vane Gošnik. A les eleccions legislatives de 3 d'octubre de 2004, el partit no va obtenir escons.

## Resultats electorals
### Assemblea Nacional

| Any | Líder | Vots | % | Escons | +/– | Govern |
| 1990 | Dušan Plut | 95,640 | 8.84 (#6) | 8 / 90 | Nou | Coalició |
| 1992 | ? | 44,019 | 3.70 (#7) | 5 / 90 | 3 | Coalició (1992-93) |
| 1992 | ? | 44,019 | 3.70 (#7) | 5 / 90 | 3 | Oposició (1993-96) |
| 1996 | ? | 18,853 | 1.76 (#9) | 0 / 90 | 5 | Extraparlamentari |
| 2000 | Miha Jazbinšek | 9,691 | 0.90 (#9) | 0 / 90 | = | Extraparlamentari |
| 2004 | Vlado Čuš | 6,703 | 0.69 (#12) | 0 / 90 | = | Extraparlamentari |
| 2008 | Vlado Čuš | 5,367 | 0.51 (#11) | 0 / 90 | = | Extraparlamentari |
| 2011 | Vlado Čuš | 4,000 | 0.36 (#14) | 0 / 90 | = | Extraparlamentari |
| 2014 | Vlado Čuš | 4,629 | 0.53 (#14) | 0 / 90 | = | Extraparlamentari |
| 2018 | Andrej Čuš | 9,708 | 1.09 (#13) | 0 / 90 | = | Extraparlamentari |
| 2022 | Andrej Čuš | Dins la coalició PoS | Dins la coalició PoS | 0 / 90 | = | Extraparlamentari |

### Parlament Europeu

| Any | Vots | % | Escons | +/- |
| 2004 | En coalició amb SMS | En coalició amb SMS | 0 / 7 | Nou |
| 2009 | 3,382 | 0.73 | 0 / 7 | = |
| 2014 | 3,273 | 0.82 | 0 / 7 | = |
| 2019 | 10,706 | 2.22 | 0 / 8 | = |
| 2024 | | | 0 / 9 | = |

## Referències

* ↑ Haute, Emilie van. Green Parties in Europe (en anglès). Routledge, 2016-04-28, p. 75. ISBN 978-1-317-12454-2.
* ↑ Limited, Europa Publications. The Europa World Year Book 1994 (en anglès). Europa Publications Limited, 1994, p. 2649. ISBN 978-1-85743-006-6.
# Tom Old Boot

Tom Old Boot (nain grotesque) va ser un curtmetratge mut francès del 1896 dirigit per Georges Méliès. Va ser venut per la Star Film Company de Méliès i és la pel·lícula número 75 als seus catàlegs.
Tot i que no en sobreviu cap sinopsi, la pel·lícula sembla haver captat una actuació de Tom Old Boot, un animador baixet d'alçada, que va tocar a l'escenari de Méliès, el Théâtre Robert-Houdin, com un "nain americain". La revista La Vie Parisienne va informar que Tom Old Boot tocava al Teatre Robert-Houdin a finals de desembre de 1895, a les matinades de dijous i diumenge. S'informa que les actuacions van ser un gran èxit, procovant moltes rialles, especialment dels nens del públic. El diari Le Petit Parisien va informar sobre les actuacions de març de 1896 al Robert-Houdin i va anomenar Tom Old Boot un "joyeux nain comic excentric".
La pel·lícula Tom Old Boot es considera perduda.

## Referències

* 1 2 Malthête, Jacques & Mannoni, Laurent (2008), L'oeuvre de Georges Méliès, Paris: Éditions de La Martinière, p. 337, ISBN 9782732437323
* ↑ Malthête, Jacques (1996), Méliès: images et illusions, Paris: Exporégie, p. 203
* ↑ Guido, Laurent (2014), "De la performance scénique à la ciné-chorégraphie: Les avatars de la danse chez Georges Méliès", in Malthête, Jacques; Gaudreault, André & Le Forestier, Laurent, Méliès, carrefour des attractions; suivi de Correspondances de Georges Méliès (1904-1937), Rennes: Presses universitaires de Rennes, pàg. 63–72 (here 63)
* ↑ Pitt (1895-12-21), "Paris-Partout", La Vie Parisienne 33 (51): 742, <https://www.google.cat/books/edition/La_Vie_parisienne/0chtzNNtlNYC?hl=ca&gbpv=1&pg=PA742&printsec=frontcover>
* ↑ "Courrier des Théâtres", Le Petit Parisien 21 (7079): 3, 1896-03-15, <https://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k5177583/f3.item.r=%22tom%20old%20boot%22>
# Karen Carpenter

Karen Carpenter (New Haven, 2 de març de 1950 - Downey (Califòrnia), 4 de febrer de 1983) va ser una cantant i percussionista estatunidenca, coneguda pel duo Carpenters, que formà amb el seu germà Richard Carpenter. Va ser aclamada per crítica i públic per la seva gran veu de contralt i la seva habilitat com a percussionista.
Nascuda a New Haven (Connecticut), va traslladar-se a Califòrnia el 1963 amb la seva família. Va començar a estudiar percussió durant la secundària i va unir-se al cor de la Universitat de Califòrnia després de graduar-se. Després de diversos anys de gires i gravacions, Carpenters van signar amb A&M Records el 1969, i va aconseguir grans èxits comercials i de crítica durant els anys setanta. Inicialment, Karen era la bateria del grup, però gradualment va anar assumint un paper més protagonista. També va gravar un àlbum en solitari durant els anys setanta, que va ser publicat de forma pòstuma.
Durant els darrers anys de la seva vida va patir anorèxia nerviosa, una malaltia molt desconeguda en aquells temps i que li va provocar la mort el 1983, amb només trenta-dos anys. La seva mort va contribuir a una major sensibilització envers els trastorns alimentaris. El seu treball encara és reconegut anys després de la seva mort i s'inclou en la llista dels cent millors cantants de tots els temps de Rolling Stone.

## Referències

* 1 2 Schmidt, Randy «Karen Carpenter's tragic story» (en anglès). The Observer, 23-10-2010. ISSN: 0029-7712.
* 1 2 «100 Greatest Singers of All Time. 94: Karen Carpenter» (en anglès). The Rolling Stone, 03-12-2010. [Consulta: 17 gener 2025].
* ↑ «Karen Carpenter (1950-1983) - Find a Grave...» (en anglès). [Consulta: 17 gener 2025].
* ↑ «De 1983 - Fallece Karen Carpenter». Ruiz Healy Times, 04-02-2015. [Consulta: 17 gener 2025].
# Llista de topònims de Soanyes

Llista de topònims (noms propis de lloc) de Soanyes (Conflent).
Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!

## església

| Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Commons (més fotos) |
| Sant Cugat de Soanyes | Soanyes | església | | 42° 32′ 41″ N, 2° 16′ 13″ E﻿ / ﻿42.544635°N,2.2703°E﻿ / 42.544635; 2.2703 826.7 msnm | |
| Sant Fruitós de Marians | Soanyes | església Ús: església | Estil: arquitectura romànica | 42° 32′ 47″ N, 2° 16′ 15″ E﻿ / ﻿42.5464°N,2.2709°E﻿ / 42.5464; 2.2709 826.7 msnm | Église Saint-Fructueux de Marians |
| Santa Eugènia de Soanyes | Soanyes | església Ús: església | Estil: arquitectura romànica | 42° 33′ 08″ N, 2° 16′ 55″ E﻿ / ﻿42.5523°N,2.28203°E﻿ / 42.5523; 2.28203 848.3 msnm | Église Sainte-Eugénie de Souanyas |

## Misc

| Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Commons (més fotos) |
| Marians (Soanyes) | Soanyes districte de Prada Pirineus Orientals | poble comuna de França | | 42° 32′ 41″ N, 2° 16′ 13″ E﻿ / ﻿42.544655555556°N,2.2703694444444°E﻿ / 42.544655555556; 2.2703694444444 42° 32′ 33″ N, 2° 16′ 21″ E﻿ / ﻿42.5426°N,2.2725°E﻿ / 42.5426; 2.2725 Conflent 828.1 msnm | Marians |
| Tet | Pirineus Orientals | riu | Desemboca: mar Mediterrània Llarg: 115.8km Conca: 1369km² | 42° 42′ 48″ N, 3° 02′ 23″ E﻿ / ﻿42.713333333333°N,3.0397222222222°E﻿ / 42.713333333333; 3.0397222222222 | Têt |
| casa de la vila de Soanyes | Soanyes | instal·lació Ús: seu del govern local | | 42° 32′ 58″ N, 2° 16′ 43″ E﻿ / ﻿42.549581436055°N,2.27873535454256°E﻿ / 42.549581436055; 2.27873535454256 fr:66360 SOUANYAS | Town hall of Souanyas |
# Antoni Fèlix

Antoni Fèlix (en llatí Antonius Felix) va ser procurador romà de Judea.
Era germà del llibert Pal·les (Pallas) i ell mateix era llibert de l'emperador Claudi. A Suides se l'esmenta com a Claudi Fèlix pel nom del seu patró i Antoni pel nom de l'emperadriu mare Antònia de la qual va rebre la manumissió.
La data en què va ser nomenat procurador és incerta però no lluny de l'any 52. Segons Tàcit va ser procurador amb Ventidi Cumà, i aquest va governar Galilea mentre Fèlix governava Samaria. Els dos governs cobreixen un període entre els anys 48 i 61. Es deia que tots dos es van enriquir amb les exaccions sobre el provincials. El governador de Síria Gai Ummidi Quadrat va ser comissionat per obrir un expedient sobre aquests fets i Cumà va ser condemnat però Fèlix va ser absolt. En canvi segons Flavi Josep, Cumà va ser l'únic governador i finalment va ser deposat i condemnat. Fèlix va ser enviat des de Roma com a successor probablement cap a l'any 51 o 52, amb autoritat sobre Judea, Samaria, Galilea i Perea.
Fèlix es va casar amb Drusil·la, germana de Ptolemeu de Mauritània. Després es va casar amb Drusil·la, filla d'Herodes Agripa i esposa d'Azizus rei d'Emesa (al qual va abandonar). El seu govern va ser fort però cruel i opressiu. Va netejar el país de lladres i de falsos profetes. Entre el 60 i el 62 va ser cridat a Roma i el va succeir Porci Fest. Els caps jueus de Cesarea, la capital de la província, l'acusaren a Roma, però es va salvar per la influència que tenia seu germà Pal·les amb Neró. Tàcit esmenta el seu matrimoni amb Drusil·la de Mauritània i amb una neta de Marc Antoni i Cleòpatra.

## Referències

* ↑ Suetoni. Claudius 28
* 1 2 3 Margolis, M-L. A history of the Jewish people. Nova York: Atheneum, 1927, p. 423-425.
* 1 2 Tàcit. Annales XII. Historiarum libri V,9