OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Coc cruesà

El coc cruesà, conegut simplement en llemosí com a coc de nous, és un pa de pessic tradicionalment rodó, més aviat estret i molt alt, a l'estil típic dels cocs occitans, perfumat amb nous i ratafia de nou verda i que es menja tebi, sovint acompanyat d'una crema lleugera. També n'existeixen versions amb avellanes en comptes de nous.
Aquesta manera de fer els pans de pessic, alts i prims, de manera que solen recordar un brioix als del nord de França, i sovint perfumats amb fruits secs o licors, és la manera típica a Occitània en general. També és així la fogaça (en francès fouace o fouasse,) en llemosí i Alvèrnia, el pastís borrit del sud de Gascunya o fins i tot els petits acanalats del nord de Gascunya s'hi assemblen.

## La llegenda del pergamí perdut

En realitat, aquest coc es fa des de fa molt de temps amb diferents variants, la idea és fer un pa de pessic bàsic però incorporant nous o avellanes polvoritzades, i decorant-lo amb quatre nous. Seria una mena d'eslabó perdut entre el coc bàsic i la tortada, ambdós estesos a molts països de la mediterrània. La diferència, que en realitat no és més que un tret característic de totes aquestes cuines, és que la tortada es fa amb ametlles -tot i que hi ha versions amb avellanes- i el coc creusà es fa tradicionalment amb nous, que és, amb la castanya- la fruita seca disponible a la zona.
Les variants amb avellanes serien posteriors. A França, on els agrada molt posar noms i dates molts precises als "inventors" de cada recepta, tenen una llegenda per a explicar-ho. Segons aquesta, l'any 1969 s'estaven fent obres a un monestir de La Mazière-aux-Bons-Hommes (a la Cruesa) i remenant les pedres van trobar un pergamí del segle xv, que es trobaria avui dia a l'Oficina de Turisme de la vila de Crocq. L'aleshores president del gremi de pastissers de la Cruesa, André Lacombe, el va llegir i li va donar el nom de "pastís cruesà", a més de directives específiques a tots els pastissers per tal que el fessin de la mateixa manera.
Aquesta mena d'iniciatives, al segle XX i XXI, són bastant habituals, el gremi de flequers i pastissers de Barcelona, per exemple, és molt actiu; però en aquest cas, sembla que André Lacombe hauria donat la recepta només a 31 pastissers amics, i que finalment aquesta recepta, marcada amb el nom "cruesà" (creusois, en francès) i el segell de la seva empresa, era diferent de la que s'exposà públicament a Crocq i dels pastissos de nous o avellanes tradicionals cassolans que la gent de la regió havia fet des de sempre.

## Vegeu també

* Cuina llemosina

## Referències

* ↑ Creuse, Ed. Christine Bonneton, any 2007, ISBN 978-2-86253-414-5
* ↑ Auvergne, Le guide vert, Ed. Michelin, any 2000, ISBN 2060304040
# Alex North

Alex North (Chester, Pennsilvània, 4 de desembre de 1910 − Los Angeles, 8 de setembre de 1991) fou un compositor de cinema estatunidenc nascut amb el nom de Isadore Soifer.

## Biografia

Va estudiar a la Juilliard School of Music de Nova York, seguint els seus estudis a Rússia. A la tornada als Estats Units compon música teatral per diversos autors, entre els quals es troba Elia Kazan, que li donaria l'oportunitat de fer la seva estrena al cinema.
Va compondre una gran partitura per a la pel·lícula 2001: una odissea de l'espai, però Stanley Kubrick, la va descartar per a després incloure música clàssica de Richard Strauss, Johann Strauss i altres. Coincidint amb el 25è aniversari de la pel·lícula va sortir a la llum de la mà de Jerry Goldsmith, dirigint la National Philharmonic Orchestra de Londres, convertint-se en una banda sonora de llegenda i fent justícia a la gran obra d'Alex North.
Va ser nominat a l'Oscar en 14 ocasions, però no se li va concedir cap. No obstant això, en l'entrega d'Oscars pertanyents a 1985 se li va concedir un Oscar especial per les seves innombrables i meravelloses bandes sonores i així tapant un forat bastant gran de no haver-li atorgat mai un Oscar en competició.
També va ser el creador de la música d'una de les sèries més famoses de la televisió, Home ric, home pobre i de la cançó Unchained melody, força recordada i utilitzada com va ser en la pel·lícula Ghost.
Va morir el 8 de setembre de 1991 a Los Angeles a l'edat de 80 anys.

## Filmografia (no completa)

* 1951 - A Streetcar Named Desire (candidatura a l'Oscar)
* 1951 - Mort d'un viatjant (candidatura a l'Oscar)
* 1952 - Viva Zapata (candidatura a l'Oscar)
* 1952 - Testimoni de casament
* 1955 - El pistoler
* 1955 - The Rose Tattoo (candidatura a l'Oscar)
* 1955 - Unchained (només tema musical)
* 1956 - Mala llavor
* 1956 - El farsant (candidatura a l'Oscar)
* 1956 - Un rei per a quatre reines
* 1958 - Set de triomf
* 1959 - The Sound and the Fury
* 1960 - Espàrtac (candidatura a l'Oscar)
* 1961 - Vides rebels
* 1963 - Cleopatra (candidatura a l'Oscar)
* 1964 - El gran combat
* 1964 - The Outrage
* 1965 - El turment i l'èxtasi (candidatura a l'oscar)
* 1966 - Qui té por de Virginia Woolf? (candidatura a l'Oscar)
* 1968 - 2001: una odissea de l'espai (Rebutjada en el muntatge final)
* 1968 - Les sandàlies del pescador (candidatura a l'oscar)
* 1969 - Abans estimar, després matar
* 1972 - Els indesitjables
* 1974 - Shanks (candidatura a l'Oscar)
* 1975 - Mossega la bala (candidatura a l'Oscar)
* 1981 - El drac del llac de foc (candidatura a l'Oscar)
* 1984 - Sota el volcà (candidatura a l'Oscar)
* 1985 - La mort d'un viatjant
* 1985 - L'honor dels Prizzi
* 1987 - Dublinesos
* 1988 - Good Morning, Vietnam

## Enllaços externs

* Web sobre Alex North (anglès)
# Bezalel Smotrich

Bezalel Yoel Smotrich (en hebreu: בְּצַלְאֵל יוֹאֵל סְמוֹטְרִיץ׳‎) (Haspin, Alts del Golan, 29 de desembre de 1980) és un advocat i polític d'extrema dreta israelià que exerceix com a ministre de Finances des del 2022. És el líder del Partit Sionista Religiós i anteriorment va servir com a diputat de la Kenésset per a Yamina.
Smotrich és conegut per les seves posicions conservadores i nacionalistes, ja que han generat diverses polèmiques. És partidari d'expandir els assentaments israelians a Cisjordània —de fet, n'és resident d'un anomenat Kedumim— i s'oposa a la creació d'un estat palestí. Acusat d'incitar a l'odi contra els ciutadans àrabs d'Israel, va dir als parlamentaris àrabs israelians el mes d'octubre del 2021 que «va ser un error que Ben-Gurion no acabés la feina i no us expulsés el 1948». S'ha autodenominat un «feixista homòfob» i ha afirmat que les desfilades de l'Orgull Gai són «pitjors que la zoofília».

## Referències

* ↑ Lazaroff, Tovah. «Israel Elections: Bezalel Smotrich defies expectations, wins 6-7 seats» (en anglès americà). The Jerusalem Post, 23-03-2021. [Consulta: 25 març 2021].
* ↑ Pileggi, Tamar. «Jewish Home hopeful boasts of being "proud homophobe"». The Times of Israel, 24-02-2015. [Consulta: 6 gener 2021].
* 1 2 3 Sharon, Jeremy. «How Bezalel Smotrich rode unfiltered radicalism and unforgiving politics to power». The Times of Israel, 30-10-2022. [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ Sommer, Allison Kaplan «Radical Settler, "Proud Homophobe" and Wunderkind: Meet the New Leader of Israel's Far Right» (en anglès). Haaretz, 15-01-2019.
* ↑ «Smotrich at Knesset: Ben-Gurion should have "finished the job", thrown out Arabs». The Times of Israel, 13-10-2021.
* ↑ «Israel’s Far-right Finance Minister Says He's 'A Fascist Homophobe' but 'Won't Stone Gays'». Haaretz, 16-01-2023.
# Partido Republicano. "Unión de Regionales en Cataluña"

El Partido Republicano: "Unión de Regionales en Cataluña" fou un partit polític fundat a Barcelona l'octubre de 1932 per defensar els drets de la població d'origen no català. Liderat per Manuel Estremera Estella i Rafael Sanchiz Vidal, es va integrar en la candidatura Concentración Española a les eleccions de novembre de 1932.

## Referències

* ↑ Molas, Isidre (ed.): Diccionari dels Partits Polítics de Catalunya. Segle XX. Enciclopèdia Catalana, S.A. Barcelona, març del 2000. ISBN 84-412-0466-7, plana 218.
* ↑ «Partido Republicano. “Unión de Regionales en Cataluña” | enciclopedia.cat». [Consulta: 26 gener 2025].
# Walter Huston

Walter Huston (Toronto, 6 d'abril de 1883 - Hollywood, 7 d'abril de 1950), de nom verdader Walter Houghston va ser un actor estatunidenc.

## Biografia

Va començar la seva carrera al teatre abans de guanyar Hollywood i de fer-se una de les primeres grans estrelles de l'era del cinema sonor amb pel·lícules com Codi criminal o Desengany. Es va emportar l'Oscar al millor actor secundari per a El tresor de Sierra Madre dirigida pel seu fill John Huston.
Va crear en escena (en la comèdia musical Knickerbocker Holiday a Broadway el 1938) i en disc September Song de Kurt Weill i Maxwell Anderson.
Va morir de resultes d'una ruptura d'aneurisma cardíaca, l'endemà del seu 66è aniversari.

## Filmografia selecta

* The Lady Lies (1929) amb Claudette Colbert
* El virginià (The Virginian) (1929) de Victor Fleming amb Gary Cooper
* The Virtuous Sin (1930) amb Kay Francis
* The Bad Man (1930)
* Abraham Lincoln (1930) de D.W. Griffith
* The Beast of the City (1932) de Charles Brabin amb Jean Harlow i Jean Hersholt
* American Madness (1932) amb Pat O'Brien
* Pluja (Rain) (1932) de Lewis Milestone amb Joan Crawford
* Ann Vickers (1933)
* Gabriel Over the White House (1933) amb Franchot Tone
* Desengany (Dodsworth) (1936) de William Wyler amb Ruth Chatterton, Mary Astor, i David Niven
* Rhodes of Africa (1936)
* The Devil and Daniel Webster (1941) de William Dieterle amb James Craig, Edward Arnold, i Anne Shirley
* El Falcó Maltès (The Maltese Falcon) (1941) de John Huston
* Swamp Water (1941) amb Walter Brennan i Anne Baxter
* The Shanghai Gesture de Josef von Sternberg (1942) amb Gene Tierney
* Yankee Doodle Dandy (1942) de Michael Curtiz amb James Cagney
* Fora de la llei (The Outlaw) (1943) de Howard Hawks amb Thomas Mitchell i Jane Russell
* Edge of Darkness (1943) amb Errol Flynn i Ann Sheridan
* Mission to Moscow (1943) de Michael Curtiz
* And Then There Were None (1945) de René Clair
* Dragon Seed (1944)
* Dragonwyck (1946) de Joseph L. Mankiewicz amb Gene Tierney i Vincent Price
* Duel in the Sun de King Vidor (1946) amb Joseph Cotten, Gregory Peck i Jennifer Jones
* El tresor de Sierra Madre (The Treasure of the Sierra Madre) de John Huston (1948) amb Humphrey Bogart i Tim Holt
* The Furies d'Anthony Mann (1950) amb Wendell Corey i Barbara Stanwyck

## Premis i nominacions
### Premis

* 1949 - Oscar al millor actor secundari per El tresor de Sierra Madre
* 1949 - Globus d'Or al millor actor secundari per El tresor de Sierra Madre

### Nominacions

* 1937 - Oscar al millor actor per Desengany
* 1942 - Oscar al millor actor per The Devil and Daniel Webster
* 1943 - Oscar al millor actor secundari per Yankee Doodle Dandy
# Saint-Sulpice-des-Landes (Loira Atlàntic)

Saint-Sulpice-des-Landes (en bretó Sant-Suleg-al-Lanneier) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 624 habitants. Limita amb Le Pin, La Chapelle-Glain, Petit-Auverné, Grand-Auverné, Riaillé, Bonnœuvre i Saint-Mars-la-Jaille a Loira Atlàntic, Freigné a Maine i Loira.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 728 | 824 | 716 | 628 | 596 | 608 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1962-1972 | Francis Allard |
| 1972-1989 | François Juvin |
| 1989-2008 | Gérard Couvrant |
| 2008- | Jean-Daniel Lécaillon |
# Metod Pevec

Metod Pevec (Ljubljana, 28 de maig de 1958) és un escriptor, guionista i director de cinema eslovè.

## Biografia

Es va graduar en literatura comparada i filosofia a la Facultat de Filosofia. Va escriure diverses obres de ràdio i sèries. El 1978 va protagonitzar la pel·lícula Ko zorijo jagode, i el 1980 va interpretar Berk de la novel·la Menuet za kitaro de Vitomil Zupan a la pel·lícula Nasvidenje v naslednji vojni. Posteriorment va dirigir els llargmetratges Pod njenim oknom (2003), Estrellita - Pesem za domov (2007), Hit poletja (2008) i Carmen (1995), que es basava en la seva novel·la de 1991.

## Obres literàries

* Carmen (1991) − novel·la
* Marija Ana (1994) − novel·la
* Večer v Dubrovniku (2002) – novel·la policial
* Luna, violine (1994) − recull de contes
* Film pred oltarjem (2006)
* Teža neba (2009) – novel·la
* Greh (2022) – novel·la

## Cinema

* Carmen (1996) − basada en la novel·la homònima
* Pod njenim oknom (2003)
* Estrellita - Pesem za domov (2006)
* Hit poletja (2008)
* Lahko noč, gospodična (2010) – basada en la novel·la Teža neba
* Aleksandrinke (2011)
* Vaje v objemu (2012)
* Dom (2015)
* Jaz sem Frenk (2019)

## Televisió

* Lovac protiv topa (1985)
* Srebrena lisica (1985)

## Referències

* ↑ «V literaturi lahko ledene gore priplavajo v Piranski zaliv, v filmu pa ne», 27-09-2013.
* ↑ Dnevnik.si - Film pred oltarjem
* ↑ «Emotionfilm.si - Film pred oltarjem». Arxivat de l'original el 2010-08-24.

## Enllaços externs

* Metod Pevec v Bazi slovenskih filmov
# Portada/efemèride gener 22

Astrid Cleve
« 21 de gener · 22 de gener · 23 de gener »
# Kugluktuk

Kugluktuk (Inuinnaqtun: Qurluktuk, "el lloc on les aigües es mouen "; anteriorment, fins 1996, dit Coppermine, és un llogarret (un hamlet situat a la desembocadura del riu Coppermine a Nunavut, Canadà a l'illa Victòria prop de la frontera amb els Territoris del Nord-oest.
Segons el cens canadenc de 2016 tenia 1.491 habitants.
El paisatge de Kugluktuk està cominat pel rocés escut canadenc. Té un clima subàrtic prop del clima polar. La temperatura mitjana anual és de -10,3 °C. El mes de juliol té una mitjana de 10,9 °C i el mes de febrer de -27,7 °C. La pluviometria és de 145 litres. Els arbres de la regió són nans i distribuïts espargits.

## Referències

* ↑ «2016 Community Profiles Kugluktuk». [Consulta: 5 març 2017].
* Office of the Languages Commissioner of Nunavut - PDF Dialect Map
* Office of the Languages Commissioner of Nunavut - Writing systems
* Dredge, L. A. Where the river meets the sea geology and landforms of the lower Coppermine River Valley and Kugluktuk, Nunavut. [Ottawa]: Geological Survey of Canada, 2001. ISBN 0-660-18550-4
* Pedersen, Lena, and Donna Stephania. Crime Prevention in Kugluktuk. Ottawa: Caledon Institute of Social Policy, 1999. ISBN 1-894159-61-6
# Birudankarayapuram

Birudankarayapuram fou una ciutat de l'estat d'Andhra Pradesh, abans al districte de Godavari (avui partit en Oriental i Occidental) que fou la capital dels reis Chalukya. Queden algunes ruïnes a la moderna vila de Bikkavolu.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Centro Social Deportivo Barber

El Centro Social Deportivo Barber (nom complet Sport Voetbal Centro Social Deportivo Barber) és un club de futbol de la ciutat de Barber, a Curaçao. Va ser fundat el 1951.

## Palmarès

* Lliga de Curaçao de futbol:
** 2002, 2003, 2004, 2005, 2007, 2014
* Campionat de les Antilles Neerlandeses de futbol:
** 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2010
* Sekshon Amatùr:
** 1995

## Referències

* ↑ «SV Centro Social Deportivo Barber» (en neerlandès). Soccerway. [Consulta: 17 febrer 2022].
* ↑ «Curaçao - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2019].
* ↑ «Dutch Antilles - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2023].
# RKSV Centro Dominguito

El RKSV Centro Dominguito (nom complet Rooms Katholieke Sport Vereiniging Centro Dominguito) és un club de futbol de la ciutat de Willemstad, a Curaçao. Va ser fundat l'any 1952.

## Palmarès

* Lliga de Curaçao de futbol:
** 1987, 2012, 2013, 2015, 2016, 2017

## Referències

* ↑ «Sponsor Aqualectra eert kampioen Centro Dominguito». versgeperst.com, 07-11-2013. [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ «Curaçao - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2019].
# Torre de Tamarit (Tarragona)

La Torre de Tamarit és una torre de guaita dins de la vila closa del castell de Tamarit (Tarragonès), prop de la cala Jovera. Es tracta de la típica 'torre de moros' construïda al segle XVI per a defensa contra els freqüents atacs pirates que afectaren la costa catalana els segles XVI-XVII. Està declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.
De planta circular, construïda en maçoneria, conserva elements defensius. Es troba en estat de ruïna i està dins d'una propietat privada.

## Referències

* ↑ «Castell i vila closa de Tamarit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Torre de Tamarit» (en castellà). MonumentalNet, 11-09-2021.
# Casa Sullà

La Casa Sullà és una obra de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El Consell Comarcal del Pallars Jussà ocupa l'espai de l'antiga Casa Sullà. Tot i les reformes i remodelacions d'adequació, es conserven alguns elements originals de la casa: el portal i la capella gòtica.
La gran portalada, en forma d'arc rebaixat adovellat i amb treball de motllures en totes les dovelles, presenta a sobre l'escut de la família Sullà. Interiorment, conserva la capella d'estil gòtic d'una sola nau i amb volta de creueria.

## Història

No es tenen referències històriques concretes sobre l'origen de la Casa Sullà, propietat dels Barons de Sullà, excepte que fou una família amb antecedents nobiliaris des del segle xv.
L'antiga Casa Sullà fou venuda al Consell Comarcal del Pallars Jussà, qui reformà l'establiment l'any 2008.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Sullà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Manuel Silva Suárez

Manuel Silva Suárez (Sevilla, 27 de gener de 1951) és un enginyer, acadèmic i catedràtic d'universitat espanyol.

## Biografia

El 1978, Manuel Silva es va doctorar en enginyeria automàtica pel Institut National Polytechnique de Grenoble (França) i, el 1979, es va doctorar en enginyeria industrial per la Universitat de Sevilla.
El 1981 va passar a treballar com a catedràtic d'Enginyeria de Sistemes i Automàtica a l'Escola d'Enginyeria i Arquitectura de la Universitat de Saragossa, llavors Escola Tècnica Superior d'Enginyers Industrials. Va ser director del centre entre 1987 i 1993 i, durant el seu mandat, va incorporar els estudis d'Enginyeria de Telecomunicació (1989) i d'Informàtica (1992) a la universitat aragonesa. A més, va fundar el Grup d'Enginyeria de Sistemes i Informàtica, precedent de l'actual Departament d'Informàtica i Enginyeria de Sistemes, i va ser diverses vegades membre del Claustre i de la Junta de Govern de la Universitat de Saragossa.
L'any 2000 va ser nomenat Acadèmic Numerari de la Reial Acadèmia d'Enginyeria d'Espanya i, el 2014, va passar a ingressar com a Acadèmic electe a la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques, Químiques i Naturals de Saragossa amb el discurs De discretos y fluidos: entre la fidelidad y complejidad.

## Obra

Manuel Silva figura com a autor o coautor de més de tres-centes publicacions.
El seu camp preferent de recerca són els sistemes d'esdeveniments discrets (SED), sobretot en el paradigma de les xarxes de Petri. Es considera que Silva va introduir aquestes representacions en Espanya amb el llibre Las Redes de Petri en la Automática y la Informática (Ed. AC, Madrid, 1985).

## Premis i reconeixements

Manuel Silva va rebre la medalla de la ciutat de Lilla el 1996, i el premi de l'Associació d'Enginyers de Telecomunicació al gener de 2001. Va ser investit doctor honoris causa per la Universitat de Reims-Champagne-Ardenne al novembre de 2005.

## Referències

* 1 2 3 «Curriculum vitae», 10-09-2015. [Consulta: 2 octubre 2016].
* 1 2 3 4 5 «Excmo. Sr. D. Manuel Silva Suárez | Real Academia de Ingeniería». Reial Acadèmia d'Enginyeria d'Espanya. Arxivat de l'original el 2018-01-14. [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ «Manuel Silva académico electo de la Real Academia de Ciencias Exactas, Físicas, Químicas y Naturales de Zaragoza | Real Academia de Ingeniería». Real Academia de Ingeniería de España, 20-10-2014. Arxivat de l'original el 2018-01-14. [Consulta: 2 octubre 2016].
* ↑ «Doctorado Honoris Causa para Manuel Silva». , 24-11-2016 [Consulta: 2 octubre 2016]. Arxivat 2018-01-14 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-01-14. [Consulta: 13 gener 2018].
# Piotr Bagration

El príncep Piotr Ivànovitx Bagration (en rus: Пётр Иванович Багратион, en georgià: პეტრე ივანეს ძე ბაგრატიონი Petre Ivane dze Bagrationi) (1765 - 12 de setembre de 1812), descendent de la família reial georgiana dels Bagrationi, va servir com a general rus. Va néixer a 1765, a Kizliar (Daguestan, Rússia).

## Primers anys

El seu pare era un príncep georgià, el coronel Ivan Bagrationi. El seu germà Román (Revaz) Bagrationi també va arribar a general de l'exèrcit rus.
Bagration va entrar a l'exèrcit rus el 1782, i va servir diversos anys al Caucas. Va participar en el Setge d'Otxakov (1788) i en la campanya polonesa de 1794. Els seus mèrits van ser reconeguts per Suvorov, a qui va acompanyar en la campanya italiana i suïssa de 1799, i va destacar especialment en la presa de la ciutat de Brescia.

## Principals fets

En les campanyes de 1805 les gestes de Bagration van ser encara més espectaculars. Amb una rereguarda reduïda, va resistir atacs repetits de forces cinc vegades superiors a la batalla de Hollabrunn (1805) i, encara que va patir baixes del 50%, va aconseguir protegir la retirada de l'exèrcit principal comandat per Kutúzov. A la batalla d'Austerlitz (2 de desembre de 1805) Bagration va lluitar contra l'ala esquerra de l'exèrcit francès al comandament de Murat i Lannes. Va lluitar amb bravura i obstinació en les batalles de Eylau (7 de febrer de 1807), Heilsberg (11 de juny de 1807) i Friedland (14 de juny de 1807).
Durant la campanya finlandesa de 1808, Bagration va realitzar una atrevida marxa sobre el Golf de Finlàndia, que es trobava congelat, i va capturar les illes Åland, i el 1809 va conduir l'exèrcit rus contra els turcs a les batalles de Rassowa i Tataritza. el 1809 va ser ascendit al grau de general complet ("General OT Infanterii"). Les seves accions durant aquests anys el van fer figurar com a personatge secundari en la novel·la Guerra i pau de Lleó Tolstoi.
El 1812 Bagration va comandar el Segon Exèrcit de l'Oest i, encara que derrotat a Mogilev (23 de juliol de 1812), es va reincorporar a l'exèrcit principal comandat per Barclay de Tolly, i va dirigir la seva ala esquerra a la batalla de Borodino (7 de setembre de 1812), durant la qual va rebutjar en cinc ocasions les envestides franceses, i en què va ser mortalment ferit. Va morir el 12 de setembre, al poble de Simi, domini de la seva tia.

## Mencions pòstumes

El tsar Nicolau I va erigir un monument en el seu honor en el camp de batalla de Borodino. Les restes del general es van traslladar al lloc on va morir i encara segueixen allà. La tomba va ser destruïda durant la Segona Guerra Mundial, però ha estat restaurada des de llavors. L'Operació Bagration, va rebre el nom en honor seu.