OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Long Shot (pel·lícula)

Long Shot és una pel·lícula documental curta de l'any 2017, sobre com un home anomenat Juan Catalan va ser arrestat per un assassinat que no va cometre. En una sèrie de televisió anomenada Curb Your Enthusiasm, s'hi va emetre una gravació on es veia a Juan Catalan assistint a un partit, quartada que descartaria que ell fos a l'escena del crim i, per tant, serví per provar la seva innocència en el cas de l'assassinat.
El documental va ser publicat a Netflix el 29 de setembre de 2017.

## Repartiment

* Tasha Boggs
* Juan Catalan
* Melissa Catalan
* Miguel Catalan
* Larry David
* Leslie Dunn
* Sam Fernandez
* Eric Gagne
* Robert Gajic
* Tim Gibbons
* Marcus Giles
* Todd Melnik
* Alma Oseguera
* Martin Pinner
* Juan Rodriguez
* Kym Whitley

## Referències

* ↑ «Long Shot review: a gem of a documentary explaining how Larry David's Curb Your Enthusiasm saved one man's life». The Telegraph, 08-07-2019.
* ↑ «New Netflix True-Crime Doc Shows How 'Curb Your Enthusiasm' Saved a Man From Death Row». Thrillist, 08-07-2019.
* ↑ «‘Long Shot’ is a short ride through a truly amazing story». Thrillist, 08-07-2019.

## Enllaços externs

* Long Shot a Netflix.
# George Garbutt

George Garbutt (Winnipeg, 18 de juny de 1903 - Winnipeg, 21 de setembre de 1967) va ser un jugador d'hoquei sobre gel canadenc que va competir durant la dècada de 1930.
Amb el Winnipeg Hockey Club guanyà l'Allan Cup de 1931. El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Lake Placid, on guanyà la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre gel.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del Món d'hoquei gel de 1931.

## Referències

* 1 2 «George Garbutt Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 7 abril 2019].
# Casa Bassas

Casa Bassas és un habitatge del municipi de Castelló d'Empúries (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli antic de Castelló d'Empúries, en el barri del Mercadal i en la confluència dels carrers Prat de la Riba i dels Almogàvers, formant cantonada amb el carrer de la Verge.
Edifici de planta més o menys rectangular que consta de planta baixa i dues més d'alçada. De la façana principal destaca el gran portal d'arc de mig punt adovellat i, al seu costat, una finestra d'arc conopial trilobulat, amb l'ampit motllurat i els capitells decorats amb rosetes. De la primera planta destaquen els dos grans finestrals rectangulars, amb els brancals i les llindes de pedra escairada, els quals tenen sortida a dos balcons senzills amb barana de ferro. El balcó central es recolza damunt de les dovelles del portal i a la llinda s'hi pot veure una inscripció amb l'any 1595. Les obertures de la segona planta són totes tres rectangulars, sense cap element decoratiu destacable. A la cantonada amb el carrer de la Verge es conserven carreus ben escairats, els quals formaven part del parament original de l'edifici. La façana amb el carrer de la Verge es caracteritza per les finestres que la decoren, situades a la planta baixa. Es documenta una finestra amb arc conopial i dentat amb arquets, amb els capitells decorats amb motius vegetals i ampit motllurat; al seu costat una finestra d'obertura rectangular amb els brancals i la llinda de pedra escairada, i dos petits rostres esculpits que podrien fer referència als comtes d'Empúries. L'última finestra és d'obertura quadrada bastida amb quatre carreus desbastats, amb un escut en relleu a la llinda força degradat.

## Història

Pel que coneixem, l'última rehabilitació de l'edifici és del segle xix i les finestres gòtiques documentades no són originals de l'immoble.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Bassas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Silvestro Milani

Silvestro Milani (Treviolo, Província de Bèrgam, 25 de febrer de 1958) és un ciclista italìà, ja retirat, que fou professional entre 1982 i 1987.
Va combinar la carretera amb el ciclisme en pista. En pista guanyà tres campionats nacionals i una medalla de bronze al Campionat del Món en pista de 1979. El 1980 va prendre part als Jocs Olímpics d'Estiu de Moscou, on fou quart en la prova de persecució per equips del programa de ciclisme. En carretera destaca una victòria d'etapa al Giro d'Itàlia de 1982 i una altra al Tour de Romandia de 1985.

## Palmarès en ruta

* 1978
** 1r a la Coppa Colli Briantei
** 1r al Trofeu Raffaele Marcoli
* 1979
** 1r al Giro a les tres províncies
** Vencedor d'una etapa a la Setmana Ciclista Bergamasca
* 1980
** 1r al Circuit del Porto-Trofeu Arvedi
** 1r a la Coppa San Geo
* 1981
** 1r a la Coppa Colli Briantei
** 1r al Trofeu Raffaele Marcoli
* 1982
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1985
** Vencedor d'una etapa al Tour de Romandia

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1982. 105è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1983. Abandona (12a etapa)
* 1984. No surt (7a etapa)
* 1985. 114è de la classificació general
* 1986. 133è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1982. Abandona (9a etapa)

## Palmarès en pista

* 1977
** Campió d'Itàlia amateur de persecució per equips
** Campió d'Itàlia amateur de puntuació
* 1978
** Campió d'Itàlia de amateur de persecució

## Referències

* ↑ «MILANI Silvestro». [Consulta: 22 desembre 2022].
* ↑ «Olympedia – Silvestro Milani». [Consulta: 22 desembre 2022].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Silvestro MILANI» (en italià). [Consulta: 22 desembre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a procyclingstats.com
# Erich Schärer

Erich Schärer (Zúric, 1 de setembre de 1946) és un pilot de bob suís, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
Durant la seva carrera esportiva va participar en dues edicions dels Jocs Olímpics d'Hivern, on guanyà quatre medalles. El 1976, als Jocs d'Innsbruck, va disputar les dues proves del programa de bob. Va guanyar la medalla de plata en la prova del bobs a quatre, formant equip amb Joseph Benz, Rudolf Marti i Ulrich Bächli, i la de bronze en la de bobs a dos, fent parella amb Joseph Benz. Quatre anys més tard, als Jocs de Lake Placid va guanyar la medalla d'or en la prova de bobs a dos i la de plata en la de bobs a quatre, en ambdós casos amb els mateixos companys que quatre anys abans.
En el seu palmarès també destaquen set medalles d'or, tres de plata i quatre de bronze al Campionat del món de bob.

## Referències

* ↑ «Erich Schärer Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 8 de desembre 2008. [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ «Bobsleigh two-man world championship medalists since 1931 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 15 febrer 2020].
* ↑ «Bobsleigh four-man world championship medalists since 1930 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 15 febrer 2020].
# Temple Jagdish

Temple Jagdish és un temple indo-ari només a 150 m al nord de l'accés al Palau de la Ciutat, a Udaipur, Rajasthan, l'Índia. Va ser construit en honor a la deïtat Vixnu.
Va ser erigit pel Maharana Jagat Singh el 1651 i conté una imatge de pedra negra de Vixnu en qualitat de Jagannath, Senyor de l'Univers. Una imatge de coure del Garuda es troba a l'interior d'un santuari davant del temple, i l'escala que duu fins a aquest apareix flanquejada per elefants.

## Referències

* ↑ Weisgrau, Maxine; Henderson, Carol. Raj Rhapsodies: Tourism, Heritage and the Seduction of History (en anglès). Routledge, 2016-03-23, p. 147. ISBN 978-1-317-07161-7.
* ↑ Hutton, Deborah S.; Brown, Rebecca M. Rethinking Place in South Asian and Islamic Art, 1500-Present (en anglès). Routledge, 2016-10-04. ISBN 978-1-315-45603-4.
* ↑ ; Brown, Lindsay; Bindloss, Joe; Mayhew, Bradley; McCrohan, Daniel Lonely Planet Rajasthan, Delhi & Agra (en anglès). Lonely Planet, 2019-10-01. ISBN 978-1-78868-741-6.
* ↑ Khan, Aakib. Complete Rajasthan GK (English) (en anglès). SI Publication, p. 95.
# Teoria de l'Estat

La teoria de l'Estat és una disciplina acadèmica que es desenvolupa dins d'una eclosió del dret públic a Alemanya a principis del segle xix i que té com a objecte d'estudi el fenomen de l'Estat, així com de les seves condicions i límits institucionals, ètics i legals. Com a branca de la filosofia política i en concret de la teoria general de l'Estat, sovint les seves temàtiques afecten diverses altres ciències simultàniament, incloent-hi la filosofia, la teologia, les ciències polítiques, el dret, la sociologia i l'economia. El terme sorgeix de la llengua italiana Stato, que va evolucionar del llatí Stat.

## Teories sobre la naturalesa de l'Estat

* Les teories organicistes
* La teoria de Hegel sobre l'Estat
* Les teories sociològiques de l'Estat
* La teoria de la institució
* La teoria dualista o de les dues facetes de Georg Jellinek
* La Teoria Jurídica o formalista de Hans Kelsen
* Les teories anti formalistes
* L'escola de la sociologia política
* la teoria de Hermann Heller

## Referències

* ↑ Poggi, G. 1978. The Development of the Modern State: A Sociological Introduction. Stanford: Stanford University Press.
* ↑ Montserrat Figueras Pàmies Filosofia del dret o nova teoria del dret?, p. 20, Universitat de Lleida, 2004
* ↑ Figueras Pàmies, p. 172

## Bibliografia

* Flint, Colin; Taylor, Peter Political Geography: World Economy, Nation-State, and Locality. 5th. Pearson/Prentice Hall, 2007. ISBN 978-0-13-196012-1.
* Hay, Colin. «State theory». A: Jones, R.J. Barry. Routledge Encyclopedia of International Political Economy: Entries P-Z. Taylor & Francis, 2001, p. 1469–1475. ISBN 978-0-415-24352-0.
* Joseph, Jonathan. Social theory: an introduction. NYU Press, 2004. ISBN 978-0-8147-4277-8.
* Malešević, Siniša. Ideology, legitimacy and the new state: Yugoslavia, Serbia and Croatia. Routledge, 2002. ISBN 978-0-7146-5215-3.
# Tetiankhkem

Tetiankhkem va ser un príncep egipci que va viure a principis de la VI dinastia. Era fill del faraó Teti II
El seu nom significa "Tetiankh el Negre" o "Teti negre viu" i està relacionat amb la paraula Kemet, que és un terme egipci per a Egipte.

## Biografia

Era fill del Teti II i de la seva dona, la reina Khuit, per tant era també mig germà de Pepi I Merire. Va rebre el nom del seu pare.
Tetiankhkem probablement va ser príncep hereu durant algun temps, igual que el seu germanastre Nebkauhor, fill d'Iput.
Tetiankhkem va morir quan tenia uns 15 anys i va ser enterrat a la mastaba situada a la necròpolis de Teti Ii, al costat est del complex funerari d'Iput.

## Títols

Només es coneix un títol atribuït a Tetiankhkem:
* Fill Gran del Rei

## Referències

* ↑ Bárta, 2000.
* ↑ Kanawati, 2003.
* ↑ Hawass, 2015.

## Bibliografia

* Bárta, Miroslav. Abusir & Saqqara in the year 2000 (en anglès). J Krejci, 2000, p. 612. ISBN 978-8085425390.
* Hawass, Zahi. Silent Images: Women in Pharanoic Egypt (en anglès). The American University in Cairo Press, 2015, p. 208. ISBN 978-9774162022.
* Kanawati, Naguib. Conspiracies in the Egyptian Palace: Unis to Pepy I (en anglès). Routledge, 2003.
# The Guardsman

The Guardsman és una pel·lícula pre-codi de la Metro-Goldwyn-Mayer dirigida per Sidney Franklin i protagonitzada per Alfred Lunt i Lynn Fontanne. La pel·lícula, basada en l’obra teatral "Testör" de Ferenc Molnár, adaptada per Ernest Vajda i Claudine West, es va estrenar el 7 de novembre de 1931. La parella protagonista eren marit i muller a la realitat i actors molt coneguts a Broadway on el 1924 ja havien interpretat la peça teatral en que estava basada la pel·lícula. La pel·lícula fou possible perquè la productora teatral, la Theatre Guild, Inc., accedí a que es filmés el que havia estat un dels seus grans èxits. Fou el seu primer paper protagonista i, tot i que foren nominats a l'Oscar a millor actor i millor actriu, la pel·lícula va ser un fracàs comercial per lo que la parella retornà al món del teatre i no participà en cap altre pel·lícula.

## Argument

La història gira al voltant d'una parella d’actors que són marit i muller a la vida real. Després d’actuar tots dos a l’obra “Elizabeth the Queen”, el marit, insegur, sospita que la seva dona podria ser capaç de ser-li infidel i així ho manifesta al seu amic, el crític Bernhardt. Sabent que a la seva dona li agraden els homes d'uniforme, l'actor decideix disfressar-se de guàrdia rus uniformat i adopta en el parlar un marcat accent estranger. Disfressat d'aquesta maneravol demostrar-se a si mateix que en qualsevol moment la seva esposa el podria enganyar. Així, corteja la seva dona sota la seva falsa identitat i, aparentment, ella acaba enamorada. Quan el marit l'interroga l'endemà i ell acaba posant-se la disfressa de guàrdia rus, ella li diu al marit que sabia que era ell des del primer moment però que va decidir jugar amb l'engany.

## Repartiment

* Alfred Lunt (l’actor)
* Lynn Fontanne (l’actriu)
* Roland Young (Bernhardt, el crític)
* ZaSu Pitts (Liesl, la criada)
* Maude Eburne (Mama)
* Herman Bing (un creditor)
* Michael Mark (majordom)
* Ann Dvorak (fan)

## Referències

* ↑ Rice, Christina. Ann Dvorak: Hollywood's Forgotten Rebel (en anglès). University Press of Kentucky, 2013-11-14, p. 314. ISBN 978-0-8131-4440-5.
* ↑ Balio, Tino. MGM (en anglès). Routledge, 2018-03-14, p. 95-96. ISBN 978-1-317-42967-8.
* ↑ Stumpf, Charles. ZaSu Pitts: The Life and Career (en anglès). McFarland, 2010-04-13, p. 136. ISBN 978-0-7864-6023-6.
* ↑ Stanton, Sarah; Banham, Martin. The Cambridge Paperback Guide to Theatre (en anglès). Cambridge University Press, 1996-03-07, p. 221. ISBN 978-0-521-44654-9.
* ↑ «The Guardsman» (en anglès). American Film Institute Catalog. [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ «The 3rd Academy Awards | 1931» (en anglès). Academy of Motion Picture Arts and Sciences. [Consulta: 13 març 2022].
* ↑ Peters, Margot. Design for Living: Alfred Lunt and Lynn Fontanne (en anglès). Knopf Doubleday Publishing Group, 2007-12-18. ISBN 978-0-307-42551-5.

## Enllaços externs

* The Guardsman al catàleg de l'American Film Institute
* Trailer de la pel·lícula a YouTube
# Tit Sexti Corneli Africà

Tit Sexti Corneli Africà (llatí: Titus Sextius Cornelius Africanus) va ser un senador romà del segles I i II, que va viure sota els emperadors Domicià, Nerva i Trajà. Era fill de Tit Sexti Magi Laterà, cònsol l'any 94.
Va ser cònsol l'any 112 juntament amb l'emperador Trajà. Es va casar amb una dona de la gens Víbia i va tenir, pel cap baix, dos fills: Sèxtia, nascuda cap a l'any 120, que es va casar amb un cert Api Claudi Pulcre que va ser cònsol en algun any del segle ii, i Tit Sexti Laterà, que va ser cònsol el 154.

## Referències

* ↑ Bennett, Julian. Trajan, optimus princeps: a life and times. Nova York: Routledge, 2006, p. 183. ISBN 9780415241502.
* ↑ Mennen, Inge. Power and status in the Roman Empire, AD 193-284. Leiden: Brill, 2011, p. 200, 204-205. ISBN 9789004203594.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Luci Octavi Cras i Publi Celi Apol·linar | cònsol 154 amb Trajà IV | Succeït per: Gneu Pinari Corneli Sever i Luci Mummi Níger Quint Valeri Veget |
# Tobit

Tobit és un personatge bíblic que apareix al Llibre de Tobies.
Havia viscut a Tisbe, ciutat de Neftalí, a l'alta Galilea, situada entre Quèdeix al nord, Hassor a l'oest i Fògor al sud. Des de Tisbe va ser deportat a Assíria en temps de Salmanassar, rei d'aquell país.
Quan la mare de Tobit va morir, ell la va enterrar al costat del pare. Després se n'anà a Mèdia amb la seva dona i va viure a Ecbàtana amb el seu sogre Ragüel. Tobit va procurar als seus sogres una vellesa feliç i els va enterrar a Ecbàtana de Mèdia. I quedà hereu tant del patrimoni de Ragüel com del patrimoni del seu pare.
Tenia seixanta anys quan va perdre la vista i, després de recuperar-la gràcies al seu fill Tobies, va viure en l'abundància, fent caritats. Lloava Déu més que abans i proclamava la seva grandesa.
Abans de morir, va ser testimoni de la destrucció de Nínive i va veure com Aquiàcar, rei de Mèdia, hi deportava els habitants d'aquella ciutat. Tobies va beneir Déu per tot el que havia fet als ninivites i als assiris. Va tenir aquesta alegria abans de morir i beneí el Senyor. Tobit va morir en pau als cent dotze anys i fou sepultat honrosament a Nínive.

## Vegeu

* Llibre de Tobies

## Referències

* ↑ Tobit a catholic.org
* ↑ Llibre de Tobies, 1.2
* ↑ Joan Comay. «Tobit». A: Who's who in the Old Testament: Together with the Apocrypha. Londres: Routledge, 1995, p.457-460.
# Tractat lituanosoviètic d'Assistència Mútua

El Tractat lituanosoviètic d'Assistència Mútua (en lituà: Lietuvos-Sovietų Sąjungos savitarpio pagalbos sutartis) va ser un tractat bilateral signat entre la Unió Soviètica i Lituània a l'octubre de 1939. D'acord amb el previst al tractat, Lituània adquiriria una cinquena part de la regió de Vílnius, incloent la capital històrica lituana, Vílnius, i a canvi permetria que quatre bases militars soviètiques amb 20.000 soldats que se establissin a Lituània. A la seva essència, el tractat amb Lituània era molt similar als que ja havia signat amb Estònia, el 28 de setembre, i amb Letònia, el 5 d'octubre.
Segons les fonts oficials soviètiques, l'exèrcit soviètic estava reforçant les defenses d'una feble nació enfront de possibles atacs de l'Alemanya nazi. El tractat disposava que la sobirania de Lituània no es veuria afectada.Tanmateix, de fet el tractat va obrir la porta a la primera ocupació soviètica de Lituània i va ser descrita pel New York Times comun «sacrifici virtual d'independència».

## Referències

* ↑ «Soviet Acclaimed Baltic's Protector» (en anglès). The New York Times, 12-10-1939, pàg. 5.
* ↑ Lane, 2001, p. 37-38.
* ↑ G.E.R. Gedye «Latvia Gets Delay on Moscow Terms; Lithuania Summoned as Finland Awaits Call to Round Out Baltic 'Peace Bloc'» (en anglès). The New York Times, 03-10-1939, pàg. 1, 6.

## Bibliografia

* Lane, Thomas. Lithuània: Stepping Westward (en anglès). Routledge, 2001. ISBN 0415267315.

## Vegeu també

* Ultimàtum soviètic a Lituània de 1940
# Transbaikàlia

Transbaikàlia (rus: Забайкалье, Zabaikàlie), també anomenada Dàuria (Даурия) és una regió muntanyosa situada a l'orient del llac Baikal (que li dona nom) a Rússia. El nom alternatiu, Dàuria, és pel poble dels daurs. Dona nom a diversos animals característics. Inclou la república de Buriàtia, el krai de Zabaikàlie i part de l'óblast d'Irkutsk.
Té una extensió d'uns 1000 km de nord a sud, de l'altiplà de Patom i l'altiplà del Baikal del Nord, fins a la frontera russa. I també 1000 km d'oest a est, del llac Baikal a la confluència entre el riu Xilka i l'Argun, que formen el riu Amur. Les estepes i aiguamolls de Transbaikal estan protegits per la Reserva Natural de Dàuria, que forma part del lloc anomenat «Els paisatges de Dàuria», inscrit com a Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el juliol de 2017.

## Història

En temps dels tsars fou una regió (óblast) amb capital a Nértxinsk i després a Txità.
El maig de 1918, l'ataman cosac de Transbaikal, Grigori Semenov (1890-1946), va crear a l'estació Bórzia, prop de Txità, el govern provisional de Transbaikal, juntament amb el Buriat Ulus, amb suport del Regne Unit, els Estats Units, França i el Japó. El juliol de 1919, Semenov va crear el govern de l'Assemblea Popular del districte (o krai), i el setembre l'Assemblea Provisional del Transbaikal Oriental.
El 8 de gener de 1920, ensorrat l'exèrcit del cap blanc, l'almirall Koltxak, i seguint la declaració d'aquest el 4 de gener de 1920 en què virtualment va reassignar el poder en Semenov, aquest govern va esdevenir Govern del Proper Orient Rus (Pravítelstvo Rossískoi Vostótxnoi Okraini). La capital fou Txità. Les forces japoneses tenien com a base Vladivostok i Txità (i la regió de la ciutat després anomenada Komsomolsk) i donaven suport a Semenov, i gràcies a aquest suport l'ataman va ocupar Verkhneúdinsk (Ulan-Udè).
No va durar gaire temps, ja que després de l'evacuació japonesa l'abril de 1920, Semenov i els seus homes, entre ells el seu lloctinent Ungern Von Sternberg, van fugir i van passar a la Xina o a Mongòlia.
Llavors fou part de la República de l'Extrem Orient. Després de la seva dissolució, va quedar dividida entre Buriàtia i el Territori del Transbaikal.

## Referències

* ↑ Tashak, V. I.; Antonova, Yu E. «Ancient 'sanctuaries' of West Transbaikalia, Siberia». Rock Art Research, 36, 1, pàg. 94–107. DOI: 10.3316/ielapa.392975068652024.
* ↑ «World Heritage Committee inscribes three natural sites and one extension on UNESCO’s World Heritage List». News. UNESCO. [Consulta: 8 juliol 2017].
* ↑ Gregory, Paul R. «The Black Swan of the Russian Revolution». The Independent Review, 22, 2, 2017, pàg. 167–171. ISSN: 1086-1653.
* ↑ Connaughton, Richard M. The Republic of the Ushakovka: Admiral Kolchak and the Allied Intervention in Siberia 1918-1920 (en anglès). Routledge, 2017-03-27. ISBN 978-1-351-80517-9.
* ↑ Bocale, Paola «Minorities in the post-Soviet space thirty years after the dissolution of USSR» (en anglès). Minorities in the post-Soviet space thirty years after the dissolution of USSR, 2022, pàg. 1–305.
# Vanni Acciaiuoli

Giovanni Acciaiuoli (Florència, s. XV), també anomenat Vanni Acciaiuoli, va ser un noble i religiós italià, arquebisbe de Tebes.
Va ser fill natural de Donato Acciaiuoli de Cassano. A la dècada del 1420, època en què els croats encara controlaven els ducats d'Atenes i Mistra, va ser nomenat arquebisbe de Tebes per acció del seu oncle, Antonio Acciaiuoli, germà de pare de Donato, mentre que altres membres de la família i companys van rebre altres senyories. Consta també com a nunci apostòlic a Trieste, on el 1427 va contribuir amb almoines a la redempció d'esclaus cristians i també va ser partícip de les indulgències que, a tal efecte, va fer el papa Martí V.
Entre 1360 i 1365 també consta un Giovanni Acciaiuoli de Florència, cosi de Niccolò Acciaiuoli, gran senescal del regne de Sicília, com a arquebisbe de la ciutat grega de Patres.

## Referències

* 1 2 Pestelli, Andrea. Il Castello di Montegufoni: dalle origini ai giorni nostri (en italià). Azienda agrituristica Sergio Posarelli, 2002.
* 1 2 Salvini, Salvino. Catalogo cronologico de' canonici della chiesa metropolitana fiorentina (en italià). Gaetano Cambiagi stampatore granducale, 1782.
* ↑ Cheetham, Nicolas. Medieval Greece (en anglès). New Haven i Londres: Yale University Press, 1981, p. 209.
* 1 2 Scussa, Vincenzo. Storia cronografica di Trieste dalla sua origine sino all'anno 1695 (en italià). Trieste: C. Coen Editore, 1863, p. 88.
* ↑ Luttrell, Anthony. Latin Greece, the Hospitallers and the Crusades, 1291-1440 (en anglès). Londres: Variorum Reprints, 1982, p. 191.
* ↑ Lock, Peter. The Franks in the Aegean: 1204-1500 (en anglès). Nova York i Londres: Routledge, 2014, p. 148.
* ↑ Jones, Michael (ed.). The New Cambridge Medieval History (en anglès). vol. 6. Cambridge: Cambridge University Press, 2000, p. 828.