OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Creu d'Èvol

La creu d'Évol, coneguda popularment com la creu del Pedró, és una creu de terme de Guimerà (Urgell) situada damunt d'un marge, a escassos metres del portal d'Évol, al peu del camí del Cementiri. Està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Era una creu d'estil renaixentista. El conjunt consta d'un pedestal quadrangular, la base d'un metre d'alçada que sosté un relleix quadrat, i damunt una columna toscana monolítica de 2,4 metres d'alt, que ve coronada al capdamunt per una petita capelleta exempta que allotjava una imatge de Sant Sebastià. De la creu original en resta el pedestal quadrangular i la base, ornamentada als quatre costats, amb dues inscripcions i dos escuts. Un dels escuts és el dels Castre-Pinós, idèntic al del portal d'Évol, amb els símbols de la casa: les bandes catalanes, l'estel dels Castre, les pinyes dels Pinós i la barra en diagonal dels So, vescomtes d'Évol, tot plegat amb la corona al capdamunt atès l'origen reial de la nissaga. A la cara oposada hi ha un altre escut de característiques semblants, afegint-hi les armes d'Anna d'Aragó i Gurrea, muller de Felip Galceran de Castre-Pinós. En les cares nord i sud hi llueix la mateixa inscripció: TEMPORE PHILIPPI PRIMI VICECOMITIS DE EVOLO (feta en temps de Felip primer vescomte d'Évol). El fust i el pedró del coronament són de factura moderna.

## Història

La creu original va ser realitzada pel mateix autor del portal, Pere Xanxa de Ciutadilla. Es podria datar a cavall dels anys 1585 i 1586. La creu fou aterrada el 1936. La creu i el nus originals van ser recollits i es conserven al Museu de Guimerà.

## Referències

* 1 2 3 4 «Creu de terme del Pedró del camí de la Bovera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
* ↑ «Guimerà - Creu de terme». Universitat Autònoma de Barcelona.
# Platja del Moro

La Platja del Moro és una platja del municipi d'Alcalà de Xivert en la comarca del Baix Maestrat (País Valencià).
Aquesta platja limita al nord amb el roquer de la Romana i al sud amb el roquer del Moro i té una longitud de 110 m, amb una amplària màxima al centre de 55 m i de 25 m als extrems. Una roca que emergeix del mar front a ella li ofereix el nom.
Se situa en un entorn semiurbà a Alcossebre, amb un nivell d'ocupació alt els mesos d'estiu.
S'hi pot trobar una gran diversitat botànica en el roquer del seu nom, destacant una important colònia d'assutzena marina.
Compta amb el distintiu de Bandera Blava a més dels certificats de qualitat ambiental ISO 9001 i ISO 14001.

## Vegeu també

* Alcossebre
* Platges del País Valencià

## Enllaços externs

* Ajuntament d'Alcalà de Xivert(castellà)
* Turisme a Alcossebre(castellà)(alemany)(francès)(anglès)
# Lleterola roja escaldabec

La lleterola roja escaldabec (Lactarius rufus) és una lleterola que pertany al grup de les lleteroles veres.
És una de les diverses espècies de lleteroles de colors ataronjats o vermellosos, complexes de diferenciar macroscòpicament. En aquest cas però només ens caldrà tastar la carn o la llet, l'única espècie del grup que és extremadament acre.

## Morfologia

Bolet de mida mitjana, de 4-10 cm; amb barret de jove molt convex, quan adult d'aplanat a lleugerament embudat, sovint amb petit mugró central; superfície de color panotxa de jove, falb quan és adult; força homogènia i lleugerament brillant; de llisa a suaument rugosa.
Làmines denses; crema pàl·lid, algun cop crema ataronjat
Cama de cilíndrica a aprimada cap al peu; pàl·lida en els joves, concolor en l'adult; de medul·losa a buida amb l'edat; peu feltrat, amb pels falb pàl·lid
Carn ferma; ràpida i extremadament picant, gairebé insuportable; làtex blanc

## Hàbitat

Ocasional; des d'estiu a finals de tardor; en localitats montanes i subalpines; vora coníferes, especialment pi negre, també avet, pi roig i plantacions de pícees, puntualment vora faig i bedoll.

## Comestibilitat

Considerat no comestible; en certs països del nord d'Europa (Finlàndia, Suècia, Noruega) es conserven en sal després d'escaldar-los dues vegades.

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. I, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* ↑ Basso, Maria Teresa. Fungi Europaei Vol. 7: Lactarius Persoon. Alassio: Mykoflora, 1999. ISBN 978-88-87740-00-4.
* 1 2 Læssøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of Temperate Europe. Princeton: Princeton University Press, 2019. ISBN 9780691180373.
* ↑ Llistosella, Jaume. «Mòdul Fongs. Banc de Dades de Biodiversitat de Catalunya. Generalitat de Catalunya i Universitat de Barcelona.», 2013.
# Can Domènec (Sabadell)

Can Domènec és una masia al terme municipal de Sabadell amb teulada a dos vessants, formada per planta baixa, pis i golfa a la seva part central. Davant la façana principal hi ha un porxo amb arcades de punt rodó, escala central i terrat al damunt. La composició és simètrica tant en façana com en planta. La façana i les obertures destaquen per la seva unitat. Davant la masia hi ha un pati encerclat a dins, i dues naus disposades simètricament i una tancada.

## Referències

* ↑ «CAN DOMENECH». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 gener 2025].

## Enllaços externs

* Can Domènec Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Giorgio Albani

Giorgio Albani (Monza, Llombardia, 15 de juny de 1929 - Monza, 29 de juliol de 2015) va ser un ciclista italià, que fou professional entre 1949 i 1959. Durant la seva carrera esportiva aconseguí una trentena de victòries, destacant set etapes al Giro d'Itàlia i un campionat nacional en ruta.
Una vegada retirat com a ciclista passà a desenvolupar tasques de director esportiu durant més de 15 anys. Entre els molts ciclistes a qui dirigí destaca Eddy Merckx a l'equip Molteni.

## Palmarès

* 1950
** 1r a la Coppa Agostoni
** Vencedor d'una etapa del Giro de Sicília
* 1951
** 1r a la Milà-Mòdena
* 1952
** 1r al Giro del Piemont
** 1r al Giro dels Apenins
** Vencedor de 2 etapes al Giro d'Itàlia
* 1953
** 1r al Giro del Laci
** 1r a la Coppa Bernocchi
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
** Vencedor d'una etapa de la Roma-Nàpols-Roma
* 1954
** 1r al Giro dels Apenins
** 1r als Tres Valls Varesines
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
** Vencedor d'una etapa de la Roma-Nàpols-Roma
* 1955
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 1956
** Campió d'Itàlia en ruta
** 1r al Giro del Vèneto
** Vencedor de 2 etapes al Giro d'Itàlia
* 1957
** 1r al Giro de Campània

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1950. 46è de la classificació general
* 1951. Abandona
* 1952. 10è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes. Porta la maglia rosa durant 1 etapa
* 1953. 15è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1954. 12è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1955. 39è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1956. 17è de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1957. 53è de la classificació general
* 1958. Fora de control (8a etapa)
* 1959. Abandona

## Enllaços externs

* Fitxa i biografia de Giorgio Albani a museociclismo.it
* Fitxa i biografia de Giorgio Albani a sitiodeciclismo.net

## Referències

* ↑ E’ morto Giorgio Albani, signore del ciclismo. Con lui Merckx vinse tutto Gazzetta.it
# El Ajedrecista

El Ajedrecista (en català L'escaquista) és un autòmat construït el 1912 per Leonardo Torres Quevedo. El Ajedrecista va fer el seu debut durant la Fira de París de 1914, generant gran expectació en aquells temps i hi va haver una extensa primera menció a la Scientific American com "Torres and His Remarkable Automatic Device" ("Torres i el Seu extraordinari dispositiu automàtic") el 6 de novembre de 1915. Fent servir electroimants sota el tauler d'escacs, jugava automàticament un final de rei i torre contra el Rei d'un oponent humà. No jugava de manera massa precisa i no sempre arribava al mat en el nombre mínim de moviments, a causa de l'algorisme simple que avaluava les posicions. Però sí que aconseguia la victòria en totes les ocasions.
Al contrari que els falsos autòmats El Turc i Ajeeb, que eren dispositius operats per humans ocults, per donar la falsa impressió de ser autòmats, El ajedrecista era capaç de jugar als escacs sense intervenció humana.

## Vegeu també

* Autòmat (mecànic)
* El Turc
* Jacques Vaucanson
* Robot

## Enllaços externs

* automaton CHESS by C. Gilmore Arxivat 2005-11-25 a Wayback Machine. (anglès)
* Article a "Chessbase News" (anglès)
* Biografia de El Ajedrecista Arxivat 2006-03-14 a Wayback Machine. (anglès)
# Projecte de reforma de les pensions a França de 2023

El projecte de reforma de les pensions a França de 2023 és un projecte de reforma del sistema de retirada, anunciat el gener del 2023 pel govern francès d'Élisabeth Borne, qui n'anuncià els objectius, els elements de contingut i el projecte de llei.
A diferència del projecte de reforma de 2020, ajornat en el context de la pandèmia de covid-19 de 2020, es basa principalment a ajornar l'edat legal de retirada de 62 anys a 64 i a augmentar el nombre de trimestres cotitzats a 43 anualitats per a arribar a una retirada de taxa completa. El govern adoptà aquest projecte de reforma el 23 de gener, en el Consell de Ministres, mostrant així la "determinació" d'anar fins al final sense "renunciar" a l'ampliació de l'edat legal de retirada.
El projecte de llei trobà una oposició molt forta per part del conjunt dels sindicats, d'una majoritat dels francesos, i de partits polítics d'esquerra (NUPES), de dreta extrema (RN) i de les colònies d'ultramar (LIOT). Comptà amb un suport mitigat en les patronals i en els partits polítics de centre (Ensemble) i de dreta (LR).
Malgrat l'oposició esmentada, el projecte de llei tirà endavant i fou aprovat el 20 de març. Això no obstant, el Consell constitucional s'hi ha de pronunciar definitivament el proper 14 d'abril.
Fou la principal causa del moviment social contra la reforma de les pensions a França de 2023, un moviment social d'una envergadura inèdita. Les vagues generals del 31 de gener i del 7 de març, convocades per la intersindical, esdevingueren les jornades de mobilització més grans en decennis, fins i tot més que en les vagues de 1995.

## Referències

* ↑ «Projet pour l'avenir de notre système de retraite». Arxivat de l'original el 2023-04-06. [Consulta: 9 abril 2023].
* ↑ Réforme des retraites 2023 : âge, régimes spéciaux... les questions qui font débat
* ↑ Retraites : pour Olivier Dussopt, revenir sur les 64 ans « serait renoncer au retour à l’équilibre » du système.
# Màmia II Gurieli

Màmia II Gurieli va ser mtavari de Gúria del 1598 al 1627. Va succeir el seu pare Jordi II Gurieli el 1598. La seva filla Tamara va casar-se amb el rei Alexandre III d'Imerècia; una altra filla amb Teimuraz I de Kartli i Kakhètia; una tercera filla de nom no conegut es va casar amb el príncep Kaikhushru (+ a Turquia el 1627) que va ser per un temps regent de Geòrgia (i que era fill de Vakhtang I, segon príncep de Mukhran). Assassinat per sorpresa el 1627 el va succeir el seu fill Simó Gurieli.

## Enllaços externs

* GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY (anglès)

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Eolífon

L'eolífon o màquina de vent és un instrument musical especial que s'utilitza per a simular el so del vent. Acostuma a estar format per un tambor cobert per una tela de cotó que produeix un so que emula el vent, quan el tambor gira. La fricció entre la tela i el tambor produeix el soroll, que canvia d'intensitat a mesura que s'incrementa la velocitat del gir del tambor.

## Obres que fan servir eolífon

Diversos compositors, des de l'època barroca, utilitzen la màquina de vent dins la instrumentació de les seves obres.
* Gioachino Rossini: El Barber de Sevilla
* Richard Strauss: Don Quixote, Simfonia Alpina, Die Ägyptische Helena, Die Frau ohne Schatten
* Richard Wagner: L'Holandès errante
* Ralph Vaughan Williams: Simfonia Antàrtica
* Ferde Grofé: Suite del gran Canó
* Olivier Messiaen: Donis canyons aux étoiles…, Saint François d'Assise i Éclairs sud l'au-delà…
* Maurice Ravel: Daphnis et Chloé, L'enfant et les sortilèges
* Giacomo Puccini: La fanciulla del West
* Benjamin Britten: Noye's Fludde
* Michael Tippett: Symphony no. 4
* Jerry Goldsmith: The Blue Max
* Philip Sparke: Music Of The Spheres
* Roger Cichy: First Flights
* Jean-Philippe Rameau: Les Boréades
* Fazıl Say: Symphony No 3 Universe
* Carl Orff De temporum fini Comoedia, Oedipus Der Tyrann, Der Mond, Ein Osterspiel, Ludus de Nat Infant Mirificus

## Referències

* ↑ Baines, Anthony. The Oxford Companion to Musical Instruments (en anglès). Oxford University Press, 1992, pp. 104 i 173. ISBN 9780193113343.
* ↑ Departamento de Música. «Máquina de viento o Eolífono» (en castellà). IES Misteri d'Elx, 2009. [Consulta: 20 juny 2015].
# Amadeu VII de Savoia

Amadeu VII de Savoia, anomenat el Comte Roig, (Chambéry, Savoia 1360 - íd. 1391) fou el comte de Savoia entre 1383 i 1391.

## Antecedents familiars

Va néixer el 24 de febrer de 1360 a la ciutat de Chambéry fill del comte Amadeu VI de Savoia i Bona de Borbó. Era net per línia paterna d'Aimone de Savoia i Violant de Montferrat, i per línia materna del duc Pere I de Borbó i Isabel de Valois.
El seu sobrenom el Comte Roig prové a l'ús del color vermell en la seva vestimenta, igual que el seu pare fou conegut com el Comte Verd per l'ús d'aquest color.
Va morir l'1 de novembre de 1391 a la ciutat de Chambéry.

## Ascens al tron comtal

El 1383, a la mort del seu pare, fou nomenat comte de Savoia, si bé tingué la regència de la seva mare Bona de Borbó durant aquell any.
El 1388, a la mort de Joana I de Nàpols, aconseguí apoderar-se del Comtat de Niça, el qual annexà als seus dominis.

## Núpcies i descendents

Es va casar el 18 de juny de 1377 a la ciutat de París amb Bona de Berry, filla del duc Joan I de Berry i Joana d'Armanyac, i neta per part de pare de Joan II de França. D'aquesta unió nasqueren:
* Amadeu VIII de Savoia (1383-1451), comte i duc de Savoia i posteriorment nomenat antipapa amb el nom de Fèlix V
* Bona de Savoia (1388-1432), casada el 1403 amb Lluís del Piemont
* Joana de Savoia (1392-1460), casada el 1411 amb Joan Jaume de Montferrat
# Huracà Alberto (2000)

Huracà Alberto va ser un dels ciclons tropical més longeus registrats a l'Oceà Atlàntic. Va ser el tercer cicló tropical, el primer primer anomenat i el primer huracà de la temporada d'huracans de l'Atlàntic de 2000. Alberto es va desenvolupar a prop la costa occidental d'Àfrica a partir d'una ona tropical el 3 d'agost. Inicialment va ser una depressió tropical i es va enfortir a tempesta tropical Alberto a primeres hores del 4 d'agost. El 6 d'agost el cicló va virar breument en direcció oest i va assolir l'estatus d'huracà. El cicló va continuar avançant cap a l'oest-nord-oest i a primera hora de l'endemà assolí una velocitat cim de 150 km/h. Poc després, Alberto es recorbà cap al nord-oest i es va topar amb un augment del vent de cisalla que el debilità fins a degradar-se en una tempesta tropical el 9 d'agost. Tanmateix, el sistema es va reforçar ràpidament quan el vents foren més favorables i esdevingué huracà de nou el 10 d'agost. La tempesta gradualment es va dirigir en direcció nord i nord-nord-est entre l'11 i el 12 d'agost. Va ser en aquest darrer període que el cicló va registrar la seva intensitat cim, xifrada en 205 km/h.
A causa de l'increment del vent en les capes superiors del cicló que conduïren a perdre gran part de la seva convecció, Alberto es va debilitar quan avançava a l'est-nord-oest. La desfeta va ser tant marcada que retrocedia a tempesta tropical el 14 d'agost. El comellar que havia estat guiant la tempesta es va avançar i es van desenvolupar fortes crestes al nord i oest. Com a resultat, Alberto va virar al sud el 15 d'agost, en direcció sud-oest el 16 d'agost i finalment, cap a l'oest el 17 d'agost. El cicló es va tornar a enfortir i esdevingué huracà per tercer cop el 18 d'agost quan avançava en direcció nord-oest i després nord. Alberto assolia una tercera intensitat cim de 205 km/h el 20 d'agost quan ostentava l'estatus d'huracà de Categoria 2. Posteriorment, va realitzar un bucle ciclònic inusual que abastà aproximadament 5 graus de latitud i 8 graus de longitud alhora que es debilitava en un Categoria 1. El cicló va rebaixar-se a tempesta tropical el 23 d'agost, poc abans de transicionar a cicló extratropical. Malgrat que no va tocar terra quan va ser tropical, l'ona tropical precursora havia provocat precipitacions dèbils al Senegal. Les restes cicló extratropical van provocar també vents propis d'una tempesta tropical a Islàndia i a Jan Mayen.

## Referències

* ↑ Gary L. Padgett. «Monthly Global Tropical Cyclone Summary—August 2000», 2001. Arxivat de l'original el 16 de març 2006. [Consulta: 7 octubre 2010].
# St Michel-Preference Home-Auber93 (femení)

L'equip de ciclisme femení St Michel-Preference Home-Auber93 és un equip de ciclisme femení francès creat el 2012 en categoria amateur. El 2022 dona el salt al professionalisme entrant a la UCI Women's ProTeam, la segona divisió del ciclisme. És la secció femenina del equip homònim masculí.

## Classificacions UCI

Aquesta taula mostra la plaça de l'equip a la classificació de la Unió Ciclista Internacional a final de temporada i també la millor ciclista en la classificació individual de cada temporada.
La taula següent mostra el rànquing de l'equip a la UCI World Tour femení, així com la seva millor ciclista en el rànquing individual.

## Composició de l'equip

2025 :
2024 :
2023 :
2022 :

## Notes i referències

* ↑ «Tour de France Femmes : la Saint-Michel Auber93 et son contre-la-montre au quotidien» (en francès). france24, 27-07-2022. [Consulta: 11 gener 2024].
* ↑ Rànquings a la pàgina de l'UCI

## Vegeu també

* St Michel-Preference Home-Auber93

## Enllaços externs

* Web oficial
# Yesun Temür

Yesun Temür (Есөнтөмөр) o Yesun Timur fou kan del Kanat de Txagatai. Era pagà i va governar del 1338 al 1342. Era el germà petit del kan Changshi al que va succeir després que aquest fou assassinat probablement sota la seva pròpia instigació; no obstant Yesun va negar la seva participació en la mort del seu germà i va acusar la seva mare. El seu nom vol dir literalment "Nou Ferros". Estava sovint begut i molt angoixat. Finalment fou enderrocat per l'ogodeïda Ali Sultan el 1342.

## Referències

* Ц.Энхчимэг - "Монголын цагаадайн улс" 2006 он
* W. Barthold, Turkestan Down to the Mongol Invasion
# Pere Gené

Pere Gené (Barcelona, 1939) és un músic, compositor i cantant català, conegut per ser el fundador i líder de Lone Star, un dels primers grups de rock a l'Estat espanyol. La seva família era aficionada a l'òpera, fet que va marcar el seu interès primerenc per la música. Va estudiar al Conservatori del Liceu, on es va graduar en piano i música de cambra amb qualificacions excel·lents, Gené va renunciar a una carrera com a concertista després d’un viatge a Anglaterra, on va descobrir el rock and roll i el blues i l'ambient cultural dels teddy boys.
L’any 1958 va crear Lone Star, una banda que es convertiria en un grup emblemàtic del panorama musical de les dècades de 1960 i 1970. Van destacar per la qualitat de les seves interpretacions i per ser pioners en incorporar elements de jazz i rock progressiu. El grup va obtenir diversos reconeixements, incloent-hi la participació en esdeveniments internacionals com el Festival de Knokke (Bèlgica), on Gené va representar Espanya en la categoria de rock. Entre els concerts més emblemàtics de Lone Star destaca l’actuació al Palau de la Música Catalana, sent el primer grup de rock en tocar-hi.
Gené va destacar no només com a líder del grup, sinó també per la seva habilitat per innovar, tant en les interpretacions com en les composicions. Va ser l'autor de temes emblemàtics com Mi calle i La trilogía, que van marcar una època. Al llarg de la seva carrera, va explorar diferents gèneres musicals, i va impulsar l'ús del català en les seves cançons, en una època de gran repressió lingüística, amb temes com Punta d’alba i L’amor se’n va.
El músic també ha contribuït al reconeixement històric del rock en l'àmbit estatal amb el llibre Dejadme que os cuente algo del grupo Lone Star (Editorial Milenio), escrit amb l’ajuda del periodista Sergio Martos. Aquesta obra, en part autobiogràfica, posa de manifest el seu compromís per preservar la memòria cultural de tota una generació de músics.
Pere Gené ha estat descrit per figures com Santiago Auserón i Teddy Bautista com un dels grans noms del rock espanyol, gràcies a una veu i una presència escènica inconfusibles. Malgrat els reptes del context cultural i polític de l'època, la seva influència i trajectòria continuen sent referents indiscutibles en la història de la música popular moderna. Lone Star es va dissoldre oficialment l’any 1982, però Gené va continuar la seva carrera musical amb projectes en solitari, com el disc Boomerang (2014), on va col·laborar amb diversos artistes, com ara, Kitflus (Iceberg, Pegasus) o David Palau.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Vidal, Guillem. «Pere Gené: és llarg, el camí... - 12 set 2023». El Punt Avui. [Consulta: 18 gener 2025].
* 1 2 3 4 5 «Pere Gené biografia» (en castellà). comedia.cat. [Consulta: 18 gener2025].
* 1 2 Enderrock.cat. «Pere Gené: un piano i una veu | Enderrock.cat». [Consulta: 18 gener 2025].
# Leiosporoceros dussii

Leiosporoceros dussii és una espècie de planta no vascular del grup de les antocerotes, molt diferenciada de la resta d'aquest grup. És l'única espècie del gènere Leiosporoceros i s'ha situat en una família, ordre i classe separades per ser "genèticament i morfològicament diferents de tots els altres llinatges d'antocerotes".
És una espècie de distribució neotropical que viu al Nord dels Andes, Centreamèrica i Antilles, en àrees de muntanya per sobre els 2000 m d'altitud.
Les característiques físiques que distingeixen el grup inclouen espores inusualment petites i sense ornaments i l'absència de micorrizes i pirenoides. A més, a diferència d'altres antocerotes que contenen colònies de cianobacteris simbionts al seu interior, a Leiosporoceros les colònies gelatinoses de Nòstoc es disposen en canals ramificats dicotòmicament al llarg del tal·lus, paral·lelament a la seva direcció de creixement. Aquesta particularitat representa un caràcter diagnòstic utilitzat per diferenciar aquesta espècie d'altres antocerotes.

## Referències

* ↑ Duff, R. Joel «Progress and challenges toward a phylogeny and classification of the hornworts». The Bryologist, vol. 110, 2, 2007, pàg. 214–243. DOI: 10.1639/0007-2745(2007)110[214:PACTDA]2.0.CO;2.
* ↑ «Global Biodiversity Information Facility (GBIF)» (en castellà). [Consulta: 17 gener 2025].
* ↑ Villarreal, Juan Carlos; Renner, Susanne S. «Hornwort pyrenoids, carbon-concentrating structures, evolved and were lost at least five times during the last 100 million years». Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, vol. 109, 46, 2012, pàg. 18873–18878. Bibcode: 2012PNAS..10918873V. DOI: 10.1073/pnas.1213498109. PMC: 3503201. PMID: 23115334.
* ↑ Advances in understanding of mycorrhizal-like associations in bryophytes
* ↑ Guadalupe, Yessenia; Flores, N. & Villarreal, J. C. «DESCRIPCIÓN MORFOMÉTRICA DE DOS POBLACIONES DE Leiosporoceros dussii (STEPHANI) HÄSSEL (LEIOSPOROCEROTACEAE) DE PANAMÁ» (en castellà). Tecnociencia, 23(1), 12-2020, pàg. 61-81.

## Enllaços externs

* imatge de Leiosporoceros dussii al web de researchgate