OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Iowa Speedway

L'Iowa Speedway és un circuit automobilístic de 0,875 milles (1.400 metres) de longitud, situat en la ciutat de Newton, Iowa, Estats Units, a uns 50 km de la capital estatal Des Moines. Fou dissenyat per Rusty Wallace prenent com a model el Richmond International Raceway i inaugurat al setembre de 2006.
A partir de l'any 2007, Iowa aconseguí una data per les categories de monoplaces IndyCar Series i Indy Lights a finals de juny. La carrera de la IndyCar Series dura 250 voltes, equivalents a unes 220 milles (350 km), mentre que la Indy Lights corre 100 milles (160 km). Tant en 2007 com en 2008, els guanyadors d'ambdues carreres van ser britànics.
Des de 2007, les divisions Est i Oest de la NASCAR Grand National Series disputen simultàniament en Iowa a mitjans de maig una carrera de 175 milles (280 km), amb grilla combinada. En 2009, Iowa es va afegir a dos de les divisions nacionals de la NASCAR, la Busch Series (200 voltes, agost) i la NASCAR Truck Series (setembre).

## Guanyadors
### NASCAR

| Any | Nationwide Series | Truck Series |
| 2009 | Brad Keselowski | Mike Skinner |

### IndyCar Series i Indy Lights

| Any | IndyCar Series | IndyCar Series | IndyCar Series | Indy Lights |
| Any | Pilot | Automòbil | Equip | Pilot |
| 2007 | Dario Franchitti | Dallara Honda | Andretti Green Racing | Alex Lloyd |
| 2008 | Dan Wheldon | Dallara Honda | Chip Ganassi Racing | Dillon Battistini |
| 2009 | Dario Franchitti | Dallara Honda | Chip Ganassi Racing | Ana Beatriz Figuereido |

## Enllaços externs

* Siti oficial de Iowa Speedway
* Guia de la Trackpedia per conduir esta pista Arxivat 2007-06-25 a Wayback Machine. (anglès)
# Kansas Speedway

El Kansas Speedway és un circuit automobilístic situat a la ciutat de Kansas City (Kansas), Estats Units, al costat de Village West. Mesura 1,52 milles (2.445 metres) d'extensió, i des de la seua inauguració ha estat seu de carreres dels principals campionats estatunidencs d'automobilisme en ovals.
La NASCAR Cup Series i la Busch Series corren allí a finals de setembre o principis d'octubre, en concret una carrera de 400 milles (640 km) i 300 milles (480 km) respectivament. Fins a 2006, la IndyCar Series i la NASCAR Truck Series van disputar la primera setmana de juliol una carrera de 300 milles (480 km) i de 250 milles (400 km) respectivament. Per a evitar el calorós i humit estiu del Mitjà Oest, eixa carrera es va traslladar per a 2007 a finals d'abril o principis de maig. La Indy Lights va córrer juntament amb la Truck Series i la IndyCar entre 2001 i 2004, i després novament en 2008 i 2009

## Rècords de volta

* NASCAR Cup Series: Matt Kenseth, 29,858 s, 180,856 mph (290,997 km/h), 2005
* NASCAR Nationwide Series: Martin Truex Jr., 30,178 s, 178,938 mph (287,911 km/h), 2005
* NASCAR Truck Series: Bill Lester, 31,100 s, 173,633 ;mph (279,375 km/h), 2005
* IndyCar Series: Tomas Scheckter, 220,226 mph (354,344 km/h), 7 de juliol de 2003

## Guanyadors

NASCAR :
| Any | Cup Series | Cup Series | Busch Series | Busch Series | Truck Series | Truck Series |
| Any | Pilot | Marca | Pilot | Marca | Pilot | Marca |
| 2001 | Jeff Gordon | Chevrolet | Jeff Green | Ford | Ricky Hendrick | Chevrolet |
| 2002 | Jeff Gordon | Chevrolet | Jeff Burton | Ford | Mike Bliss | Chevrolet |
| 2003 | Ryan Newman | Dodge | David Green | Pontiac | Jon Wood | Ford |
| 2004 | Joe Nemechek | Chevrolet | Joe Nemechek | Chevrolet | Carl Edwards | Ford |
| 2005 | Mark Martin | Ford | Kasey Kahne | Dodge | Todd Bodine | Toyota |
| 2006 | Tony Stewart | Chevrolet | Kevin Harvick | Chevrolet | Terry Cook | Ford |
| 2007 | Greg Biffle | Ford | Kyle Busch | Chevrolet | Erik Darnell | Ford |
| 2008 | Jimmie Johnson | Chevrolet | Denny Hamlin | Toyota | Ron Hornaday | Chevrolet |
| 2009 | Tony Stewart | Chevrolet | Joey Logano | Toyota | Mike Skinner | Toyota |
| 2010 | | | | | Johnny Sauter | Chevrolet |
IndyCar Series :
| Any | Pilot | Automòbil | Equip |
| 2001 | Eddie Cheever | Dallara Infiniti | Cheever |
| 2002 | Airton Daré | Dallara Chevrolet | Foyt |
| 2003 | Bryan Herta | Dallara Honda | Andretti Green |
| 2004 | Buddy Rice | G-Force Honda | Rahal Letterman |
| 2005 | Tony Kanaan | Dallara Honda | Andretti Green |
| 2006 | Sam Hornish Jr. | Dallara Honda | Penske |
| 2007 | Dan Wheldon | Dallara Honda | Ganassi |
| 2008 | Dan Wheldon | Dallara Honda | Ganassi |
| 2009 | Scott Dixon | Dallara Honda | Ganassi |
| 2010 | Scott Dixon | Dallara Honda | Ganassi |
Indy Lights :
| Any | Pilot |
| 2001 | Kristian Kolby |
| 2002 | A.J. Foyt IV |
| 2003 | Mark Taylor |
| 2004 | Thiago Medeiros |
| 2008 | J.R. Hildebrand |
| 2009 | Sebastian Saavedra |

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Kansas Speedway (anglès)
# Zakaria Tamer

Zakaria Tamer (àrab: زكريا تامر, Zakariyyā Tāmir) (1931, Damasc, Síria) és un escriptor sirià, un dels escriptors de narracions breus més important i més llegit al món àrab, i també una de les figures més destacades en literatura àrab infantil.

## Biografia

D'origen humil i de formació autodidacta, va tenir diferents oficis. Va estar empresonat i va ser torturat (1949-1954) per les seves idees polítiques. Amb l'arribada al poder del Partit Socialista Baath, va ser funcionari del Ministeri d'Informació i redactor de la revista Al-Ma'rifa fins que el 1980 s'exilià a Londres.
El contingut dels seus contes sovint té les arrels en llegendes populars, que ofereixen per una banda una relativa simplicitat, i per l'altra una gran complexitat en les seves possibles referències i metàfores. Tamer utilitza un estil surrealista com a protesta a l'explotació i a l'opressió política i social del seu país i del món àrab, els quals esdevenen sempre el rerefons on succeeixen les trames de les seves històries. Amb la publicació de la seva primera obra, The neighing of the white steed (1960), va recuperar les tècniques narratives orals i va iniciar una sòlida carrera marcada amb obres com Spring in the ashes (1963), The thunder (1970) i Damascus fire (1978). Ha publicat onze col·leccions de narracions breus, dues col·leccions d'articles satírics i nombrosos llibres il·lustrats per a nens.
L'any 2001 va ser guardonat amb el premi de novel·la Owais.
Les seves obres han estat traduïdes a diverses llengües.

## Obres
### Narracions curtes

* صهيل الجواد الابيض, Ṣahīl al-Jawād al-Abyaḍ, El renill del Cavall Blanc (1960)
* ربيع في الرماد, Rabīʿ fī r-ramād, Primavera a les cendres (1963)
* الرعد, Ar-raʿd, El tro (1970)
* دمشق الحرائق, Dimaxq al-Ḥarāʼiq, Foc de Damasc (1973)
* النمور في اليوم العاشر, An-numūr fī l-yawm al-ʿāshir, Tigres del desè dia (1978)
* نداء نوح, Nidāʼ Nūḥ, Citacions de Noé (1994)
* سنضحك, Sanaḍḥak, Riurem (1998)
* أف!, Af!, SI! (1998)
* الحصرم, Al-Ḥiṣrim, Enveja (2000)
* تكسير ركب, Taksīr rukab, Genolls trencats, (2002)
* القنفذ, Al-qunfuḏ, L'eriçó (2005)

### Articles satírics

* a, Amjad, ya arab, amjad, Glòries, àrabs, glòries (1986)
* Sàtira de la víctima del seu assassí (2003)

### Altres col·leccions

* لماذا سكت النهر, Limāḏā sakata an-nahr, Perquè el riu cau en silenci (1973)
* قالت الوردة للسنونو, Qālit al-warda li-s-sununu, La flor parlava a l'ocell (1978)

## Referències

* ↑ Three Syrian Intellectuals honored, Syria Live http://www.syrialive.net/arts/070202Three%20Syrian%20intellectuals%20honored.htm
* ↑ A Reader of Modern Arabic Short Stories, Publisher: Saqi Books (April 1, 2000): ISBN 0-86356-191-8
* ↑ Ibrāhīm al-Arash, Ittijāhāt al-qiah fī Sūriyā bad al-arb al-ālamiyyah ath-thāniyah (Damascus: Dār as-Suāl, 1982), 273.
* ↑ Damascene Shahrazad: The Images of Women in Zakariyya Tamir’s Short Stories Source: Hawwa 4, no. 1 (2006)
* ↑ Tigers on the Tenth Day and Other Stories By Denys Johnson-Davies(TRANSLATOR), Zakarīyā Tāmir, Zakaria Tamer, 1985, ISBN 0-7043-2465-2

## Enllaços externs

* https://www.britannica.com/biography/Tamir-Zakariyya
# Ciclostil

El ciclostil, també anomenat de vegades mimeògraf o polígraf, és un instrument utilitzat per fer còpies de paper escrit en grans quantitats. Utilitza en la reproducció un tipus de paper anomenat estergit. El ciclostil es va utilitzar com a mitjà barat per produir moltes còpies d'un text, sobretot a les escoles. Aquestes màquines, inventades a l'inici del segle xx, eren totalment manuals, després van ser perfeccionades en afegir-hi un motor elèctric. Els textos eren preparats amb l'ajuda d'una màquina d'escriure (un punxó per als dibuixos), sobre una plantilla (o motlle) d'un paper especial, anomenada estergit, s'impregnava amb tinta per una de les cares i llavors era capaç de trametre la tinta a les còpies per capil·laritat.

## Història

Un prototip d'una màquina d'impressió simple va ser patentat per Thomas Alva Edison als Estats Units i va ser utilitzat per Albert Blake Dick, al que va donar llicència Edison per a la producció de la nova invenció, el Mimeograph La màquina va ser perfeccionada, mantenint mentrestant la seva simplicitat de maneig, incorporant una petita rotativa manual que permetia una ràpida reprografia de múltiples còpies. Popularment se les anomenava 'vietnamites', pel gran ús que se'n va fer durant la guerra de Vietnam (1964-1975).

## Ús i funcionament

Els textos eren preparats amb l'ajuda d'una màquina d'escriure, una matriu en paper anomenada estergit, impregnada amb tinta per una de les seves cares. Aquest mètode antic de edició manual, consistia en escriure sobre un full especial l'estergit, que era una fulla doble, unides amb cola; una comú i l'altre molt fina; sobre aquesta s'escrivia amb la màquina d'escriure anul·lant prèviament la cinta entintada, és a dir, s'escrivia perforant el full amb els tipus de cada lletra i justament, en aquests forats, el ciclostil, introduïa una petitíssima quantitat de tinta perquè el paper blanc que es superposava a l'aparell, hi rebés la impressió d'aquests tipus. Per suposat, la tinta que rebia cada foradet, per mínima que fos, acabava deteriorant el full fi, per lo qual se n'havia de fabricar un altre, escrivint una altra vegada els textos. És a dir, cada estergit s'instal·lava a la roda de l'aparell i es feia girar, el mateix rodet afegia la tinta i podia imprimir unes 50 o 60 còpies, però no més. Aquestes impressions eren acceptables, però moltes vegades eren defectuoses perquè s'excedien en el nombre de còpies per cada estergit.

## Vegeu també

* Taula de dibuix
* Copiadora heliogràfica
* Cianotípia
* Diazotípia
* Ozalid
* Copiadora tèrmica
* Copiadora a l'alcohol
* Fotocopiadora

## Referències

* ↑ «Ciclostil». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* ↑ Owen, David. Copies in seconds: how a lone inventor and an unknown company created the biggest communication breakthrough since Gutenberg: Chester Carlson and the birth of the Xerox machine. Simon and Schuster, 2004, p.44. ISBN 0743251172.

## Enllaços externs

* http://www.youtube.com/watch?v=DlP1CQ2Xrxs
* http://www.youtube.com/watch?v=u0wUcCInJ2o
# Comiso

Comiso (sicília Còmmisu) és un municipi italià, situat a la regió de Sicília i a la província de Ragusa. L'any 2006 tenia 29.647 habitants. Limita amb Chiaramonte Gulfi, Ragusa i Vittoria.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1988-1994 | Salvatore Zago | centreesquerra |
| 1994-1998 | Pasquale Puglisi | centredreta |
| 1998-2008 | Giuseppe Digiacomo | centreesquerra |
| 2008- | Giuseppe Alfano | centredreta |

## Galeria d'imatges

* Església mare
* Nova font de Diana
* Plaça de l'església
# Comunitat índia Gila River

La comunitat índia Gila River és una reserva índia i tribu reconeguda federalment a l'estat d'Arizona, adjacent al costat sud de la ciutat de Phoenix, a l'àrea metropolitana de Phoenix als comtats de Pinal i Maricopa. Va ser establerts el 1859 i reconeguda formalment pel Congrés el 1939. La comunitat és la llar de membres de les tribus adjacents Akimel O'odham (Pima) i Pee-Posh (Maricopa).
La reserva té una extensió territorial de 1.511,902 km² i una població segons el cens dels Estats Units del 2000 d'11.257 habitants. Està dividida en set districtes al llarg del riu Gila i les principals comunitats són Sacaton, Komatke, Santan, i Blackwater. Les oficines i departaments administratius tribals es troben a Sacaton. La Comunitat explota llurs pròpies empreses de telecomunicacions, serveis públics d'electricitat, parc industrial i clínica de l'atenció sanitària, i publica un periòdic mensual. El Governador de la comunitat és Gregory Mendoza (2012). Té una de les taxes més altes de diabetis tipus 2 del món, al voltant del 50%. La comunitat ha estat molt útil en la investigació de la diabetis tipus 2, participant en molts estudis de la malaltia.

## Atraccions

La comunitat índia Gila River, amb més de quatre milions de clients potencials a l'àrea metropolitana de Phoenix, és propietària i explotadora de tres casinos, un complex hoteler, spa, un centre eqüestre, dos camps de golf, un centre d'arts i oficis, dos museus tribals, una pista certificada de NHRA, una autoescola, i un curs de conducció de canoa.

## Comunitats habitades actualment

* Bapchule (Pihpchul)
* Blackwater (Chukma Shuhthagi)
* Casa Blanca
* Co-op Village (Chichino)
* Gila Crossing (Kuiva)
* Goodyear (Valin Thak)
* Komatke (Komadk)
* Maricopa Colony
* Sacate Village
* Sacaton (Ge'e Kih)
* Sacaton Flats (Hahshani Kehk)
* St. John's
* Santa Cruz (Hia-t-ab)
* Santan/Santa Ana (Santan)
* Stotonic (S-totonigk)
* Sweetwater (S-iʼovi Shuhthagi)
* Vahki (Va'akih)
* Wet Camp Village

## Personatges il·lustres

La reserva era el lloc de naixement i la llar quan va morir d'Ira Hayes, que apareix a la fotografia Alçant la bandera a Iwo Jima en 1945.
Jay Morago, qui fou el primer governador de la comunitat índia de Gila River de 1954 a 1960, i col·laborà en la redacció de la constitució de la reserva en 1960, mort el 14 de maig de 2008.

## Referències

* ↑ http://www.gilariver.org/index.php/about-tribe/6-districts/117-gila-river-districts
* ↑ Boehnke, Megan «Gila River's first governor dies at 90». The Arizona Republic, 20-05-2008 [Consulta: 26 maig 2008].
* ↑ «Jay Morago Jr. Obituary». Casa Grande Dispatach, 17-05-2008 [Consulta: 26 maig 2008]. Arxivat 2011-06-08 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2011-06-08. [Consulta: 1r desembre 2013].

## Enllaços externs

* web de la Gila River Indian Community
* Gila River Indian Community Tourist Attractions Arxivat 2008-03-07 a Wayback Machine.
# Conflicte pemon

El conflicte pemon és un conflicte en curs parteix de la més àmplia crisi a Veneçuela. Consisteix en disputes de mineria entre el règim de Nicolás Maduro, la nació pemon i grups armats irregulars. La nació pemon està dividida artificialment per la frontera entre el Brasil i Veneçuela, la qual cosa ha causat que refugiats pemons travessin la frontera al Brasil regularment per seguretat i atenció mèdica. La majoria del territori indígena es troba dins de l'Arc Miner de l'Orinoco, una àrea de 112 000 quilòmetres quadrats a l'Amazones rica en or, diamants, coltan, i urani. La vasta riquesa localitzada en l'Arc Miner ha convertit les terres indígenes en una atractiva àrea d'operacions mineres tant estatals com il·legals al cost d'un extens mal ecològic i la migració forçada d'indígenes que viuen en zones de conflicte. Una sèrie d'enfrontaments en la Gran Sabana entre les Forces Armades de Veneçuela, guerrilles, i grups de crim organitzat, juntament amb la lluita de poder entre Nicolás Maduro i Juan Guaidó, ha originat el conflicte actual.

## Vegeu també

* Massacre de Tumeremo (2016)
* Massacre de Tumeremo (2018)
* Enviament d'ajuda humanitària a Veneçuela de 2019
* Salvador Franco

## Referències

* ↑ Ebus, Bram «Venezuela's mining arc: a legal veneer for armed groups to plunder» (en anglès). , 08-06-2019 [Consulta: 14 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Reporte Especial- Represión Política contra Habitantes de Comunidades Indígenas en Bolívar-Venezuela. Julio 2019, Foro Penal
# Conjunt de cases obreres de Cal Maurí

Les cases obreres de Cal Maurí –o, erròniament, de Cal Mauri– són un conjunt d'edificis del centre de Terrassa (Vallès Occidental), protegits com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt unitari de cases unifamiliars entre mitgeres, situades en dos grups perpendiculars, als carrers del Passeig i de Sant Cristòfol. Bastides en petites parcel·les de planta rectangular, consten de planta i pis, i tenen la coberta de teula d'un sol vessant, comuna a cadascun dels dos grups.
Les façanes, idèntiques, mostren una composició molt senzilla, amb porta d'accés a la planta baixa d'arc rebaixat a la banda esquerra, i una finestra allindada a la dreta. Al pis hi ha un balcó damunt del portal, amb barana de ferro senzilla, i una finestra al costat dret.

## Història

El conjunt, conegut també com les Cases d'en Maurí o les Cases Galí, vídua de Maurí, va ser bastit pel mestre d'obres Jacint Matalonga. L'any 1859 es va concedir la llicència d'obres per aixecar aquests habitatges seriats, la construcció dels quals es va perllongar fins al 1873.

### Els Maurí

Aquests rengles de cases barates es van aixecar per allotjar-hi els obrers de les fàbriques dels Maurí, família de terratinents que va donar nom al barri de la Maurina, on hi tenien la casa pairal originària, Can Marsans. La família va donar dos alcaldes a la ciutat: Pau Maurí i Dolcet (1803) i Josep Oriol Maurí i Suris (1815-1817, 1824 i 1841); aquest darrer va construir la seva residència al número 7 del Passeig. La Casa Maurí, actualment desapareguda, es va edificar el 1818 i amb el pas del temps es va anar ampliant i renovant fins a esdevenir una mansió senyorial de tres plantes. Tota la part situada entre el Passeig pròpiament dit (l'actual passeig del Comte d'Ègara) i els carrers del Passeig i de Sant Cristòfol era propietat de la família, i és en aquests terrenys on es van construir les cases obreres.
Els Maurí, d'altra banda, van comprar el castell de Vallparadís el 1852 als Sentmenat, i el 1947 Josep Oriol Maurí i Poal el va cedir a l'Ajuntament. El 1857, un altre membre de la família, Josep Oriol Maurí i Puig, va promoure la construcció del Vapor Gran, en el seu temps el complex fabril més important de la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 «Conjunt de cases obreres de Cal Mauri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].
* 1 2 3 Verdaguer i Caballé, Joaquim. «Els hisendats rurals, «l'aristocràcia d'espardenya»: Del camp a la vila», 14-03-2015. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ Oller, Joan Manel. «El vapor de Josep Oriol Maurí era el més gran i espectacular de Terrassa». La Torre: Diari terrassenc independent i català. Grup Nació Digital, 07-01-2015. [Consulta: 17 setembre 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Convent de Sant Francesc (Terrassa)

El convent de Sant Francesc d'Assís és un antic edifici religiós de Terrassa bastit a començament del segle xvii (1609-1612), en estil barroc però amb traces gòtiques i renaixentistes, de l'orde dels frares menors recol·lectes. És a la plaça del Doctor Robert, a l'extrem del passeig del Comte d'Ègara i vora el parc de Vallparadís. Destaca especialment pel seu claustre decorat amb plafons de ceràmica que tracten aspectes de la vida de sant Francesc i que actualment és una de les seccions del Museu de Terrassa.
De l'antic convent, avui dia només se'n conserva l'església, el claustre i alguns espais adjacents. L'església consta d'una sola nau amb capelles i absis poligonal, cobert amb volta de creueria; la façana és de composició senzilla, amb una portada renaixentista i una testera mixtilínia. El claustre, de planta quadrada i tres pisos, actualment integrat dins l'hospital de Sant Llàtzer, n'és l'espai més emblemàtic i té les parets de la planta baixa cobertes amb 26 plafons ceràmics policroms situats sota les voltes d'aresta, atribuïts al mestre escudeller barceloní Llorenç Passoles i que daten dels anys 1671-1673. Aquesta decoració fou promoguda per Pere de Fizes, castlà del castell de Terrassa, segons es dedueix de l'aparició del seu escut d'armes.
El convent va passar a mans de l'Ajuntament l'any 1835, arran de l'exclaustració i la marxa de la comunitat franciscana. De 1864 a 1868 va allotjar l'Escola Pia de Terrassa. Després d'algunes reformes i ampliacions, entre les quals l'aixecament d'un nou pis al claustre, l'enderrocament de l'antiga sagristia i la construcció de la presó de l'Estat, el 1869 s'hi va instal·lar l'hospital i casa de la caritat de Sant Llàtzer. Més endavant hi hagué noves reformes constructives i d'ús fins al darrer quart del segle xx: el 1907 l'hospital de Sant Llàtzer fou objecte d'una ampliació que va dur a terme l'arquitecte municipal Lluís Muncunill en una època de transició cap al modernisme, per tal de construir l'edifici del Seguro Tarrasense, que més endavant va passar a acollir la clínica del Remei. A partir del 1989, després d'un període de desocupació, s'inicia la rehabilitació de les dependències conservades del convent i avui se'n pot visitar el claustre amb els plafons ceràmics recuperats.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa

## Referències

* ↑ Canalda i Llobet, Sílvia «Novetats i reflexions sobre els Passoles, una nissaga de ceramistes pintors del barroc català». Matèria, revista d'art, 4, 2004, pàg. 147-160.

## Enllaços externs

* Ajuntament de Terrassa – Claustre del Convent de Sant Francesc d'Assís Arxivat 2011-01-14 a Wayback Machine.
* Barraquer y Roviralta, Cayetano. «Capítulo séptimo. Franciscos. Artículo décimo. San Francisco de Asís, de Tarrasa». A: Las Casas de religiosos en Cataluña durante el primer tercio del siglo XIX (en castellà). Barcelona: Impr. de F.J. Altés y Alabart, 1906, p. 506- 508 [Consulta: 3 agost 2015].
# Cooperativa la Constància

La Cooperativa la Constància, o Cooperativa Padró-Solanet, és un monument del municipi de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta baixa i pis, situat a la cantonada dels carrer Sant Ramon i Santa Maria, amb coberta de teula a dues vessants. La façana principal, al carrer de Sant Ramon, està dividida compositivament en tres cossos amb una distribució simètrica de les obertures. A la planta baixa, que mostra una alteració a la banda esquerra, les obertures originals són d'arc escarser, amb emmarcament motllurat senzill. Hi ha cartel·les de sosteniment d'un balcó, del primer pis, que ha perdut la barana. Les obertures del primer pis són també d'arc d'escarser, però amb guardapols decoratiu. El coronament de l'edifici és sinuós, amb esferes de culminació de les pilastres que indiquen la separació dels tres cossos.

## Història

Edifici bastit al "barri de Dalt", primer nucli urbanitzat a la vil·la durant el segle xix. Va ser construït com a seu de la "Cooperativa Agrícola i de Consum La Constància", organització fundada l'any 1909. A la planta baixa hi havia cafè i botiga de queviures, i el pis era destinat a sala de teatre i ball. L'any 1922 es va introduir una biblioteca.
Després del 1939 va passar a ser propietat de Domènec Padró. L'any 1963 s'hi van realitzar obres de reforma i en l'actualitat, molt modificat, l'edifici s'utilitza com a supermercat, magatzem i habitatge.

## Referències

* 1 2 3 «Cooperativa la Constància». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].

## Enllaços externs

* Cooperativa la Constància Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament