OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Leont de Bizanci

Leont de Bizanci (en llatí Leo o Leon, en grec antic Λέων, -οντος), fou un historiador i retòric grec de Bizanci que vivia al segle iv aC en temps de Filip II de Macedònia i potser del seu fill Alexandre el Gran.
Filòstrat d'Atenes diu que fou deixeble de Plató, i Suides i Eudòxia Macrembolitissa el fan deixeble d'Aristòtil i l'anomenen peripatètic. Tenia un càrrec dirigent a Bizanci en el moment en què la ciutat fou atacada per Filip II, segons Hesiqui de Milet era estrateg. Filòstrat explica una anècdota que diu que Leont va ser enviat davant de Filip per demanar-li la raó d'aquella invasió, i Filip va contestar que la bellesa de la ciutat l'havia portat a enamorar-se d'ella. Leont va respondre indignat que no era habitual utilitzar les armes de guerra per seduir als amants. Els macedonis van conquerir Bizanci, però els bizantins van resistir obstinadament i quan van arribar reforços atenencs dirigits per Cares (340 aC) i per Foció els macedonis es van haver de retirar. Leont va ser enviat com ambaixador a Atenes, però en quin moment exacte no se sap, potser durant el setge.
Hi ha dues versions sobre la seva mort. Segons Hesiqui va morir durant la guerra abans de l'arribada de Cares amb la flota atenenca. Segons Suides, Filip, després de la seva retirada, va acusar Leont d'haver-se ofert a trair la ciutat a canvi de diners. El poble es va creure aquests càrrecs i van assaltar casa seva, matant-lo o potser Leont amb por de ser assassinat es va penjar. Però aquesta versió no té prou crèdit, ja que Suides diu també que havia escrit una història d'Alexandre, i no pot ser correcte si havia mort abans.
Va escriure, segons Suides i Eudòxia:
* 1. Τὰ κατὰ Φίλιππον καὶ τὸ Βυζάντιον, Βιβλίοις ζ, Res Philippicae et Byantinae, Libri VII.
* 2.Τευθρανικόν, Teuthranicum, o Τενθραντικόν, Teuthranticum.
* 3. Περὶ Βησάλου, o Βησαίον, De Besalo, o Besaeo.
* 4. Ὁ ἱερὸς πόλεμος, Bellum Sacrum.
* 5. Περὶ στάσεων, De Seditionibus o De Statibus.
* 6. Τὰ κατ᾽ Ἀλέξανδρον, Res Gestae Alexandri.
No es conserva cap d'aquestes obres. Algunes d'aquestes obres, tant Suides com Eudòxia (o almenys unes obres amb els mateixos títols), les atribueixen també a Leont d'Alabanda. A més, Plutarc li atribueix una obra titulada Τὰ Βοιωτιακά, De Rebus Boeoticis.

## Referències

* ↑ 7.Leo of Byzantium a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 742-743
# Togarmà

En el Gènesi, capítol desè (Taula de les Nacions), Togarmà és fill de Gómer, fill de Jàfet i per tant, besnet de Noè.

## Referències

* ↑ Gn 10:3
# Ortuk

Ortuk ibn Ekseb (Artuk, Urtuk) fou un cap de la tribu de turcmans dels döger, ancestre de la dinastia ortúkida.
Com a mercenari va combatre a favor i en contra de l'emperador romà d'Orient Miquel VII Ducas vers 1073; després va entrar al servei de Malik Shah, el sultà seljúcida, pel que fou enviat a la provincia de Bahrayn (Al-Hasa) on va sotmetre als càrmates; el 1079 fou nomenat lloctinent de Tútuix, el germà de Malik Shah, encarregat de la conquesta de Síria. El 1084 fou nomenat lloctinent d'Ibn Djahir encarregat de la conquesta del Diyar Bakr; a aquesta regió va entrar secretament en contacte amb Muslim el príncep de Mossul i Alep, enemic de Malik Shah. El 1085 fou enviat al Khurasan per lluitar contra Tökush, germà de Malik Shah que s'havia revoltat i tot seguit va rebre un petit feu (ikta) al Kurdistan del sud, Halwan.
La mort de Muslim el va obligar a entrar altre cop al servei de Tútuix, ara sultà Tútuix I de Damasc, que li va concedir el govern de Palestina el 1086 que va exercir amb capital a Jerusalem.
Va morir vers el 1091.
# Hubert du Plessis

Hubert du Plessis (Malmesbury, 7 de juny de 1922 - Stellenbosch, 12 de març de 2011) va ser un compositor, pianista i professor de música sud-africà la carrera de la qual va transcórrer diverses dècades. Junt amb Arnold van Wyk i Stefans Grové, du Plessis va ser un dels compositors sud-africans més importants del segle xx.

## Biografia

Hubert du Plessis va néixer a una família Afrikaner en una granja anomenada Groenrivier a Malmesbury, al Cap Occidental, el 7 de juny de 1922. De prodigi musical des de ben jove, va començar a escriure les seves pròpies composicions de piano quan tenia set anys. Es va matricular a la Universitat Stellenbosch el 1940, convertint-se en el primer estudiant a la universitat en obtenir un títol de llicenciatura en música.
El 1943 va treballar breument per a la Companyia de Radiodifusió Sud-africana de Ciutat del Cap, però poc després va acceptar un lloc amb el departament de música de la Universitat de Rodes, on es va convertir en professor. De 1951 a 1954, va estudiar a la Royal Academy of Music de Londres, i al seu retorn a Sud-àfrica va acceptar un lloc docent a la Universitat Stellenbosch, convertint-se ràpidament en professor titular del departament de música. El 1963 va ser honorat per les seves contribucions musicals a l'Acadèmia de Ciència i Art sud-africana (coneguda comunament com a "The Academy").
Les composicions de Du Plessis van variar i van incloure peces corals i instrumentals. Es destaca per les seves contribucions a la música de cambra sud-africana i a la música orquestral. Inicialment oposat a la idea, du Plessis va incloure música folk africana en algunes de les seves composicions posteriors. Als anys seixanta va compondre algunes obres nacionalistes, que foren avalades pel govern del Partit Nacional, que va recolzar activament. Va atribuir la seva música nacionalista a una "consciència creixent" del seu patrimoni africà i, per tant, no es va oposar a que la seva música fos utilitzada amb finalitats polítiques.
Malgrat les estrictes lleis contra l'homosexualitat a l'Apartheid Sud-àfrica, du Plessis va estalviar desgracia pública i problemes legals per part del govern, i va viure sense vergonya com un home desconegut i obertament gai. Va aparèixer davant del Parlament sud-africà per fer una campanya contra l'enduriment de les lleis contra l'homosexualitat a finals dels anys seixanta.
Va morir a casa seva a Stellenbosch el 12 de març de 2011 a l'edat de 88 anys.

## Referències

* ↑ Denis Martin (2013). Sounding the Cape: Music, Identity and Politics in South Africa. African Minds. ISBN 978-1-920489-82-3.
* ↑ Chris Walton; Stephanus Muller (1 May 2005). Gender and Sexuality in South African Music. African Sun Media. ISBN 978-1-919980-40-9.
* ↑ James May (2011) Obituary – Hubert du Plessis, Journal of the Musical Arts in Africa, 8:1, 115-116, DOI: 10.2989/18121004.2011.652401
# Charles Wuorinen

Charles Wuorinen (Upper West Side, Manhattan, Nova York, 9 de juny de 1938 - Nova York, 11 de març de 2020) va ser un compositor, pianista, director d'orquestra i professor universitari nord-americà.
Llicenciat per Columbia i màster en Música, Wuorinen va començar a compondre amb cinc anys i a estudiar piano als sis. Als setze anys va rebre el Premi de Joves Compositors de la Filharmònica de Nova York, i el maig de 1954, el Cor John Harms va estrenar la seva obra coral O Filii et Filiae a l'Ajuntament. Va actuar com a cantant i pianista amb els cors a l'Església del Descans Celestial i a l'Església de la Transfiguració (Little Church Around The Corner), i va ser el pianista d'assaig per a l'estrena mundial de l'òpera Panfilo de Carlos Chávez i Lauretta a la Universitat de Colúmbia durant la primavera de 1957. Amb trentados anys va guanyar el Premi Pulitzer de Música amb “Time’s Encomium”, la primera composició electrònica que aconseguia aquest premi. Wuorinen també musicalitzà el llibre de Salman Rushdie “Haroun”, que es va estrenar el 2004.
Fou autor, entre moltes altres obres, de l'òpera Brokeback Mountain, que es va estrenar mundialment al Teatro Real de Madrid el 2014. Wuorinen, autor de 279 obres, a més de la seva tasca com a intèrpret i com a compositor, va ser professor en diverses institucions, incloses la Universitat de Colúmbia i l'Escola de Música de Manhattan. El compositor estava casat amb el seu antic company i gerent Howard Stokar.
Fou membre cofundador del Grup per a la Música Contemporània, un conjunt instrumental creat el 1962. Exercí com a professor a la Universitat de Colúmbia entre 1964 i 1971, i l'any 1970 rebé el Premi Pulitzer de Música per l'obra electrònica Time’s Encomium (1968). El 1975 acabà The W.of Babylon (1971-75), una de les millors òperes del segle xx, i l'obra orquestral Reliquary for Igor Stravinsky (1975), composta per encàrrec de la vídua d'aquest compositor. El 1979 publicà el tractat Simple Composition i l'any 1985 fou nomenat compositor resident de l'Orquestra Simfònica de San Francisco, per a la qual escriví Rhapsody for Violin and Orchestra (1983), The Golden Dance (1986) i Genesis (1989). També són destacables A Winter’s Tale (1991) i el ballet Delight of the Muses (1991). Compositor prolífic, té un catàleg de més de 200 obres, les quals representen un compendi del llenguatge i el pensament musicals del segle xx. Des del 1984 és professor a la Rutgers University.
Wuorinen va morir a vuitantaun anys en un centre mèdic de Nova York a conseqüència de les lesions que li va provocar una caiguda el mes de setembre del 2018.

## Referències

* 1 2 «Charles Wuorinen». Gran Enciclopèdia de la Música. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 29 novembre 2020].
* 1 2 3 «Fallece el compositor de la ópera ‘Brokeback Mountain', Charles Wuorinen». El País, 13-03-2020 [Consulta: 29 novembre 2020].
* ↑ «Muere Charles Wuorinen, compositor laureado con el Pulitzer». Los Angeles Times, 13-03-2020 [Consulta: 29 novembre 2020].
* 1 2 «Charles Wuorinen, compositor de la ópera 'Brokeback Mountain', fallece a los 81 años». Diario Lírico, 01-03-2019. [Consulta: 29 novembre 2020].
# Massimo d'Azeglio

Massimo Taparelli d'Azeglio, de la família dels marquesos d'Azeglio (Torí, 24 d'octubre de 1798 - 15 de gener de 1866) va ser un dels pensadors i actors del Risorgimento.

## Biografia

Fill d'un general nomenat ambaixador a Roma, el jove d'Azeglio s'apassiona per la pintura. Oficial de cavalleria, es queda a Roma on destaca com a paisatgista després d'haver estudiat aquest art al taller de Martin Verstappen. L'any 1830, es casa amb la filla del poeta romàntic Alessandro Manzoni, fundador de la llengua italiana moderna. D'Azeglio, escriu novel·les històriques Ettore Fieramosca, o La disfida di Barletta (1833) i Niccolò de' Lapi, ovvero i Palleschi e i Piagnoni (1841) on desenvolupa el sentiment nacional. L'any 1846, publica Gli ultimi casi di Romagna on defensa la idea que la unificació d'Itàlia ha de ser feta per la Casa de Savoia.
De tendència monàrquica moderada, catòlic fervent, no pren part en cap dels complots o alçaments nombrosos que marquen la història italiana a la primera meitat del segle XIX. L'any 1848, entra a l'exèrcit piemontès, esdevé coronel i és greument ferit a la batalla de Vicenza contra els austríacs. L'11 de maig de 1849, el rei Víctor Manuel II, el nomena primer ministre i ministre d'afers estrangers. Durant el seu govern, suprimeix la immunitat de la qual es beneficiaven els eclesiàstics la qual cosa li atreu l'hostilitat del papat i dels catòlics conservadors . A l'octubre de 1850, fa entrar Cavour al govern com a ministre d'agricultura i comerç. El 16 de maig de 1852, d'Azeglio és reemplaçat per Cavour com a primer ministre.
Durant la segona guerra d'Independència, és nomenat comissari de Victor Manuel II a Bolonya, que acaba de fer fora el representant del seu sobirà el papa Pius IX, a continuació és ambaixador a Londres, a continuació prefecte de Milà. És nomenat senador, general de brigada i ajuda de camp del rei.
L'any 1865, succeeix al seu germà Roberto en la direcció de la galeria Sabauda de Torí.
L'any 1867, la seva filla publica la seva autobiografia Miei ricordi.

## Obres pictòriques

* Fuga in Egitto, Villa La Quiete, Florence
* La disfida di Barletta, oli sobre tela, 118 x 164 cm, Milà, Collezione Porro Schiaffinati

## Referències

* ↑ Rapport, Michael. Nineteenth-Century Europe. Macmillan International Higher Education, 2005, p. 165.
* ↑ Matsumoto-Best, Saho. Britain and the Papacy in the Age of Revolution, 1846–1851. Boydell & Brewer, 2003, p. 23.
* ↑ Romani, Roberto. Sensibilities of the Risorgimento: Reason and Passions in Political Thought. BRILL, 2018, p. 193.
* ↑ Marrone, Gaetana. Encyclopedia of Italian Literary Studies: A-J. Taylor & Francis, 2007, p. 573.
* ↑ Harry Hearder. Cavour. Routledge, 1994, p. 62–65.
* ↑ Carta a Teresa Targioni del 10 d'abril de 1855, a M. de Rubris, cit., p. 127. Nella stessa missiva d'Azeglio annunciava le dimissioni del fratello Roberto da direttore della Reale Galleria (l'odierna Galleria Sabauda) e il suo subentro nella carica
# İpek Soylu

İpek Soylu (Adana, 15 d'abril de 1996) és una exjugadora de tennis turca, guanyadora en dobles de la Copa Istanbul, un torneig de WTA, en l'edició 2016.
Pertanyent al club de tennis Enkaspor, ha guanyat un total de vuit títols individuals i nou de dobles en el circuit ITF. El seu èxit més gran és el títol de US Open 2014 en categoria de dobles femenins júnior amb Jil Teichmann. Va debutar amb l'equip turc de la Fed Cup ben jove. Es va retirar del tennis professional el setembre de 2022 amb només 26 anys.

## Palmarès
### Dobles femenins: 3 (3−0)

* Llegenda
* Grand Slam (0−0)
* WTA Tour Championships / WTA Finals (0−0)
* WTA Tournament of Champions / WTA Elite Trophy (1−0)
* Premier Mandatory (0−0)
* Premier 5 (0−0)
* Premier (0−0)
* International (2−0)
* Títols per superfície
* Dura (2−0)
* Gespa (0−0)
* Terra batuda (1−0)
| Resultat | Núm. | Data | Torneig | Superfície | Parella | Oponents | Marcador |
| Guanyadora | 1. | 24 d'abril de 2016 | Istanbul, Turquia | Terra batuda | Andreea Mitu | Xenia Knoll Danka Kovinić | Renúncia |
| Guanyadora | 2. | 1 d'octubre de 2016 | Taixkent, Uzbekistan | Dura | Raluca Olaru | Demi Schuurs Renata Voráčová | 7−5, 6−3 |
| Guanyadora | 3. | 6 de novembre de 2016 | WTA Elite Trophy, Zhuhai, Xina | Dura (i) | Xu Yifan | Yang Zhaoxuan You Xiaodi | 6−4, 3−6, [10−7] |

## Referències

* ↑ http://www.ttf.org.tr/guncel-haberler/cagla-ve-ipekten-yeni-yil-hediyesi Arxivat 2016-02-05 a Wayback Machine.
* ↑ Mollman, Rachel. «Soylu becomes Turkish tennis darling after winning first Slam» (en anglès). Sunday's Zaman, 13-09-2014. Arxivat de l'original el 2015-12-08. [Consulta: 27 desembre 2015].
* ↑ http://aa.com.tr/tr/spor/ipek-soylu-istanbul-cup-ciftlerde-sampiyon-oldu/560685
* ↑ «Turkey’s İpek Soylu claims historic title in junior girls' doubles at US Open» (en anglès). Hürriyet Daily News, 07-09-2014. [Consulta: 27 desembre 2015].

## Enllaços externs

* İpek Soylu a la WTA (anglès)
* İpek Soylu a la Federació Internacional de Tennis (anglès)
* İpek Soylu al lloc web de la Billie Jean King Cup (anglès)
* İpek Soylu com la model de juny en un calendari d'esports 2015 Arxivat 2015-12-08 a Wayback Machine.
# Meninx

Meninx és un jaciment arqueològic situat a la costa sud-est de l'illa de Gerba, al sud-est de Tunísia, prop de la localitat actual d'Henchir El Kantara. S'estén al llarg de dos quilòmetres de longitud per dos quilòmetres d'amplària i és probable que una part n'estiga submergida a la Mediterrània.
Al principi era un punt comercial fenici, però en tingué l'apogeu en època romana, quan era capital de l'illa. El topònim Meninx, que fou també el nom donat a Gerba, és d'origen cartaginés i significa 'terra de les aigües que s'allunyen', un esment al fet que les marees de l'illa siguin les més altes de la Mediterrània, una mar on les marees són generalment quasi imperceptibles. La ciutat es citada per Ptolemeu i Plini el Vell.
En una primera prospecció s'hi identificaren les restes de termes, un amfiteatre, un teatre, una basílica i possiblement un fòrum. El sòl està sembrat de ruïnes, com ara bases de columnes en marbre blanc, columnes de granit, capitells i estàtues. El jaciment es va excavar profundament, tot i que l'administració colonial francesa en parlà de casos d'espoliació.

## Referències

* ↑ Bomgardner, David. The Story of the Roman Amphitheatre (en anglès). Routledge, 2021-02-02. ISBN 978-1-317-53135-7.
* ↑ Ritter, Stefan; Tahar, Sami Ben; Fassbinder, Jörg W. E.; Lambers, Lena «Landscape archaeology and urbanism at Meninx: results of geophysical prospection on Jerba (2015)» (en anglès). Journal of Roman Archaeology, 31, 2018/ed, pàg. 357–372. DOI: 10.1017/S104775941800137X. ISSN: 1047-7594.
* ↑ Tissot, Charles Joseph. Exploration scientifique de la Tunisie: Géographie comparée de la province romaine d'Afrique (en francès). Imprimerie nationale, 1884, p. 196.
* ↑ Blanchard-Lemée, Michèle «Fragments de mosaïques de Djerba, conservés au musée de Blois». Antiquités africaines, 12, 1, 1978, pàg. 217–239. DOI: 10.3406/antaf.1978.1005.

## Enllaços externs i bibliografia

* Fentress, E. «Còpia arxivada» (PDF). Journal of Roman Archeology [Portsmouth, Rhode Island], 1, 2009. Arxivat de l'original el 2016-03-03 [Consulta: 23 agost 2012].
* «Jerba Archaeological and Ethno-historical Survey Project». www.sas.upenn.edu. Universidade da Pensilvânia. [Consulta: 23 agost 2012].
# Móra de Logan

La móra de Logan, en anglès:Loganberry, (Rubus × loganobaccus) és un híbrid produït creuant una espècie de móra negra (Rubus vitifolius) i el gerd.

## Origen

Va ser creada el 1883 pel jutge i horticultor nord-americà James Harvey Logan (1841–1928) amb creuaments successius.
Pel seu alt contingut en vitamina C va ser usat per la britànica Royal Navy a principis del segle XX per a prevenir l'escorbut.

## Cultiu

Són plantes molt resistents a les malalties i els freds (com acostuma a passar amb els híbrids) però tendeixen a fer espines i els fruits queden amagats per les fulles. A més la maduració no és simultània. Sovint només es conreen de forma familiar a petita escala.

## Usos

Aquestes móres es poden menjar crues o fer-ne melmelades, pastissos,xarops, etc. Combinen bé amb el vi de Xerès. A Amèrica se'n fa una beguda

## Referències

* ↑ Rieger, Mark. Introduction to Fruit Crops. Routledge, 2006, p. 91. ISBN 9781560222590.
^1 J. H. Logan: "The Loganberry and the Mammoth blackberry are the only plants of any value that I have originated" in E. J. Wickson, "Notes on California Plant Breeding", Memoirs of Horticultural Society of New York (1902).
# Nebet (djati)

Nebet (nb.t, "Senyora") va ser una aristòcrata egípcia de la dinastia VI. Va tenir el càrrec de djati (visisr) durant el regnat de Pepi I, que era el seu gendre (i possiblement també el seu nebot). Va ser la primera dona djati de la història de l'Antic Egipte; la següent dona en ocupar aquest càrrec va ser a la dinastia XXVI.
Nebet en jeroglífic :
Era l'esposa del noble Khui, que era supervisor de la Ciutat de la Piràmide.
Les seves filles, les reines Ankhesenpepi I i Ankhesenpepi II van ser, respectivament, les mares dels faraons Merenre Nemtiemsaf i Pepi II.
El seu fill Djau, que tenia una tomba a Abidos, es va convertir en djati dels seus nebots, els faraons. S'esmenta a la seva tomba.
Nebet era contemporània de Uni el Vell.

## Referències

* ↑ «Deir el-Gabrawi» (en anglès). UCLA Encyclopedia of Egyptology. [Consulta: 13 abril 2024].
* ↑ Kanawati, 2010, p. 115-125.
* ↑ Kanawati, 2003, p. 173.
* 1 2 Shafik, 2020, p. 61-72.
* ↑ Lupo, 2007.
* ↑ Shafik, 2021, p. 95-108.

## Vegeu també

* La dona a l'antic Egipte
* Llista de djatis de l'antic Egipte

## Bibliografia

* Kanawati, Naguib. Conspiracies in the Egyptian Palace: Unis to Pepy I (en anglès). Routledge, Taylor and Francis Group, 2003, p. 208. ISBN 9780415271073.
* Kanawati, Naguib. «The Vizier Nebet and the royal women of the sixth dynasty». A: Thebes and beyond (en anglès). El Caire: Consell Suprem d'Antiguitats Egípcies, 2010. ISBN 978-977-704-377-9.
* Lupo, Silvia. Territorial Appropriation during the Old Kingdom (XXVIIIth-XXIIIrd centuries BC): The royal necropolises and the pyramid towns in Egypt (en anglès). University of Michigan Press, 2007. ISBN 978-1-4073-0011-5.
* Shafik, Sameh «The provincial policies of Teti, Pepy I and Merenre in Upper Egypt». International Journal of Tourism and Hospitality, 14, 2, 2020, pàg. 61-72. DOI: 10.21608/ijhth.2020.154172. ISSN: 2636-414X.
* Shafik, Sameh «Chronology of the Governors of Deir El-Gebrawi Revisited». International Journal of Tourism and Hospitality Management, 4, 1, 2021, pàg. 95–108. DOI: 10.21608/ijthm.2021.177911. ISSN: 2682-3632.
# Osred

Osred I (c. 697 – 716) fou rei de Northúmbria des del 705 fins a la seva mort. Era fill del rei de Northúmbria Aldfrith. L'única muller coneguda d'Aldfrith fou Cuthburh, però no se sap del cert si Osred era fill d'aquesta dona. Osred no succeí directament al seu pare, ja que Eadwulf ocupà el tron uns pocs mesos.
Alhora que l'usurpador Eadwulf era enderrocat, Osred era només un nen, i el govern va ser controlat pel poderós bisbe Wilfrid, presumiblement assistit per l'ealdorman Berhtfrith fill de Berhtred. Osred fou adoptat per Wilfrid en aquell moment. La mort de Wilfrid el 709 no sembla haver causat cap inestabilitat, cosa que, tenint en compte la ràpida ascensió i la caiguda en desgràcia encara més ràpida de Eadwulf, implica un cert grau d'estabilitat i continuïtat a la Northúmbria de principis del segle VIII que no perviurà durant el regnat d'Osred.
El 711 Berhtfrith va infligir una derrota als pictes, a l'àrea del tram superior del riu Forth, però el regnat d'Osred és altrament poc remarcable políticament. En un poema del segle IX titulat Carmen de abbatibus («La cançó dels abats»), atribuït a un monjo anomenat Aethelwulf, es descriu Osred com un home jove dissolut, disbauxat i un seductor de monges; però per altra banda també diu que era enèrgic tant en obra com de paraula, poderós en armes i atrevit en la seva força pròpia. Beda s'hi refereix com un “nou Josies”.
Osred assolí la seva majoria d'edat el 715 o 716, i fou ràpidament mort d'una manera no aclarida. La Crònica anglosaxona informa que fou mort "al sud de la frontera". Els historiadors moderns assumeixen que la frontera en qüestió és la frontera sud dels pictes, i que els pictes eliminaren a Osred.

## Referències

* ↑ Colgrave, 1985, p. 129.
* ↑ Beda, Vita Sancti Cuthberti, versos 552—555
* ↑ Darby, 2016, p. 168.
* ↑ Rollason, 2003, p. 193.
* ↑ Darby, 2016, p. 169.
* ↑ Keys, 2010, p. 102.

## Bibliografia

* Colgrave, Bertram. Eddius Stephanus: The Life of Bishop Wilfrid. Cambridge University Press, 1985.
* Darby, Peter. Bede and the End of Time. Routledge, 2016.
* Higham, N.J.. The Kingdom of Northumbria AD 350–1100. Sutton, 1993. ISBN 978-0-86299-730-4.
* Keys, Jim. The Dark Ages. Lulu, 2010.
* Rollason. Northumbria, 500—1100:Creation and Destruction of a Kingdom, 2003.
* Rollason, David. «Oxford Dictionary of National Biography» (en anglès). Oxford University Press, 2004.