OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joaquín Nogueras y Márquez

Joaquín Nogueras y Márquez (Úbeda, 8 de desembre de 1906 - Madrid, 1 d'abril de 1991) fou un militar andalús, esportista olímpic i Capità General de Catalunya
Es va graduar a l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo, on fou alumne del pare de Blas Piñar i va lluitar en la guerra civil espanyola en el bàndol nacional. Després va formar part de l'equip olímpic espanyol d'equitació, amb el que va obtenir un diploma olímpic (cinquè lloc) en la prova de concurs complet individual als Jocs Olímpics d'Estiu de 1948. Posteriorment participaria també en la mateixa prova en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1952 i 1956.
De 1967 a 1969 fou Comandant General de Melilla. Ascendit a tinent general, en 1969 fou nomenat capità general de la III Regió Militar (València), càrrec que deixà en 1971 quan fou nomenat Capità General de Catalunya i president de la Federació Espanyola d'Hípica.
En 1972 deixà la capitania i fou nomenat president de la Comissió Nacional de Pentatló modern. El març de 1976 fou nomenat Conseller Superior d'Acció Social. Va morir a Madrid l'1 d'abril de 1991 i era en possessió de la Medalla Militar individual i la Gran Creu del Mèrit Naval.

## Referències

* ↑ “Escrito para la Historia”: Tres actos (Capítulo 17) , a Alerta Digital
* ↑ Joaquín Nogueras Márquez Arxivat 2018-04-28 a Wayback Machine. al web del Comitè Olímpic Espanyol
* ↑ Fotografies del general en proves d'hípica
* ↑ Fotografies del general a cavall
* ↑ DECRETO 786/1967, de 7 de abril, por el que se nombra Comandante General de Melilla al General de División don Joaquín Nogueras Márquéz.
* ↑ Capitanes Generales de Valencia
* ↑ Notícia del nomenament al diari ABC, 6 de desembre de 1969
* ↑ Don Joaquín Nogueras, nuevo presidente de la F. E. de Hípica, El Mundo Deportivo, 21 de juny de 1972
* ↑ DECRETO 636/1978, de 10 de marzo, por el que se nombra Presidente del Consejo Superior de Acción Social al .Teniente General don Joaquín Nogueras Márquez.
* ↑ Esquela mortuòria al diari ABC, 7 d'abril de 1991
* ↑ Imposición de la Gran Cruz del Mérito Naval al Capitán General Nogueras Márquez, ABC, 6 de desembre de 1972
# Joaquín de Ezpeleta Enrile

Joaquín de Ezpeleta Enrile (castellà: Joaquín Ezpeleta Enrile) (l'Havana, 19 de setembre de 1788 - Madrid, 24 de març de 1863) va ser un polític, militar i governador colonial espanyol.

## Biografia

Fill del governador de Cuba José de Ezpeleta y Veira de Galdeano i de María de la Paz Enrile y Alcedo i nebot de Pascual Enrile y Alcedo, governador de les Filipines, i germà de Fermín de Ezpeleta Enrile. Es trobava a Barcelona com a ajudant de camp del seu pare, capità general de Catalunya, quan en 1808 les tropes napoleòniques del general Duhesne van atacar la ciutat, fent-lo presoner i portant-lo a França. Va escapar poc després i es va reincorporar a l'exèrcit espanyol, però va tornar a ser fet presoner en 1812, romanent a França fins al final de la guerra del francès.
Al seu retorn a Espanya se li va reconèixer el grau de coronel. En la revolta de la Guàrdia Reial de 1822 a Madrid va resultar ferit. En 1830 va ser ascendit a mariscal de camp amb destinació en la Guàrdia Reial, i en 1834 va ser nomenat cavaller gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica. En 1835 va ser nomenat governador polític i militar de Jaén, però la força que anava cobrant la Primera Guerra Carlina va motivar el seu trasllat al front en l'alt Ebre i Navarra al comandament de les tropes reialistes. Entre 1838-40 va servir com a governador de Cuba.
Durant la seva carrera política va ser elegit diputat per la circumscripció de Navarra entre 1834 i 1836 i senador vitalici des de 1845, president del Senat en 1853.
De gener a juny de 1852 fou ministre de guerra i de juny a desembre del mateix any de Marina en el govern del president Juan Bravo Murillo.
Els seus germans José María i Fermín també foren polítics i militars. La seva germana María Concepción es va casar amb el general Pedro Agustín Girón, pel que fou oncle de Francisco Javier Girón Ezpeleta, fundador de la Guàrdia Civil.

## Referències

* 1 2 Jacobo de la Pezuela y Lobo: Diccionario geográfico, estadístico, histórico, de la isla de Cuba.
* ↑ Modesto Costa Y Turell: Tratado completo de la ciencia del blasón.
* ↑ Congrés dels Diputats: Arxiu històric de diputats.
* ↑ Senat d'Espanya: Expedient personal del Senador vitalici D. Joaquín Ezpeleta Enrile.
* ↑ Història preconstitucional del senat.
* ↑ Institut d'història del CSIC: Gabinetes ministeriales durante el reinado de Isabel II.
# Josep d'Alòs i Bru

Josep d'Alòs i Bru (1730 – 1800), II marquès d'Alòs, va ser un militar català.

## Biografia

Era fill d'Antoni d'Alòs i de Rius i de Teresa Bru.
L'agost de 1745, de la mà del seu pare, Capità tinent del cos d'elit dels Granaders Reials, ingressa en aquest cos en qualitat de subrigadier. El setembre del 1747 serà ascendit a capità i destinat al regiment de dragons de Batavia, unitat llavors al comandament de Manuel d'Amat. Més endavant va aconseguir el grau de tinent general dels reials exèrcits ocupant el lloc de Governador de la plaça de Jaca. Va residir durant un temps a Fonz. Es va casar amb Maria Ventura de Mora i Areny. El seu fill primogènit Josep Maria d'Alòs i de Mora el va succeir en el Marquesat d'Alòs.

## Referències

* ↑ Andújar Castillo, Francisco «Nobleza catalana al servicio de Felipe V: la Compañía de Granaderos Reales». Pedralbes: Revista d'Historia Moderna, 27, 2007, pàg. 293-313 [Consulta: 21 abril 2012].
* ↑ Bover de Rosselló, Joaquín María; Ramón Medel. Varones ilustres de Mallorca (en castellano). Palma: Imprenta de Pedro José Gelabert, 1847, p. 35-37 [Consulta: 17 març 2013].
# Sant Feliu de Rocabruna

Sant Feliu de Rocabruna és una església romànica del municipi de Camprodon (Ripollès), concretament del poble de Rocabruna. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església parroquial del poble de Rocabruna, dins l'antic terme municipal de Beget, situat al vessant sud de la muntanya de Montfalgars, a la capçalera de la riera de Beget. Temple romànic del segle xii, restaurat l'any 1929. Disposa d'una sola nau amb volta apuntada a l'interior i absis semicircular construït amb carreus ben escairats. Està adornat amb una cornisa sostinguda per mènsules damunt la qual hi ha una decoració de dents de serra. La finestra de l'absis, formada per tres arcs en degradació, és de doble biaix. Pel costat de migdia hi ha la porta i dues finestres, parcialment cegues, de doble esqueixada. El campanar originari era d'espadanya, damunt la qual s'aixecà l'actual, de torre amb teulat a quatre vessants. Adossada a la part nord hi ha l'escala que mena a les campanes.
La porta d'accés al temple que mira al sud, presenta un conjunt d'arcs en degradació, llinda i timpà llisos. S'hi accedeix per quatre graons. Cal destacar-hi la ferramenta original romànica, en la qual sobresurt un forrellat en forma de cap de dragó i decorat amb diferents motius geomètrics. En la façana sud, també hi ha dues finestres originàriament amb arc de mig punt i atrompetades. Actualment són parcialment cegues, en haver estat convertides en ull de bou. Cal destacar-hi la ferramenta original romànica, en la qual sobresurt un forrellat en forma de cap de dragó i decorat amb diferents motius geomètrics.
A pocs metres del campanar hi trobem el comunidor o relliquiari.

## Història

El temple de Rocabruna s'esmenta per primera vegada l'any 1097 en una donació feta per Arnau de Petrio a l'abat i al monestir de Sant Pere de Camprodon, de tots els drets i honors que tenia a Sant Cristòfor de Beget i a Sant Feliu de Rocabruna. Pel 1184 n'era rector Guerau de Fornells i se cita l'any 1279 amb el nom
| « | "d'ecclesia parrochialis sancti Felicis de Rochabruna". | » |
Va ser restaurada entre els anys 1469 i 1477 per Pere Des Bach, senyor de Rocabruna, i de nou l'any 1929.

## Galeria

* Vista de l'església
* Interior de l'església
* Porta d'accés a l'església
* El relliquer o comunidor de Rocabruna, situat al costat de l'església

## Referències

* 1 2 Romànic Obert. «Sant Feliu de Rocabruna». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 21 de febrer 2014. [Consulta: 11 febrer 2014].
* 1 2 3 4 5 6 «Sant Feliu de Rocabruna». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
# Felis Dorsa

Felis Dorsa és una formació geològica de tipus dorsum a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -14.28 ° latitud N i 299.19 ° longitud E, que fa 244 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1976 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Felis Dorsa". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Silvio Giobellina

Silvio Giobellina (Leysin, 28 de febrer de 1954) és un pilot de bob suís, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Sarajevo, on guanyà la medalla de bronze en la prova de bobs a quatre del programa de bob. Formà equip amb Heinz Stettler, Urs Salzmann i Rico Freiermuth.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or i una de bronze al Campionat del món de bob, així com dos ors i dos bronzes al Campionat d'Europa de bob i cinc campionats nacionals en bobs a quatre.

## Referències

* 1 2 «Silvio Giobellina Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de desembre 2012. [Consulta: 11 febrer 2020].
* ↑ «Bobsleigh four-man world championship medalists since 1930 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 11 febrer 2020].
# III Premis Cinematogràfics José María Forqué

La cerimònia dels III Premis Cinematogràfics José María Forqué es va celebrar al Casino de Madrid el 20 d'abril de 1998. Es tracta d'uns guardons atorgats anualment des de 1996 per l'EGEDA com a reconeixement a les millors produccions cinematogràfiques espanyoles pels seus valors tècnics i artístics produïdes entre l'1 de gener i el 31 de desembre de 1997. El premi consisteix en una claqueta de plata i 5.000.000 pessetes. La guanyadora fou la pel·lícula La buena estrella.
L'acte fou presentat per Juan Luis Galiardo i va acabar amb un discurs de la Ministra d'Educació i Cultura, Esperanza Aguirre, que assistí acompanyada del Secretari d'Estat de Cultura, Miguel Ángel Cortés Martín i del Director General de l'ICAA, José María Otero. Es va retre homenatge als recentment morts presidenta i vicepresident d'EGEDA, Helena Matas i Antonio Cuevas.

## Referències

* ↑ “La Buena Estrella” obtuvo el III Premio José María Forqué, Boletín EGEDA n. 10

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 1997
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 1997

## Enllaços externs

* Vídeo dels III Premis José María Forqué al web dels premis
* Entrega dels III Premis José María Forqué a YouTube
* Els III Premis Cinematogràfics José María Forqué a Filmaffinity.
# Infusor de te

Un infusor de te és un dispositiu en el qual s'introdueixen fulles de te soltes per preparar la infusió, normalment en una tassa. També s'anomena bola de te , cullera de te i pinça de te . El infusor de te va guanyar popularitat a la primera meitat del segle XIX: en l'època de la reina Victòria cap casa britànica respectable podia no tenir un.
Els infusors de te permeten preparar la infusió fàcilment a partir de fannings i fulles de te trencades.

## Ús

Un infusor de te fa la mateixa funció que una bosseta de te. El infusor sol constar d'un contenidor petit de reixeta o metall perforat o d'una cullera tancada on s'introdueix el te, de diverses mides per permetre preparar una o diverses tasses cada vegada. Les formes habituals dels infusors són l'esfèrica, cònica i cilíndrica. Un estil és el d'una esfera oberta amb nanses com pinces per obrir el seu contenidor de reixeta.
El infusor es posa en una tassa o bol d'aigua calenta o bullint, permetent que el te maceri sense que les fulles soltes passen a la tassa o bol. Una vareta o cadena sol estar unida al contenidor del infusor per facilitar la seva recuperació de la tassa o bol. Els infusors amb forats grans poden no retenir tots els fulls, exigint l'ús d'un colador de te per retirar els trossos restants.

## Premsa francesa

Encara que no és freqüent, pot usar-se una premsa francesa com infusor de te. No obstant això, la majoria de tes només es maceren per un temps limitat després del que es retiren de l'aigua per evitar que la infusió quedi massa amarga.

## Notes

* ↑ «tea.co.uk/index.php? pgId = 4 The History of the Tea Bag» (en anglès). United Kingdom Tea Council. [Consulta: 16 febrer 2009].
* ↑ Felix Cooper «? res = F50A12FA355D167B93CBA81789D85F478485F9 Tea Balls for Conservation» (en anglès). New York Times, 19-02-1943.
* ↑ Johnson, Dorothea; James Norwood Pratt. Tea and Etiquette: Taking Tea for Business and Pleasure. Sterling, VA: Capital Books, 2002, p. 70-71, 160. ISBN 193186800X.
* 1 2 Zijderveld, Annelies. «Com a Brew a Cup of Tea» (en anglès). About.com: Coffee/Tea. Arxivat de l'.about.com/coffeetea/How-to-Brew-a-Cup-of-Tea.htm original el 16 d’agost 2015. [Consulta: 16 febrer 2009].
# Jaime García Añoveros

Jaime García Añoveros (Terol, Aragó 1932 - Sevilla, Andalusia 2000) fou un polític, advocat i professor universitari espanyol, que fou Ministre d'Hisenda entre 1977 i 1982.

## Biografia

Va néixer el 24 de gener de 1932 a la ciutat de Terol. Va estudiar dret a la Universitat de València, i posteriorment es doctorà l'any 1956 a la Universitat de Bolonya. Interessat en la docència fou professor adjunt d'hisenda pública a la Universitat de Madrid, i a partir de 1961 catedràtic de la Universitat de Sevilla d'economia política i de dret financer, càrrec que desenvolupà fins a la seva mort. Va morir a la ciutat de Sevilla el 15 de març de l'any 2000.

## Activitat política

En les eleccions generals de 1977 fou escollit diputat al Congrés per la província de Sevilla en representació de la Unió de Centre Democràtic (UCD), esdevenint en la Legislatura Constituent president de la Comissió d'Economia i Hisenda, i posteriorment de la Comissió de Pressupostos.
Reescollit diputat en les eleccions generals de 1979, en la formació del nou govern fou nomenat Ministre d'Hisenda per Adolfo Suárez, càrrec que continuà desenvolupant sota la presidència de Leopoldo Calvo-Sotelo. Com a ministre va tenir un paper de primer ordre en el disseny i execució de la reforma tributària i en la modernització del sistema tributari (introduint l'Impost sobre el Patrimoni l'any 1977 o les lleis d'IRPF el 1978) i en la regulació del finançament de les Comunitats Autònomes (les Lleis Orgàniques de Finançament de les Comunitats Autònomes-LOFCA el 1980 i el concert econòmic basc el 1981).

## Enllaços externs

* (castellà) Informació de Jaime García Añoveros al Congrés dels Diputats
# Glorious Betsy

Glorious Betsy és una pel·lícula muda amb algunes seqüències parlades de la Warner Bros. dirigida per Alan Crosland i protagonitzada per Dolores Costello i Conrad Nagel. La pel·lícula està basada en l’obra teatral homònima de Rida Johnson Young (Broadway, 1908) adaptada al cinema per Anthony Coldeway i Jack Jarmuth (intertítols). Es va presentar al Warners Theatre el 26 d'abril de 1928 per estrenar-se posteriorment el 9 de juny. Pel seu treball, Anthony Coldeway va ser nominat a l'Oscar al millor guió adaptat en la primera edició dels premis. Es conserva una còpia muda de la pel·lícula a la Biblioteca del Congrés dels Estats Units així com alguns dels discos Vitaphone UCLA Film and Television Archive.

## Argument

Jérôme Bonaparte, disfressat sota el nom de Jerome Laverne, visita Baltimore, on es fa passar per professor i es guanya l'amor d'Elizabeth "Betsy" Patterson, una noia de la alta societat. Després de casar-se confessa a Elisabet que és el germà de l'emperador Napoleó Bonaparte i marxen cap a França. Napoleó es nega a deixar entrar Betsy al país, el seu matrimoni és anul·lat i l’obliga a tornar a Baltimore. L'emperador concerta un nou matrimoni per a Jérôme amb la princesa de Würtemburg, però la vigília del seu casament aquest s'escapa. Torna amb Elizabeth poc després del naixement del seu fill.

## Repartiment

* Dolores Costello (Betsy Patterson)
* Conrad Nagel (Jérôme Bonaparte)
* John Miljan (Preston)
* Marc McDermott (coronel Patterson)
* Pasquale Amato (Napoleó Bonaparte)
* Michael Vavitch (capità St. Pierre)
* Andrés de Segurola (capità Du Fresne)
* Paul Panzer (capità del vaixell)
* Clarissa Selwynne (tieta Mary)
* Betty Blythe (princesa Frederick)

## Referències

* ↑ Institute, American Film. The American Film Institute Catalog of Motion Pictures Produced in the United States (en anglès). University of California Press, 1997. ISBN 978-0-520-20969-5.
* ↑ Goble, Alan. The Complete Index to Literary Sources in Film (en anglès). Walter de Gruyter, 2011-09-08, p. 780. ISBN 978-3-11-095194-3.
* ↑ «Glorious Betsy» (en anglès). American Film Institute Catalog. [Consulta: 16 març 2022].
* ↑ «The 1st Academy Awards | 1929» (en anglès). Academy of Motion Picture Arts and Sciences. [Consulta: 16 març 2022].
* ↑ «Glorious Betsy» (en anglès). Silent Era : Progressive Silent Film List. [Consulta: 17 març 2022].
* ↑ «Glorious Betsy» (en anglès). American Silent Feature Film Survival Database, 1928. [Consulta: 17 març 2022].

## Enllaços externs

* Glorious Betsy al catàleg de l'American Film Institute
# Joan Flaquer Riutort

Joan Flaquer Riutort (Palma, 28 de març de 1965) és un polític mallorquí del Partit Popular de les Illes Balears.
És llicenciat (1987) i doctor en Dret per la Universitat de les Illes Balears (1990) i professor titular d'universitat de Dret Mercantil a la Universitat de les Illes Balears des de 1992.

## Trajectòria política

* 1991-1995: Regidor de l'ajuntament de Capdepera.
* 1995-2011: Diputat del Parlament de les Illes Balears
* 1993-1996: Conseller de turisme del Govern Balear sota les presidències de Gabriel Cañellas i Cristòfol Soler.
* 1996-1997: Conseller d'educació del Govern Balear sota la presidència de Jaume Matas.
* 2003-2007: Conseller de turisme i portaveu del Govern Balear sota la presidència de Jaume Matas.
En 2012 fou imputat en el cas Palma Arena per delicte de malversació de fons públics, falsedat documental, negociacions prohibides, violació de secrets, prevaricació i frau a l'Administració.

## Obres

* La protección jurídica del agente comercial, Marcial Pons, 1999. ISBN 84-7248-669-9
* El capital autorizado, Universitat de les Illes Balears, 1995. ISBN 84-7632-229-1
* El contrato de crédito subasta, J. M. Bosch Editor, 1992. ISBN 84-7698-177-5

## Referències

* ↑ Dr. Juan Flaquer Riutort a l'UIB
* ↑ El juez imputa a Matas en el 'caso Nóos' y llama a declarar como testigo a González Pons
* ↑ La desmemòria de Matas Arxivat 2015-07-08 a Wayback Machine., El Triangle, 10 de gener de 2012
# Joan Fontanet i Coll

Joan Fontanet i Coll (Sabadell, 1754-1829) fou un pagès i batlle de Sabadell.

## Biografia

Joan Fontanet era un pagès de la vila que treballà molts anys com a pagès en terres de la seva propietat. Fou nomenat alcalde de Sabadell per la Reial Audiència de Barcelona, el 12 de febrer de 1801, càrrec que exercí durant dos anys. No era el primer de la família a ocupar un càrrec públic, ja que des del segle xvii, quan els Fontanet s'establiren a Sabadell, van participar activament en l'administració local, com a consellers, regidors o batlles.
El carrer de Fontanet es començà a construir el 1908 i restà innominat fins al 1910, quan l'Ajuntament, a proposta de Pau Gambús, aprovà donar el nom de Fontanet a un carrer de la ciutat, al barri de la Creu Alta.

## Referències

* 1 2 3 Nomenclàtor. «Carrer de Fontanet». Ajuntament de Sabadell. [Consulta: 18 juliol 2014].
# Joan Marsans i Peix

Joan Marsans i Peix (Barcelona, 5 abril 1880- Barcelona, 15 abril 1952) fou un empresari i polític català, germà del banquer Lluís Marsans i Peix. Fou elegit diputat pel districte de Cervera a les eleccions generals espanyoles de 1919 i 1920 per una coalició encapçalada pel Partit Conservador amb suport de la Federació Monàrquica Autonomista i la Unión Monárquica Nacional.
Va ser comissari de policia i, a finals dels anys 1940, va ser tinent d'alcalde de governació de l'Ajuntament de Barcelona. Les seves activitats en l'esfera dels negocis varen estar centrades en empreses d'espectacles com el Teatre Novedades i editorials com «La Tribuna».
Va morir el 15 d'abril de 1952 per una afecció hepàtica.

## Referències

* 1 2 3 4 Redacció LV «Necrológicas» (en castellà). la Vanguardia, 16-04-1952, pàg. 11 [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ Redacció «Croniquilla» (en castellà). Alboradas [Igualada], 15-04-1904, pàg. 5 [Consulta: 21 juny 2015].
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Joan Perpinyà i Pujol

Joan Llorenç Manuel Perpiñá i Pujol (Banyoles, 5 de setembre de 1853 - Barcelona, 1942) fou un empresari, escriptor i comerciant català.

## Biografia

Era fill de l'industrial banyolí Benet Perpinyà i Pibernat i de Maria dels Àngels Pujol i Torà, vinculada a fabricants d'adobs de pells. De ben jove es va traslladar a Barcelona per a ocupar-se dels negocis familiars, tot i que mai va perdre el contacte amb els costums i tradicions de Banyoles. El 1899 va ingressar amb el seu germà en la Societat Econòmica Barcelonesa d'Amics del País, de la que en fou tresorer el 1906. Formà part de la Unió Catalanista i va assistir a les Assemblees de Terrassa (1901) i Barcelona (1904) en representació de Banyoles.
Alhora va iniciar el seu treball dins la Cambra Oficial de Comerç, Indústria i Navegació de Barcelona com a vocal i comptador. El 1908 en fou enviat com a representant al Congrés de l'Exportació a Saragossa i a l'Assemblea de Cambres de Comerç celebrada a València el 1909. El 1910 fou nomenat vicepresident de la Cambra, i del 1914 al 1918 en fou president.
Alhora el 1911 fou nomenat delegat d'Economia de les Obres del Port de Barcelona i va formar part de les delegacions de la Junta del Port de Barcelona i del Consorci del Port Franc.
El 1929 va rebre la Creu d'Isabel la Catòlica i es va retirar dels negocis. El mateix any fou admès a l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, on el seu discurs d'entrada, El comercio y la cultura, fou contestat pel filòleg i crític literari Alfons Par i Tusquets. El 1934 fou nomenat president honorari de la Cambra de Comerç de Barcelona. Com a escriptor va traduir al català algunes peces de Friedrich Schiller i William Shakespeare.

## Obres

* Despedida (1905)
* El comerç i la cultura (1930)
* Sonet (1942),
* Guillém Tell (1907), traducció de Friedrich Schiller
* Wallenstein (1911), traducció de Friedrich Schiller
* La Cançó de la campana, traducció de Friedrich Schiller
* Otelo (1929) traducció de William Shakespeare
* Coriolanus (1917) traducció de William Shakespeare
* Molt d'enrenou per no res (1935) traducció de William Shakespeare
* La Tempestat, traducció de William Shakespeare
* Macbeth (1936), traducció de William Shakespeare
* Com vulgueu (1940), traducció de William Shakespeare
* Antoni i Cleopatra, traducció de William Shakespeare
* Ieri i Beteli (1932) de Johann Wolfgang von Goethe
* Si, de Rudyard Kipling.

## Enllaços externs

* Joan Perpinyà i Pujol, home de negocis i literat a turaris.net