OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Asteroide troià terrestre

Els troians terrestres són asteroides que orbiten el Sol en una trajectòria orbital similar a la de la Terra en el veïnatge dels punts de Lagrange Terra-Sol L₄ (liderant a 60°) i L₅ (en cua a 60°). Porten el nom dels asteroides troians que estan associats amb els anàlegs dels punts de Lagrange de Júpiter.
La seva ubicació al cel com s'observa des de la superfície de la Terra rondaria al voltant de 60° a l'est o l'oest del Sol. Ja que la gent tendeix a buscar asteroides en elongacions molt més grans, s'han realitzat algunes recerques en aquestes zones.
L'asteroide de 300 metres de diàmetre 2010 TK$_7$ s'ha determinat per associar-se en el punt de Lagrange L₄ de la Terra, liderant l'òrbita de la Terra, per Martin Connors i els seus companys de la Universitat d'Athabasca utilitzant el satèl·lit Wide-field Infrared Survey Explorer (WISE). És el primer troià de la Terra confirmat.

## Llista

L₄
* 2010 TK$_7$
L₅
* En l'actualitat, no hi ha objectes confirmats, ni hi ha objectes sospitosos de ser troians L5 de la Terra.

## Significança

Les òrbites dels troians de la Terra podrien ser menys energèticament costoses per arribar a la Lluna, tot i que són centenars de vegades més distants. Aquests asteroides podrien un dia ser útils com a fonts d'elements que són rars prop de la superfície de la Terra. A la Terra, els sideròfils com l'iridi són difícils de trobar, ja que gran part s'ha enfonsat fins al nucli del planeta poc després de la seva formació. Un petit asteroide podria ser una font rica d'aquests elements, fins i tot si la seva composició general és similar a la de la Terra; a causa de la seva petita grandària, ja que els cossos perdrien calor molt més ràpidament que un planeta una vegada s'haguessin format i, per tant, no s'han fos, un requisit previ per a la diferenciació. Els seus camps gravitatoris febles també han inhibit la separació significativa de material dens i lleuger; una massa de la mida de 2010 TK₇ exerciria una força gravitacional superficial de menys de 0,00005 vegades la de la Terra.

## Altres companys de la Terra

La Terra té una segona companya, l'asteroide 3753 Cruithne, d'uns 5 km, en un tipus peculiar de la ressonància orbital anomenat ferradura de superposició. És probable que només tingui un enllaç temporal. Diversos altres objectes petits s'han trobat en òrbites similars. Encara que aquests objectes estan en ressonància orbital 1:1, no són troians terrestres perquè cada un d'ells no s'ha alliberat del punt de Lagrange Sol-Terra definitivament, o de L₄ i L₅.

## Vegeu també

* 3753 Cruithne
* Altres satèl·lits de la Terra
* Satèl·lit natural
* Quasi-satèl·lit

## Referències

* ↑ Reilly, Michael. «Earth stalker found in eternal twilight» (en anglès americà). NewScientist, 27-07-2011. [Consulta: 12 gener 2022].
* ↑ «First Asteroid Companion of Earth Discovered at Last». Space.com, 27-07-2011. [Consulta: 27 juliol 2011].
* ↑ Murray, C., “The Earth’s secret companion”, Nature 387, 651–652 (1997)
# Santiago Durán y Lira

Santiago Durán y Lira (Illa de San Simón, 1818 – Manila, 21 de novembre de 1881) va ser un militar i polític espanyol, Ministre de Marina entre 1875 i 1876 i de nou entre 1879 i 1881.

## Biografia

Fill de mariners, va ingressar en l'Armada Espanyola com guardiamarina l'any 1834.
En 1841 va ser destinat a l'Havana com a assistent de ruta i professor de guardiamarines, hi romandria fins a 1848. Va tornar a la península en 1851 on va continuar amb la seva carrera en l'Armada al comandament de diferents vaixells.
En 1868 va ser nomenat Comandant de Marina en la província de Barcelona, fins que en 1869 va ser ascendit a contraalmirall, sent nomenat Comandant General interí de Ferrol.
Va ocupar la cartera de Ministre de Marina en 1875 i més tard, entre 1879 i 1881, al govern de Cánovas del Castillo. En deixar el ministeri, el rei Alfons XII el va nomenar membre del Consell d'Estat d'Espanya.
La seva última destinació va ser a les illes Filipines, on va exercir com Comandant General de la Posta de les Illes Filipines. Va morir en 1881 a Manila.

## Distincions

* Cavaller gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica
* Cavaller gran creu de l'Orde de Sant Hermenegild
* Creu de Distinció de la Marina
* Creu Llorejada de Sant Ferran de 1a Classe

## Referències

* 1 2 «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2020-04-07. [Consulta: 12 setembre 2015].
* ↑ La Ilustración Española y Americana Año XXV. Núm. 44. Madrid, 30 de novembre de 1881, pàg. 313. ISSN: 1889-8394.

## Enllaços externs

* Biografia de Santiago Durán y Lira, al blog Historia Naval de España, 21 de gener de 2010 (castellà).
# Lorí

Lorí (en armeni: Լոռի) és una antiga ciutat armènia situada al nord de l'actual República, al marz de Lorí. Fundada a la primeria del segle xi, fou la capital del Regne korikain de Lorí de l'any 1050 ençà. La ciutat va existir fins al segle xviii, abans de tornar a l'estat de poble, que fou abandonat a començaments del segle xx.
Lori es troba al territori de la comunitat moderna de Lorri Berd ('ciutadella de Lorri'), a 5 km al nord-est de la ciutat de Stepanavan al marz de Lorí; en l'època medieval, pertanyia al cantó de Tashir, a la històrica província armènia de Gugaq.
Les seues ruïnes són en un pujol de difícil accés format pel riu Dzoraget i un dels seus afluents, el Miskhana.

## Història

Entre el 1010 i el 1020 David I Anholin, membre de la branca més jove dels Bagratuní, va fundar Lorí i regnà sobre el Tachir-Dzoraget (aleshores Regne de Lorri), que es trobava en el seu moment àlgid. Va esdevenir-ne la capital l'any 1050 sota el regnat del fill de David, Gurguèn II de Lorí. Fou un important centre de comerç i artesania, i al segle XIII tenia entre 12 i 15.000 habitants. La capital, però, fou saquejada pels seljúcides el 1105, al mateix temps que els monestirs reials de Hakhpat i Sanahín, i fou abandonada el 1113 en benefici de Tavush pels fills del darrer rei, Gurguén II.
David IV de Geòrgia prengué la ciutat el 1118 o 1123, i la va donar com a feu als Liparits-Orbeliani, fins al 1176-1177. Després d'una rebel·lió de 208 dies, fou reconquerida i oferta als zacàrides i integrada dins la Armènia zacàrida. Va tornar a la prosperitat, però tornà a ser saquejada el 1225-30 per la dinastia Anuixtigínida de Jalal ad-Din Mangubertí; més tard va caure, el 1236, en mans dels mongols, que també la van saquejar.
Al segle xiv, Lorí s'incorporà a les possessions dels Liparits-Orbeliani de Siunik, abans de ser presa a la segona meitat del segle XV per Uzun Hasan d'Aq Qoyunlu, que hi va erigir una mesquita. La ciutat va passar llavors a mans dels otomans i safàvides durant els segles XVI i XVII.
A la fi del segle xviii, Lorí tornà a la condició de poble, abans de ser abandonada durant el 1926 - 1930.

## Ruïnes

Les ruïnes de la ciutat s'estenen per una superfície de 35 ha i la Universitat Estatal d'Erevan les va excavar durant el 1966-1974. Té una muralla interior de 9 ha que n'envolta la ciutadella.

## Referències

* ↑ Donabédian i Mutafian, 2010, p. 251.
* ↑ Dédéyan 2007.
* ↑ Robert Bedrosian, «Armenia during the Seljuk and Mongol Periods», en Richard G. Hovannisian (dir.), Armenian People from Ancient to Modern Times, vol. I: The Dynastic Periods: From Antiquity to the Fourteenth Century, Palgrave Macmillan, Nova York, 1997 (reimpr. 2004) ISBN 978-1403964212, p. 251.
* ↑ Robert Bedrosian, op. cit., p. 252 (anglés).
* ↑ Robert Bedrosian, op. cit., p. 257 (anglés).
* ↑ Donabédian i Mutafian, 2010, p. 249.

## Bibliografia

* Bedrosian, Robert. Richard G. Hovannisian. Armenia during the Seljuk and Mongol Periods. Nueva York: Palgrave Macmillan, 1997.
* Dédéyan, Gérard. Histoire du peuple arménien. Toulouse: Éd. Privat, 2007. .
# Can Llorell (Mataró)

Can Llorell és un edifici del municipi de Mataró (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil, una construcció formada per una planta baixa, tres pisos i un terrat. Està edificada sobre restes romanes i mosaics del segle i.
Dins el conjunt destaquen cinc finestrals gòtics, tots ells amb brancals, ampits i llindes realitzats amb carreus de pedra molt ben treballats. Algunes finestres tenen la llinda treballada en forma d'arc carpanell amb lòbuls amb petits caps esculpits a les puntes i a la línia de les impostes que rematen un guardapols. Hi ha una finestra d'arc conopial i una altra de geminada amb dos arquets conopials a la que li manca la columneta central. Destaca una finestra d'estil poc freqüent dins el gòtic català, amb una sanefa geomètrica que la perfila i un calat de la pedra molt acurat a la llinda. Sota la finestra geminada hi ha un relleu esculpit en pedra que representa dues mans aguantant una mata.
Per l'heterogeneïtat de formes i la disposició en façana, molt probablement provenen de diferents llocs i van ser col·locades amb posterioritat.

## Referències

* 1 2 3 «Can Llorell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
# Joaquín José Melgarejo y Saurín

Joaquín José Melgarejo y Saurín (Coix, Baix Segura, 23 de gener de 1780 - Madrid, 9 d'abril de 1835) fou un aristòcrata i polític espanyol.
Era fill de Joaquin de Quiroga Melgarejo y Rojas, I marqués de Melgarejo i de Joaquina Saurín y Ruiz-Dávalos. En 1817 es va casar amb María Luisa de Borbón y Vallabriga, filla de Lluís Antoni d'Espanya. Durant la guerra del francès lluità contra les tropes napoleòniques, assolint la graduació de brigadier. El 1815 el rei Ferran VII d'Espanya li va concedir el ducat de San Fernando de Quiroga. Entre altres honors era cavaller de l'Orde del Toisó d'Or i de l'Orde de Calatrava.
El rei Ferran VII el va nomenat Secretari d'Estat el setembre de 1819 i va ocupar el càrrec fins a març de 1820. Amb l'aprovació de l'Estatut Reial de 1834 Isabel II d'Espanya el va nomenat Pròcer del Regne, però va morir l'abril de 1835 sense prendre possessió.

## Referències

* ↑ Ducat de San Fernando de Quiroga, geneallnet
* ↑ «Genealogia de la família Melgarejo». Arxivat de l'original el 2017-06-23. [Consulta: 20 juny 2017].
* ↑ «Ministres de Ferran VII». Arxivat de l'original el 2019-02-09. [Consulta: 20 juny 2017].
* ↑ Fitxa del Senat
# Jorge Pérez Lasso de la Vega

Jorge Pérez Lasso de la Vega (San Fernando, 1793 - Madrid, 1870) va ser un militar espanyol, ministre interí de Marina durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.
Fill d'un oficial de marina, va participar en la guerra del francès amb el grau d'alferes de fragata, lluitant en canoneres a la Mediterrània. Després de la guerra fou destinat al Dipòsit Hidrogràfic de l'Armada, del qual n'arribaria a ser director. En 1844 i 1846 fou ministre interí de Marina, Ultramar i Comerç en dos gabinets de Ramón María Narváez y Campos.
En 1853 fou l'encarregat de custodiar la recentment adquirida Carta Nàutica de Juan de la Cosa, que finalment destinada al Museu Naval de Madrid. Després fou destinat a la Junta de Fars i a la Secretaria de Marina. Va dirigir la Revista General de la Marina i El Marino Español, i formaria part de la comissió d'estudi de viabilitat de l'Ictíneo.

## Referències

* ↑ Jorge Pérez Lasso de la Vega a todoavante.es
# Josep Oriol Barraquer i Roviralta

Josep Oriol Barraquer i Roviralta (Barcelona, 11 de novembre de 1848 - 1924) fou un militar català, Capità general de Catalunya en el període 1917-1918.

## Biografia

Fou fill de Tomàs Barraquer i de Llauder, nebot del militar Joaquim Barraquer i de Llauder, natural de Sant Feliu de Guíxols i de Rita Roviralta i Salarich, natural de Santa Coloma de Queralt. Fou germà del religiós Gaietà Barraquer i Roviralta, de l'oftalmòleg Josep Antoni Barraquer i Roviralta i del neuròleg Lluís Barraquer i Roviralta, oncle del cardenal Francesc d'Assís Vidal i Barraquer i de l'oftalmòleg Ignasi Barraquer i Barraquer.
De filiació liberal, va lluitar en la tercera guerra carlina, en la Guerra dels Deu Anys i a la Guerra hispano-estatunidenca. Fou guardonat amb la Creu del Mèrit Militar amb distintiu roig amb la Gran Creu de la Reial i Militar Orde de Sant Hermenegild i la Creu de l'Orde Militar de Maria Cristina. Fou destinat a la fiscalia del Tribunal Suprem de Guerra fins que el 1914 fou ascendit a tinent general. De 1917 a 1918 fou Capità General de Catalunya.

## Referències

* ↑ Llibre de naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1848, llibre 4t, número de registre 233.
* ↑ Els Barraquer: una nissaga rica en epònims
* ↑ «Josep Oriol Barraquer i Roviralta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Generales ascendidos, ABC, 17 de maig de 1914
# Josep de Parma

Josep de Parma, en italià Giuseppe Maria Pietro Paolo Francesco Roberto Tomaso-d'Aquino Andrea-Avellino Biagio Mauro Carlo Stanislao Luigi Filippo-Neri Leone Bernardo Antonio Ferdinando di Borbone-Parma e Piacenza (Biarritz, França 1875 - Pianore, Itàlia 1950) fou un príncep de Borbó-Parma que va esdevenir duc titular del Ducat de Parma entre 1939 i 1950.

## Orígens familiars

Va néixer el 30 de juny de 1875 a la ciutat de Biarritz, població situada a França, essent fill del duc Robert I de Parma i la seva primera esposa, Maria Pia de Borbó-Dues Sicílies. Fou net per línia paterna de Carles III de Parma i Lluïsa de França, i per línia materna del rei Ferran II de les Dues Sicílies i Maria Teresa d'Àustria.
Fou germà de Maria Lluïsa de Borbó-Parma, casada amb Ferran I de Bulgària; i Enric i Elies de Parma. Així mateix fou germà, per part de pare, de Xavier I de Parma; de Zita de Borbó-Parma, casada amb Carles I d'Àustria; i Fèlix de Borbó-Parma, casada amb Carlota I de Luxemburg.

## Duc titular de Parma

Com el seu germà gran, Enric de Parma, va néixer amb retard mental, i a la mort d'aquell fou nomenat duc titular del Ducat de Parma. Com Enric tingué la regència del seu germà Elies de Parma, el qual assumí el rol de cap familiar.
Josep morí el 7 de gener de 1950 a la Vil·la Pianore i sense haver-se casat mai nomenà successor al seu germà Elies.

## Honors

* Cavaller de l'Orde del Toisó d'Or

## Referències

* ↑ Josep de Parma a geneall.net
* ↑ Borbone di Parma a genmanenostrum
# Josepa de Bèlgica

Josepa de Bèlgica (Brussel·les, 18 d'octubre de 1872 - Namur, 6 de gener de 1958) fou princesa de Bèlgica, princesa de Saxònia-Coburg Gotha i duquessa de Saxònia amb el tractament d'altesa reial que esdevingué princesa de Hohenzollern-Sigmaringen per matrimoni.

## Biografia

Era filla del príncep Felip de Bèlgica i de la princesa Maria de Hohenzollern-Sigmaringen. Josepa era neta per via paterna del rei Leopold I de Bèlgica i de la princesa Lluïsa d'Orleans; per via materna era neta del príncep Carles Antoni de Hohenzollern-Sigmaringen i de la princesa Josepa de Baden; i germana del rei Albert I de Bèlgica.
Josepa contragué matrimoni el 28 de maig de l'any 1894 a la ciutat de Brussel·les amb el príncep Carles Antoni de Hohenzollern-Sigmarigen. La parella tingué quatre fills que portaren el títol de prínceps de Hohenzollern-Sigmaringen i el tractament d'altesa reial:
* SAR la princesa Estefania de Hohenzollern-Sigmaringen, nada a Potsdam el 1895 i morta a Diessen am Ammersee el 1975. Contragué matrimoni a Namedy el 1920 amb el príncep Josep Ernet Fugger von Glött.
* SAR la princesa Maria Antonieta de Hohenzollern-Sigmaringen, nada a Potsdam el 1896 i morta a Bolzano el 1965. Es casà amb el príncep Egon Eyrl von und zu Waldgries und Liebenaich.
* SAR el príncep Albert de Hohenzollern-Sigmaringen, nat a Potsdam el 1898 i mort a Bühlerhöhe el 1977 Es casà a Potsdam el 1921 amb l'aristòcrata prussiana Ilse Margot von Friedeburg.
* SAR la princesa Enriqueta de Hohenzollern-Sigmaringen, nada a Berlín el 1907 i morta tres dies després a la capital alemanya.
Fou l'última filla sobrevivent del príncep Felip de Bèlgica.

## Distincions

* Dama de l'Orde de Lluïsa

## Referències

* ↑ Josepa de Bèlgica a royal.myorigins
* ↑ Josepa de Bèlgica a geni.com
* ↑ «Genealogy of the Royal Family of Belgium». Arxivat de l'original el 2014-12-16. [Consulta: 2 desembre 2016].
# Joseph Nicolas Nicollet

Joseph (o Jean) Nicolas Nicollet (1786-1843) fou un cartògraf i matemàtic francès, conegut per haver cartografiat la vall alta del riu Mississipi.
Va estudiar a la seva vila natal de Cluses (Ducat de Savoia) i el 1805 ja era professor ajudant a l'escola de Chambéry. Volent millorar els seus coneixements, marxa a París on estudia a l'École Normale Supérieure. El 1817 és nomenat bibliotecari i secretari de l'Observatori de París, on continuarà estudiant amb Laplace. S'especialitza en cartografia i astronomia matemàtica, publicant articles sobre aquests temes.
Simultàniament, fa de professor de matemàtiques al Liceu Louis-le-Grand i treballa com actuari en diverses companyies d'assegurances. La seva habilitat en els càlculs estadístics el porta a invertir grans quantitats a la Borsa, però la caiguda dels preus posterior a la revolució de 1830 el va arruïnar. Això i el fet que hagués mort el seu mentor, Laplace, i no s'entengués gaire bé amb François Arago, el seu successor, el va decidir a emigrar als Estats Units.
El 1832 arriba als Estats Units i el 1835 es troba a Saint Louis (Missouri) amb el propòsit principal de fer un mapa acurat de la vall alta del riu Mississipi. Farà tres expedicions: la primera el 1836, finançada privadament, les dues següents els anys 1838 i el 1839 com a membre del Cos Militar d'Enginyers Topògrafs, finançades pel govern americà. Fruit d'aquestes expedicions va ser el mapa detallat de les valls altes dels rius Mississipi i Missouri que va publicar el Congrés el 1845.
Tot i les seves intencions de retornar a França no ho va a arribar a fer.

## Referències

* ↑ Martin, pàgina 493.
* ↑ Bray [1970], pàgina 37.
* ↑ Bray [1970], pàgina 41.
* ↑ Bray [1970], pàgina 39.
* ↑ Bray [1970], pàgina 46.

## Bibliografia

* Bray, Martha Coleman «Joseph Nicolas Nicollet, Geologist» (en (anglès)). Proceedings of the American Philosophical Society, Vol. 114, Num. 1, 1970, pàg. 37-59. ISSN: 0003-049X.
* Bray, Edmund C.; Bray, Martha Coleman. Joseph N. Nicollet on the Plains and Prairies: The Expeditions of 1838-39, with Journals, Letters, and Notes on the Dakota Indians (en (anglès)). Minnesota Historical Society Press, 1993. ISBN 9780873512909.
* Bray, Martha Coleman. Joseph Nicollet and his map: exploring the upper Mississippi River (en (anglès)). Center for Western Studies, 2008. ISBN 9780931170744.
* Thuillier, Guy. «Tables de mortalité et compagnies d'assurances au XIX siècle». A: Thierry Martin (dir.). Arithmétique politique dans la France du XVIIIe siècle (en (francès)). Éditions de l'Institut national d'études démographiques, 2003. ISBN 2-7332-1027-0.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Joseph Nicolas Nicollet» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* «Joseph Nicolas Nicollet». Encyplopaedia Britannica. [Consulta: 14 maig 2016].
# José Antonio García-Noblejas y García-Noblejas

José Antonio García-Noblejas y García-Noblejas (Madrid, 1917 - 23 de desembre de 1989) fou un notari i polític espanyol, governador civil de Castelló durant el franquisme.
Fill de Tomás García-Noblejas y Quevedo i María García-Noblejas y Quesada. Estudià dret a la Universitat de Madrid i es va afiliar a Falange Española. Durant la guerra civil espanyola el seu paren i el seu oncle foren assassinats a Paracuellos de Jarama, i els seus cosins foren destacats milicians de la Falange. Ell mateix fou tancat a la Presó Model de Madrid i a Alcalá de Henares, però pogué fugir i es va aixoplugar a l'ambaixada de Noruega fins a la fi de la guerra.
El 1942 va aprovar les oposicions a notari i fou destinat a Daimiel. El 1952 fou nomenat president de la Diputació Provincial de Ciudad Real i procurador en Corts per l'apartat de l'Administració local. Deixà el càrrec el juliol de 1956, quan fou nomenat governador civil de Castelló. Va cessar en el càrrec en juliol de 1956, quan fou nomenat Director general d'Arxius i Biblioteques. El 1960 fou guardonat amb la Gran Creu de l'Orde del Mèrit Civil.
A les eleccions generals espanyoles de 1977 fou candidat al Congrés dels Diputats per la província de Ciudad Real a l'Alianza Nacional del 18 de julio.

## Obres

* Valdepeñas, 6 de junio de 1808, Valdepeñas : Ayuntamiento, D.L. 1991. ISBN 84-87229-03-4
* La democracia mixta: una nueva democracia (ensayo de antropología política) amb Eduardo Adsuara, Madrid : E. Adsuara, D.L. 1984. ISBN 84-398-1177-2
* Las leyendas y el Padre Las Casas amb Rodolfo Jimeno, Madrid : Vassallo de Mumbert, D.L. 1983. ISBN 84-7335-050-2

## Referències

* ↑ Esquela al diari ABC, 24 de desembre de 1989
* ↑ Hermanos García Noblejas, una calle merecida Arxivat 2018-12-28 a Wayback Machine., Plataforma 2003
* ↑ GARCIA NOBLEJAS Y GARCIA NOBLEJAS, JOSE ANTONIO, Índex Històric del Congrés dels Diputats
* ↑ DECRETO de 22 de junio de 1956 por el que cesa en el cargo de Gobernador civil de Castellón de la Plana don José Antonio García-Noblejas y García-Noblejas
* ↑ Don José Antonio García Noblejas, ABC, 9 de juny de 1956
* ↑ Decreto 654/1960, de 1 de abril, por el que se concede la Gran Cruz de la Orden del Mérito Civil a don José Antonio García-Noblejas y García-Noblejas, Director general de Archivos y Bibliotecas.
* ↑ José Antonio Castellanos López Quién fue quién en la transición en Castilla-La Mancha (1977-1982), p. 17
* ↑ Blas Piñar inicia su campaña, El País, 25 de maig de 1977

## Enllaços externs

* «Obra de José Antonio García-Noblejas y García-Noblejas» a Dialnet.
* José Antonio García-Noblejas a Cervantes Virtual
# José Antonio de Aragón-Azlor y Pignatelli de Aragón

José Antonio de Aragón-Azlor y Pignatelli de Aragón (Madrid, 21 d'octubre de 1785 – 3 de maig de 1852) fou un aristòcrata i historiador espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Era fill de Juan Pablo de Aragón-Azlor, XI duc de Vilafermosa i de María Manuela Pignatelli y Gonzaga. A la mort del seu pare heretà els seus títols: XIII Duc de Vilafermosa, XI comte de Sinarcas, X comte del Real, VIII duc de la Palata, VII príncep di Massalubrense, X comte de Luna, VI marquès de Cábrega, VI comte de Guara, vescomte de Xelva, vescomte de Villanova i I comte de Moita. Es casà amb María del Carmen Teresa Fernández de Córdoba y Pacheco, filla del marquès de Malpica.
Participà en l'aixecament del 2 de maig de 1808 a Madrid i després va marxar a Saragossa per participar en la seva defensa durant el setge de 1808 sota les ordres del general José de Palafox y Melci. Com que va oposar a la rendició i no volgué prestar jurament de lleialtat a Josep I, fou fet presoner i deportat a França, d'on no va tornar fins a la marxa d'Espanya de les tropes franceses.
Era cavaller de l'Orde de Montesa i el 2 de setembre de 1824 fou guardonat amb la gran creu de l'Orde de Carles III. De 1834 a 1836 formà part de l'Estamento de Próceres. El 30 d'abril de 1847 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història. També va exercir com a ambaixador a França i Portugal.

## Referències

* ↑ José Antonio de Aragón-Azlor y Pignatelli de Aragón, XIII. duque de Villahermosa a geni.com
* ↑ Vicente de Cadenas y Vicent Extracto de los expedientes de la Orden de Carlos 3º, 1771-1847, Volum 1
* ↑ La Nobleza en el Estamento de Proceres 1834-1836
* ↑ Medalla 19 Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. de la RAH
* ↑ José Antonio de Aragón Azlor Pignatelli a Memoria de Madrid