OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Illes Shiwaku

Les illes Shiwaku (塩飽諸島, Shiwaku-shotō o 塩飽島 Shiwaku-jima) són un arxipèleg de la mar interior de Seto i pertanyents a la prefectura de Kagawa. Cap d'aquestes illes, moltes d'elles poblades, té categoria de municipi independent i, per tant, pertanyen a diferents municipis costers de la prefectura de Kagawa. El nom de les illes deriva del verb Shioyaku (塩焼く) o Shiowaku (潮湧く) que vol dir "bollir l'aigüa per obtindre sal", una pràctica comuna a les illes. A algunes illes s'hi troben els pilars del gran pont de Seto que travessa la mar fins a arribar a la prefectura d'Okayama, a l'illa de Honshu.

## Illes

| Nom | Japonés | Municipi | Superfície | Població | Notes |
| Awa-shima | 粟島 | Mitoyo | 3,65 | 330 | |
| Benten-jima | 弁天島 | Marugame | 0,007 | 0 | |
| Budo-jima | 歩渡島 | Sakaide | 0,01 | 0 | |
| Futaomote-jima | 二面島 | Tadotsu | 0,01 | 0 | |
| Hiro-shima | 広島 | Marugame | 11,68 | 453 | 7 illes de Shiwaku. |
| Hitsuishi-jima | 櫃石島 | Sakaide | 0,88 | 236 | 7 illes de Shiwaku. Passa el gran pont de Seto. |
| Hon-jima | 本島 | Marugame | 6,38 | 627 | 7 illes de Shiwaku. |
| Iwakuro-jima | 岩黒島 | Sakaide | 0,16 | 94 | Passa el gran pont de Seto. |
| Kamima-shima | 上真島 | Marugame | 0,01 | 0 | |
| Karasu-kojima | 烏小島 | Marugame | 0,003 | 0 | |
| Kohadaka-jima | 小裸島 | Sakaide | 0,0001 | 0 | |
| Kosei-jima | 小瀬居島 | Sakaide | 0,05 | 0 | |
| Mitsugo-jima | 三つ子島 | Sakaide | 0,0006 | 0 | Passa el gran pont de Seto. |
| Mukai-jima | 向島 | Marugame | 0,25 | 0 | |
| Muroki-shima | 室木島 | Sakaide | 0,01 | 0 | |
| Nabe-shima | 鍋島 | Sakaide | 0,007 | 0 | |
| Naga-shima | 長島 | Marugame | 0,09 | 0 | |
| Ōhadaka-shima | 大裸島 | Sakaide | 0,0007 | 0 | |
| Ote-shima | 小手島 | Marugame | 0,53 | 50 | |
| Oyo-shima | 小与島 | Sakaide | 0,23 | 2 | |
| O-shima | 小島 | Tadotsu | 0,27 | 0 | |
| Sanagi-shima | 佐柳島 | Tadotsu | 1,81 | 146 | |
| Sei-jima | 瀬居島 | Sakaide | 0,91 | 741 | Connectada a terra |
| Shami-jima | 沙弥島 | Sakaide | 0,28 | 124 | Connectada a terra |
| Shimoma-shima | 下真島 | Marugame | 0,007 | 0 | |
| Shiraishi | 白石 | Marugame | 0,0008 | 0 | |
| Shishi-jima | 志々島 | Mitoyo | 0,58 | 32 | |
| Takami-shima | 高見島 | Tadotsu | 2,34 | 73 | 7 illes de Shiawaku. |
| Te-shima | 手島 | Marugame | 3,35 | 72 | 7 illes de Shiwaku. |
| Ushi-jima | 牛島 | Marugame | 0,77 | 16 | 7 illes de Shiwaku. |
| Wasa-shima | 羽佐島 | Sakaide | 0,04 | 0 | Passa el gran pont de Seto. |
| Yo-shima | 与島 | Sakaide | 1,02 | 142 | 7 illes de Shiwaku. Passa el gran pont de Seto. |

## Referències

* ↑ https://www.marugame-happylife.jp/islands/en/
* ↑ https://www.japan-guide.com/e/e5468.html
# Editorial Sicània

Sicània va ser una revista i editorial amb base a Sueca, fundada i dirigida per Nicolau-Primitiu Gómez i Serrano en 1954.
La revista, publicada a la ciutat de València entre juliol de 1958 i desembre de 1959, tenia una tirada d'entre 5.000 i 6.000 exemplars, i tenia un important nombre de pàgines en castellà per qüestions de limitacions de l'administració franquista.

## Referències

* ↑ Bibliòfils pàgina 53, dedicada a l'any Nicolau Primitiu
* ↑ Temps de quarantena: Cultura i societat durant la Postguerra al País Valencià Josep Ballester
* ↑ Sicània (1958-1959): El procés de fer una revista valencianista, a través de la correspondència de Josep Giner i Nicolau Primitiu. Emili Casanova Herrero a Comunicación y estudios universitarios, ISSN 1132-127X, Nº 7, 1997, págs. 165-187
# Josef Eder

Josef Eder (Innsbruck, 2 de maig de 1942) és un pilot de bob austríac, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
El 1968 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Grenoble, on va guanyar la medalla de plata en la prova de bobs a quatre del programa de bob. Va formar equip amb Erwin Thaler, Reinhold Durnthaler i Herbert Gruber. Quatre anys més tard, als Jocs de Sapporo, fou sisè en la mateixa prova del bob a quatre del programa de bob.

## Referències

* ↑ «Josef Eder Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2011. [Consulta: 10 febrer 2020].
# Xarxa metabòlica

Una xarxa metabòlica és un conjunt complet de processos físics i metabòlics que determinen les propietats d'una cèl·lula des del punt de vista bioquímic i fisiològic. Per tant, aquestes xarxes comprenen les reaccions químiques de l'organisme tant com les interaccions de regulació que guien aquestes reaccions.
Amb la seqüenciació de genomes complets, actualment és possible de reconstruir la xarxa de reaccions bioquímiques en molts organismes, des de bacterians a humans.
Les xarxes metabòliques són eines poderoses per estudiar el metabolisme i el seu modelatge.

## Enllaços externs

Algunes de les xarxes metabòliques estan disponibles en línia:
* Enciclopèdia de Kyoto de Gens i Genomes (KEGG), EcoCyc i BioCyc.
# Uilleann pipes

Uilleann pipes (ilan paips) o gaita irlandesa es un instrument musical irlandés de la família de les cornamuses (gaites). És considerada la gaita nacional característica d'Irlanda. El conjunt complet està format per un conjunt de tubs compost d'una bossa, manxes, punteres, drones i reguladors. El terme uilleann (/ ɪlən /), (genitiu d'"uille", que significa "trencament" en gaèlic), només s'utilitza des del segle xx. L'instrument va ser conegut anteriorment com a "Union Pipes", terme utilitzat des del segle xviii.

## Referències

* ↑ Canainn, Tomás Ó. «The uilleann pipes». A: Traditional music in Ireland. Cork, Ireland: Ossian, 1993, p. 81-90. ISBN 9780946005734.
* ↑ Williams, Sean. «Irish Instrumental Music: Musical instruments: Uilleann pipes». A: Focus: Irish Traditional Music. Routledge, 2013, p. 132–133. ISBN 978-1-135-20414-3 [Consulta: 1r juliol 2018].

## Bibliografia

* Carson, Ciarán. Pocket guide to Irish traditional music. Belfast: Appletree, 1986. ISBN 978-0-86281-168-6.
# Tsar Puixka

El Tsar Puixka (en rus: Царь-пу́шка), literalment el "Rei dels canons", és un canó gegantí, forjat en 1586 pel constructor rus Andrei Txókhov, a petició del tsar Teodor I, fill d'Ivan el Terrible. Pesa 39.312 kg, té una longitud de 5,34 metres, un calibre de 890 mm, i un diàmetre extern de 1.200 mm.
Va ser concebut per disparar metralla per a la defensa del Kremlin en temps de guerra. Tanmateix no va ser mai utilitzat i podria realment haver estat creat de manera única com a proesa d'enginyeria militar.
El canó està decorat amb baixos relleus. Un d'ells representa ostensiblement el tsar Teodor I a cavall. La curenya original va ser construïda al segle xix, però va ser destruïda per un incendi en 1812.
La nova curenya i les bales de canó de fosa van ser foses en 1835. El canó és exposat al Kremlin, Moscou, al costat de la Tsar Kólokol. Ha estat restaurat en 1980. El Llibre Guinness de Rècords el descriu com el major canó obús mai construït. Les bales de canó exposades mai no han estat concebudes per ser utilitzades: són d'un diàmetre superior a allò que el canó podria utilitzar. Diu la llegenda que van ser foses a Sant Petersburg, tres centímetres massa gruixudes, com a broma per marcar la rivalitat amb Moscou.
# Lyman Hine

Lyman Hine (Brooklyn, 22 de juny de 1888 - París, 5 de març de 1930) va ser un pilot de bobsleigh estatunidenc que va competir a començaments del segle xx. Era fill de Francis Lyman Hine, president del First National City Bank of New York. Es va graduar a Yale el 1910. Entre 1913 i 1927 va ocupar càrrecs de direcció a l'American Cotton Oil Company.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de plata en la prova de bobs a 5 formant equip amb Thomas Doe, David Granger, Jennison Heaton i Jay O'Brien.

## Referències

* 1 2 «Lyman Hine Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 8 febrer 2017].
# Pre-Textos

Editorial Pre-Textos és una editorial valenciana fundada el 1976 per Manuel Borrás, Manuel Ramírez i Silvia Pratdesaba.
Actualment, disposa d'un catàleg de més de 2.000 títols repartits en les diverses col·leccions. Tres estan dedicades al gènere narratiu; «Ensayos», dedicada a la filosofia contemporània del panorama nacional; «Filosofías», en col·laboració amb el departament de Metafísica de la Universitat de València; «Letras Hispánicas»; «La huella sonora», que s'ocupa de l'anàlisi de les tradicions musicals; «Pre-Textos de Arquitectura», en col·laboració amb el Col·legi d'Arquitectes de Girona, i «Humaniora», sobre l'humanisme en l'època il·lustrada i editada en coedició amb la Biblioteca Valenciana. També té cinc col·leccions de poesia, i «Cosmópolis», una col·lecció dedicada a la creació literària i a la reflexió filosòfica sobre la ciutat. Publica la revista virtual La Litera, amb articles exclusius d'autors editats per l'editorial.
L'editorial ha rebut el Premi Nacional a la millor labor editorial (1997), el Premi als llibres més ben editats en castellà, de la Conselleria de Cultura de la Generalitat Valenciana (en tres ocasions: 2000, 2001 i 2003), i la Medalla per la difusió de la cultura, del Consell Valencià de Cultura.

## Referències

* ↑ admin. «La editorial» (en castellà). [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ «Manuel Borrás». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].

## Enllaços externs

* Web de l'editorial
# Receptor

«Receptor» té aquests significats:
* Receptor (comunicació), persona o aparell que rep el missatge emès per l'emissor, el descodifica i l'interpreta
* Biologia:
** Receptor sensitiu, part del sistema nerviós que aporta informació de manera aferent al sistema nerviós central
** Receptor (bioquímica), proteïna associada a una cèl·lula que permet rebre un senyal per a produir una resposta
* Electrònica:
** Receptor de televisió, computador que processa informació digital
** Receptor de ràdio, circuit electrònic que rep l'entrada d'una antena per separar un senyal de ràdio
** Receptor superheterodí
** Receptor - Decodificador Integrat, dispositiu dissenyat per a descomprimir els senyals de vídeo i àudio
** Receptor GPS, dispositiu de butxaca que permet conèixer la posició geogràfica longitud i latitud
* Miscel·lània: Receptor (futbol americà), jugador ofensiu de futbol americà.
# José de Grimaldo y Gutiérrez de Solórzano

José de Grimaldo y Gutiérrez de Solórzano, marquès de Grimaldo (1664 - 1733). Noble i home d'estat castellà d'origen biscaí. Secretari del Despatx de Guerra i Hisenda (1705-1714) i Secretari del Despatx d'Estat (1714-1724).
Tant aquest com el seu avi havien estat oficials a la Secretaria del Consell d'Índies i en ella va començar a treballar també ell mateix, amb tot just catorze anys. El 1683 era ja oficial en propietat i va ser admès com a cavaller a l'Ordre de Santiago, ascendint paral·lelament en graus administratius i en honors. Però el seu salt definitiu es va produir amb la nova dinastia Borbó, especialment, des de l'arribada del ministre francès Jean Orry, de qui va arribar a ser secretari. El 1705 i després d'anys d'experiència en el manejo de papeles, va ser nomenat per a exercir la Secretaria del Despatx de Guerra i Hisenda i s'hi va mantenir fins a 1714 en què va passar a la Secretaria del Despatx d'Estat, que va abandonar en 1724 per seguir al rei en el seu retir a Sant Ildefons. Va tornar a ocupar el lloc, per breu temps, el 1726, després de la caiguda de Ripperdá, però les xacres no li van perdonar. Va cessar causa de l'edat i va morir el 1733 com a conseller d'Estat, ennoblit amb el títol de marquès i com cavaller de l'Orde del Toisó d'Or.
Grimaldo era, segons els seus contemporanis, un home intel·ligent i treballador i va ser capaç de donar un aire nou a l'administració dels assumptes que li eren confiats. Tenia fama de rectitud i de professar un singular amor a Felip V, que va demostrar en més d'una ocasió. Ja fora per la seva personalitat o per la importància dels assumptes que passaven per les seves mans, el seu tracte amb Felip V va ser directe i freqüent, gaudint durant tota la seva vida de la seva estima, el que explica que romangués en el seu lloc en l'etapa de Julio Alberoni i exercís una espècie de govern a l'ombra durant el regnat de Lluís I de Castella. També va gaudir del reconeixement dels seus contemporanis que, l'apreciessin o no, reconeixien la seva influència, destacant com un dels seus principals trets el que, por sus méritos ha subido desde empleado hasta secretario de Estado en asuntos exteriores, como único y verdadero ministro.

## Vegeu també

* Decrets de Nova Planta
# Villacreces

Villacreces és una localitat despoblada pertanyent al municipi de Santervás de Campos, a la província de Valladolid, comunitat autònoma de Castella i Lleó, Espanya. Està situada a 810 metres d'altitud.
Actualment no té cap habitant. Els últims habitants es varen anar el 1981.
Es conserva la torre mudèjar de la seva església, múltiples habitatges en estat ruïnós i el cementeri.

## Història

En 1598, Juan de Vega, senyor de la vila de Grajal de Campos, pledejar amb els concejos de Villacreces i Escobar de Campos 39 càrregues de blat i 1 càrrega i 6 celemines (una mesura) d'ordi que li devien per raó de la rata de 1596.

## Referències

* ↑ CHANCILLERIA DE VALLADOLID. Pleitos civiles,Fernando Alonso (F),Caja 928,1
# Markus Nüssli

Markus Nüssli (Suïssa, 9 de juliol de 1971) és un pilot de bob suís, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1990.
El 1998 va prendre part als Jocs Olímpics d'Hivern de Nagano, on guanyà la medalla de plata en la prova de bobs a quatre del programa de bobsleigh. Formà equip amb Marcel Rohner, Markus Wasser i Beat Seitz.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del món de bob de 1999 i dues medalles de plata al Campionat d'Europa de bob, el 1997 i 1999.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Markus Nüssli». [Consulta: 14 gener 2023].
# Un toc de rosa

Un toc de rosa (títol original: Touch of Pink) és una pel·lícula britànico-canadenca d'Ian Iqbal Rashid, estrenada l'any 2004. Ha estat doblada al català.
Es mostren diversos films de Cary Grant, imitats o recordats al fil de les aparicions del personatge de l'esperit encarnat per Kyle MacLachlan. El títol del film, Touch of Pink és un homenatge al film That Touch of Mink (That Touch of Mink) amb Grant.

## Argument

A Londres, Alim i Giles viuen tranquil·lament la seva relació amorosa, tot i que des de jove Alim es suporta en un amic imaginari: Cary Grant els films i les reflexions del qual li serveixen de model i de recursos en les situacions difícils.
Tanmateix, Nuru, la mare d'Alim, està gelosa del casament que la seva germana i el seu cunyat preparen per al casament del seu fill. Decideix de trobar una promesa pel seu fill i venir a Londres. Alim i Giles tracten d'aparentar ser simples llogaters, mentre que Nuru es descoratja.

## Repartiment

* Jimi Mistry: Alim
* Kyle MacLachlan: l'esperit de Cary Grant
* Sue Mathew: Nuru, la mare d'Alim
* Kristen Holden-Ried: Giles
* Brian George: Hassan
* Veena Sood: Dolly
* Raoul Bhaneja: Khaled
* Liisa Repo-Martell: Delia

## Crítica

"Discorre pels amables motlles de la comèdia heterosexual a l'ús (...) llueix una certa desimboltura

## Referències

* ↑ «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Un toc de rosa». [Consulta: 18 desembre 2018].
* ↑ «Touch of Pink» (en anglès). The New York Times.
* ↑ Torreiro, M. «Touch of Pink». El País.
# Johnny Mantz

Johnny Mantz (Hebron, 18 de setembre de 1918 - Ojai, 25 d'octubre de 1972) va ser un pilot estatunidenc de curses automobilístiques nascut el 18 de setembre del 1918 a Hebron, Indiana.
Johnny Mantz va córrer a la Nascar a les temporades 1950-1951 i 1955-1956 i a la champ Car de 1948 a 1952, incloent-hi la cursa de les 500 milles d'Indianapolis de diversos d'aquests anys.
Johnny Mantz va morir el 25 d'octubre del 1972 en un accident de trànsit prop de Ojai (Califòrnia).

## Resultats a la Indy 500

| Any | Cotxe | Sortida | Vel. mitja | Ranking | Final | Voltes | V. líder | Retirat |
| 1948 | 98 | 8 | 122.791 | 27 | 13 | 185 | 0 | Bandera |
| 1949 | 98 | 9 | 127.786 | 18 | 7 | 200 | 0 | |
| Totals | Totals | Totals | Totals | Totals | Totals | 385 | 0 | |
| Curses | 2 |
| Poles | 0 |
| Voltes líder | 0 |
| Victòries | 0 |
| Top 5 | 0 |
| Top 10 | 1 |
| Retirades | 0 |

## A la F1

El Gran Premi d'Indianapolis 500 va formar part del calendari del campionat del món de la Fórmula 1 entre les temporades 1950 a la 1960. Els pilots que competien a la Indy durant aquests anys també eren comptabilitats pel campionat de la F1.
Johnny Mantz va participar en 1 curses de F1, debutant al Gran Premi d'Indianapolis 500 del 1953 finalitzant-lo en dissetena posició.

### Palmarès a la F1

* Participacions: 1
* Poles: 0
* Voltes Ràpides: 0
* Victòries: 0
* Pòdiums: 0
* Punts vàlids per la F1: 0
# Pel·lícula perduda

Una pel·lícula perduda és un llargmetratge o curtmetratge del qual no es té coneixement que existeixi cap còpia en els arxius de qualsevol estudi, col·leccions privades o arxius públics, com ara la Biblioteca del Congrés. Les causes poden ser la destrucció accidental o voluntària, deteriorament del cel·luloide, extraviament del material, etc. Es tracta d'un dels tipus de Lost Media.
Cal almenys que una còpia de tots els films d'Amèrica siguen dipositats i catalogats a la Biblioteca del Congrés per raons de drets d'autor. Tot i que la llei de copyright dels Estats Units requereix que les còpies es dipositen en el moment del registre del dret d'autor, la Biblioteca del Congrés no tenia l'obligació de retenir aquestes còpies. "En virtut de les disposicions de la llei de 4 de març de 1909, s'atorga autoritat per a la devolució al reclamant dels drets d'autor d'aquests dipòsits de copyright que no estan obligats per la Biblioteca".
Del cinema mut americà s'han perdut més films que no pas n'han sobreviscut. Del cinema sonor fet entre 1927 i 1950, potser la meitat s'han perdut.
   "Ja és bastant dolent, per citar un càlcul comú, que el 90 per cent de totes les pel·lícules mudes americanes i el 50 per cent de les pel·lícules sonores americanes fetes abans de 1950 semblen haver desaparegut per sempre.
El nom "pel·lícula perduda" també es pot utilitzar en un sentit literal per als casos en què imatges d'escenes eliminades, metratge rebutjat, metratge sense editar i/o muntar, i versions alternatives de llargmetratges que s'han creat, però que ja no es poden trobar. De vegades se'n torna a descobrir una còpia d'una pel·lícula perduda. Una pel·lícula que no ha estat recuperada íntegrament s'anomena una pel·lícula parcialment perduda. Per exemple, la pel·lícula de 1922 Sherlock Holmes va ser finalment retrobada, però part del metratge encara roman perdut. Tanmateix també hi ha films que han perdut la banda sonora quan aquesta estava gravada en un suport addicional com ara discos Vitaphone o cintes magnètiques.

## Referències

* ↑ Pierce, David. «The Survival of American Silent Feature Films: 1912–1929», 01-09-2013. [Consulta: 10 setembre 2019].
* ↑ «Report of the Register of Copyrights for the Fiscal Year 1912–1913» p. 141. Library of Congress,, 1913.
* ↑ Dave Kehr. «Film Riches, Cleaned Up for Posterity». New York Times, 14-10-2010. «It’s bad enough, to cite a common estimate, that 90 percent of all American silent films and 50 percent of American sound films made before 1950 appear to have vanished forever.»

## Enllaços externs

* Llista de films muts perduts a Silentera.com
* List of lost films of the 1970s at The Weird World of 70s Cinema - Còpia de fitxer a la Wayback Machine.
# Tasha Yar

La tinenta Natasha "Tasha" Yar, interpretada per Denise Crosby, és un personatge de Star Trek: La nova generació. Feia de seguretat a bord de la USS Enterprise D i va desaparèixer de la sèrie en el capítol 23 (Pell de diable) de la 1a temporada.
# Markus Wasser

Markus Wasser (Suïssa, 7 de maig de 1968) és un pilot de bob suís, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1990.
El 1998 va prendre part als Jocs Olímpics d'Hivern de Nagano, on guanyà la medalla de plata en la prova de bobs a quatre del programa de bobsleigh. Formà equip amb Marcel Rohner, Markus Nüssli i Beat Seitz.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del món de bob de 1996 i una medalla de bronze al Campionat d'Europa de bob del mateix any.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Markus Wasser». [Consulta: 13 gener 2023].
# Barri Fontsanta-Fatjó

Fontsanta-Fatjó és un barri de Cornellà de Llobregat, Baix Llobregat.

## Equipaments i edificis

* Parc del Canal de la Infanta
* Museu de les Aigües
* Citilab, a l'antiga fàbrica Can Suris
* Escola pública d'Educació Infantil i Primària Suris
* Escola bressol El Cel Blau
* Camp de futbol Fontsanta-Fatjó
* Masia Can Fatjó
* Casa Camprubí
* Església Sant Felip Neri.

## Transports

* Tramvia: Línies T1 i T2 (Estació de Fontsanta-Fatjó).
* Bus: 95, L52, L77 i N13.
# La voce del silenzio

La voce del silenzio, (francès: La maison du silence) és una pel·lícula dramàtica franco-italiana del 1953 dirigida per Georg Wilhelm Pabst, escrit per Giuseppe Berto, protagonitzada per Aldo Fabrizi i Jean Marais. Els decorats de la pel·lícula van ser dissenyats pel director artístic Guido Fiorini. Va ser rodat als Estudis Cinecittà de Roma, Itàlia.

## Argument

Un grup de persones, per intentar donar sentit a la seva existència, es retira a un convent perquè cadascuna té problemes considerats insuperables: un veterà de guerra que és donat per mort torna de la captivitat de manera sensacional i un cop a casa troba la seva dona casada i feliç amb un altre home; un partisà, durant una acció de guerra, provoca la mort de tres persones; un comerciant d'espelmes votives és massa egoista per practicar el seu ofici. Aleshores arriba al convent un escriptor famós per la seva producció d'obres per adults pel qual, segons molts detractors, corromp moltes ments joves, i un jove sacerdot que, consternat per tant tumult d'ànimes, pateix la desconfiança respecte a la seva vocació. Al final de l'estada marxarà tothom, tant els reforçats en les seves conviccions com els que es mantenen amb el seu caràcter i decideixen continuar amb la seva vida anterior.

## Repartiment

* Aldo Fabrizi: Pio Fabiani
* Jean Marais: l'antic partisà
* Daniel Gélin: l'antic presoner
* Cosetta Greco: la dona del presoner
* Franck Villard: l'escriptor
* Antonio Crast: el pare predicador
* Eduardo Ciannelli: el pare
* Paolo Panelli: Renato Santini
* Fernando Fernán Gómez: Fernando Layer
* Maria Grazia Francia: Pieta
* Checco Durante: el sagristà
* Paolo Stoppa
* Rossana Podestà
* Enrico Luzi
* Franco Scandurra
* Pina Piovani

## Producció

La pel·lícula es va rodar als estudis de Cinecittà. Inscrita al P.R.C. amb el n. 1.141, fou presentada a la Commissione di Revisione Cinematografica, presidida per Giulio Andreotti, el 10 de gener de 1953, i va obtenir el visat de censura n. 13.502 de 28 de gener de 1953 sense cap tall i amb una durada de pel·lícula declarada de 2.993 metres. Es va projectar l'abril de 1953, però no va tenir molta sort: va recaptar 99.000.000 de lires. A França, país coproductor, es va estrenar el 29 d'abril de 1953 amb el títol La maison du silence , mentre que a Alemanya es va presentar amb el títol Männer ohne Tränen el 26 de desembre de 1958. Molts atribueixen la direcció només a Bruno Paolinelli

## Referències

* ↑ «NY Times: Voice of Silence». The New York Times. Baseline & All Movie Guide, 2012. Arxivat de l'original el 22 octubre 2012.
* ↑ Rentschler p.285
* ↑ Com es pot veure a document original del visat de censura extret del lloc web d'Italia Taglia.
* ↑ Com es pot veure a la pàgina de llançaments a l'estranger del lloc IMDB.
* ↑ Vegeu Roberto Chiti, Roberto Poppi, Dizionario del cinema italiano. I film dal 1945 al 1959 vol. 2, Gremese Editore, Roma, 2007, seconda edizione aggiornata, pag. 484.

## Bibliografia

* Rentschler, Eric. The Films of G.W. Pabst: An Extraterritorial Cinema. Rutgers University Press, 1990.

## Enllaços externs

* La Conciencia acusa (1953) Arxivat 2012-11-29 a Wayback Machine. at the Films de France