OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Centurió I Zacaries

Centurione I Zaccaria fou senyor de part del Peloponès. Fill de Martí Zaccaria de Quios i Jacqueline de la Roche. A la mort del seu pare, el 1345 va heretar la baronia de Kalandritza (Kalanutza), la de Maniatokori, la de Lisarea, la de Veligosti a Messènia i la de Damala a l'Argòlida i altres possessions menors. El 1345 va adquirir la baronia d'Arcàdia que havia estat fins aleshores en mans d'una branca dels Villehardouin, en casar-se amb l'hereva Asanina. El 1364 Centurió fou nomenat batlle d'Acaia per Felip de Tàrent, la successió del qual a Acaia fou disputada per Hug de Xipre i la seva mare; va esclatar la guerra civil i Centurió fou capturat a Navarino per les forces lleials d'Hug. Apareix més tard entre els delegats que van anar a Nàpols el 1374 per oferir la corona d'Acaia a la reina Joana I de Nàpols, després de la mort de Felip de Tàrent el 1373. Es va casar amb Asanina d'Aulnay (Arcàdia), i va tenir quatre fills:
* Andrònic Asen Zaccaria (mort el 1401) que va rebre la baronia d'Arcàdia (herència materna) i els altres feus a la mort del seu pare el 1382.
* Maria Zaccaria (morta el 1404), senyora d'Arcàdia, princesa d'Acaia el 1402 per herència del seu marit Pere de Sant Superán (mort el 1402) que havia estat investit per Ladislau de Sicília com príncep hereditari d'Acaia el 1396.
* Manel Zaccaria (mort abans de 1413), casat amb Eliana Cattaneo, pares de Marieta (casada amb Galeazzo Spinola)
* Felip Zaccaria (mort abans de 1402) casat amb la senyora hereva de Rhiolo a Morea.

## Vegeu també

* Croada d'Esmirna

## Referències

* ↑ Genealogia
# Pere Milà i Camps

Pere Milà i Camps (Barcelona, 25 de juny de 1873- 22 de febrer de 1940) fou un advocat, industrial i polític català, fill de Pere Milà i Pi i cosí de Josep Maria Milà i Camps.
Era empresari de la plaça de braus La Monumental de Barcelona i organitzà la primera cursa de cotxes de Barcelona. Amb la seva esposa, Roser Segimon i Artells (que era vídua de Josep Guardiola i Grau) van encarregar a l'arquitecte Antoni Gaudí la construcció de la Casa Milà (La Pedrera). Fou elegit diputat per Solsona a les eleccions generals espanyoles de 1907 per la Solidaritat Catalana i com a monàrquic independent a les eleccions generals espanyoles de 1910 i 1914.
Pere Milà, va evolucionar de la Lliga als partits tradicionals fins a donar suport al dictador, Miguel Primo de Rivera, va publicar el 1931, sense signar, anònimament, el llibre Perogrullo, diputado constituyente on, al llarg de setanta-set planes, exposava les seves teories polítiques: supressió del sufragi universal, animadversió a l'Estatut d'Autonomia, elogi de la dictadura, crítiques a Francesc Cambó…
Durant la guerra civil la plaça de toros havia acollit, els primers temps, mítings de dirigents republicans. Les escasses curses de braus s'havien fet a les Arenes, fins que la Direcció General de Seguretat les havia prohibit. Durant la segona meitat de la guerra, la Monumental havia esdevingut un garatge i magatzem de ferralla, i se n'havien tret part dels bancs de fusta per construir unes rampes de ciment per les quals circulaven els vehicles. A més els Milà varen haver de fugir i el seu pis de la Pedrera va ser ocupat pel govern de la Generalitat de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Naixements 1873 registres.llibre 2 (núms.1601 al 3200) Núm. 3107». Arxiu Municipal de Barcelona, 1873. Arxivat de l'original el 2020-11-25. [Consulta: 6 maig 2019].
* 1 2 3 Huertas Claveria, Josep Maria, Article "L'herència de l'indià", a "La Pedrera Educació".

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Jordi IV de Gúria

Jordi IV Gurieli va ser mtavari de Gúria del 1714 al 1726 i rei d'Imerècia el 1720.
Nascut el 1702, va regir Gúria com a administrador del 1712 al 1714 en absència del pare Mamia III Gurieli de Gúria, al qual va succeir a la seva mort el 5 de gener de 1714. El 1716 el poder a Gúria fou ocupat pel seu germà Kai Khusrau III Gurieli, però aquest se'n va anar i va tornar a agafar el poder. Assassinat Jordi VII d'Imerècia el 27 de febrer de 1720 es va proclamar rei i va prendre Kutaisi el 15 de març del 1720, però va ser deposat el juny del 1720. Es va casar amb Mariami Shirvashidze de la qual es va divorciar, i el 1717 amb Eleni-Khwaramzi, exdona de Jordi Nakashidze, Príncep de Sanakashidzo (més tard Eleni es va casar amb Koshita III Chkeidze, duc de Ratxa) i falla de Bejan I Dadiani de Mingrèlia. Va morir el 1726 i el va succeir el seu fill Mamia IV Gurieli.

## Referències

Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Gjøvik Olympiske Fjellhall

Gjøvik Olympiske Fjellhall, també conegut només amb el nom de Fjellhallen, és un complex esportiu situat a la ciutat de Gjøvik (Noruega) dedicat a la pràctica de l'hoquei sobre gel.
Construït l'any 1993 amb una capacitat per a 5.800 persones, durant la realització dels Jocs Olímpics d'Hivern de 1994 celebrats a Lillehammer allotjà part de la competició d'hoquei sobre gel.

## Referències

* ↑ Comitè Organitzador Olímpic de Lillehammer. «1994 Winter Olympics Report, volume III» (en anglès). Arxivat de l'original el 2 desembre 2010. [Consulta: 10 desembre 2010].

## Enllaços externs

* (noruec) Portal del Fjellhall
# Kurt Sucksdorff

Kurt Sucksdorff (Estocolm, 10 de maig de 1904 - Estocolm, 1 de gener de 1960) va ser un porter d'hoquei sobre gel suec que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre gel.
A nivell de clubs jugà amb l'IFK Stockholm entre 1922 i 1927, i amb l'IK Göta fins a 1934, quan es retirà. Amb aquest darrer equip guanyà la lliga sueca de 1928 a 1930.

## Referències

* 1 2 «Kurt Sucksdorff Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 de desembre 2012. [Consulta: 23 febrer 2018].
* ↑ Kurt Sucksdorff. Commitè Olímpic Suec
# Fortitud

La fortitud, fortalesa, força d'ànima o esma és una virtut que assegura la fermesa en les dificultats i la constància en la cerca del bé, arribant, fins i tot, a la capacitat d'acceptar l'eventual sacrifici de la pròpia vida por una causa justa.
Per Plató les virtuts eren específiques per a cada una de les classes que integren l'estat: Els governants regits per la saviesa, prudència o seny (solfa); els guardians per la fortitud (andreía) i el productors per la temprança (frónesis). La justícia (dikaiosine), com a virtut màxima o perfecció, s'aconsegueix quan cadascun d'aquests segments socials es guia per la virtut que li és pròpia. Aquest esquema també és aplicable a nivell personal. Cadascuna de les potències de l'ànima s'ha de regir per la seva virtut: la potència racional és la saviesa, la potència irascible és la fortitud i la virtut de la potència concupiscible és la temprança. La tradició cristiana va incorporar la doctrina platònica nomenant aquests conceptes com les virtuts cardinals complementant les tres virtuts teologals.
Aristòtil coincidia amb la classificació de Plató, si bé considerava que l'excés d'aplicació de les virtuts era tant perjudicial com la seva falta. Aristòtil anomena andreia la virtut que representa el terme mitjà entre el temor i la temeritat en la persecució dels béns difícils i per aguantar el dolor i les dificultats.
En la doctrina cristiana, la fortitud és la virtut cardinal que consisteix en assegurar davant les dificultats la fermesa i constància en la cerca del bé. El concepte bíblic de fortalesa subratlla que la fidelitat a Déu reclama sovint valentia, acceptació dels perills i dolor, perseverança i paciència; i es troba en la predicació, les bones obres, la paciència, la grandesa d'ànim, la perseverança i el martiri. En concret, la fortalesa s'identifica amb l'actitud de Jesús en la crucifixió. La covardia, impassibilitat i temeritat són els tres vicis que s'oposen a aquesta virtut.

## Vegeu també

* Coratge

## Referències

* ↑ Concepte normatiu
* ↑ Compendi del Catecisme de l'Església Catòlica 382
* ↑ Catecisme de l'Església Catòlica 1808
* ↑ Almoguera Carreres, Joaquín; Díaz, Elías; Colomer, José Luis. Springer Science & Business. Estado, justicia, derechos, 2002. ISBN 8420686778. , pàg.13
* ↑ Aristòtil. Universitat de València. Ética a Nicómaco, 1993. ISBN 8437014026. , pàg.29
* 1 2 3 Luño, Ángel Rodríguez. Ética general (en castellà). EUNSA, 2012, p. 118-194. ISBN 978-84-313-2189-5.
Viccionari
# Casa Rossend Capellades

La Casa Rossend Capellades és un edifici situat al carrer de la Diputació, 383 de Barcelona, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Actualment és ocupat per l'Hotel Carlit.

## Història

Va ser projectat el 1897 per l'arquitecte Josep Pérez i Terraza per al constructor Rossend Capellades. El 2002 va ser completament reformat per a convertir-lo en hotel.

## Descripció

Consta de planta baixa i cinc pisos amb terrat. La façana, estructura les seves obertures en tres eixos verticals de ritme regular, formant una composició axial al voltant de l'accés principal. La planta baixa s'obre al carrer per mitjà de tres grans portals de pedra, actualment només sent practicable com accés el central. Els laterals, que originàriament deurien funcionar com botigues, estan tancats per un vidre fix.
La resta de plantes, amb el parament revestit d'un colorit estuc que imita carreus, es divideixen en dos trams separats pel balcó corregut de la tercera planta. Les dues primeres, amb obertures d'alçada superior, presenten un balcó corregut al nivell inferior i balcons individuals al superior. Entre aquests balcons i el balcó corregut de la tercera planta hi ha quatre plafons esgrafiats amb un drac ornat amb motius vegetals. Les dues últimes plantes presenten tres balcons simples per planta, amb el voladís més petit que les plantes inferiors. Totes les obertures estan tancades per baranes de ferro amb decoració vegetal.
El coronament s'emmarca amb un frontó semicircular que fa de barana del terrat, amb les parts més baixes dels costats complementades per baranes de ferro. El timpà esta ornat amb esgrafiats de motius vegetals i florals rematats a la part superior per roses esculpides en pedra. Als petits pilars a manera de merlets que sostenen les baranes del terrat hi ha inscrits uns símbols de difícil interpretació. Els dels costats semblen «c» invertides, i els dos centrals «8» i «9». Els dos números centrals quadren amb la data de construcció de l'edifici, 1897.
Tot l'interior va ser reformat per a transformar-lo en hotel, conservant-se la façana original. El vestíbul ha estat completament modificat, però en canvi, la paret mitgera esquerra ha estat repicada, deixant al descobert el parament original de maó.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Casa Rossend Capellades». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Casa Rossend Capellades (Diputació)». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Pavelló de Gel de Jaca

El Pavelló de Gel de Jaca és una instal·lació esportiva amb una pista de gel a la localitat de Jaca, a la província d'Osca, a l'Aragó. Va ser construït l'any 2007 i té una capacitat fixa per uns 1.891 espectadors, que es poden ampliar a 3.579 espectadors mitjançant unes estructures provisionals. És l'únic pavelló de tot Espanya amb dos pistes de gel: una de mesures olímpiques i una altra lúdica. Aquesta instal·lació és utilitzada pel Club Hielo Jaca pels seus partits com a local d'hoquei sobre gel.
Jaca disposava d'una pista de gel des de 1972, però l'any 2007, en motiu del Festival Olímpic de la Joventut Europea, la vella Pista de Gel, avui en dia desapareguda, va donar pas al nou Pavelló de Gel, que va acollir la cerimonia inaugural, obrint-se al públic en general l'any 2008.

## Referències

* ↑ «PABELLÓN DE HIELO» (en castellà). [Consulta: 5 abril 2022].
* ↑ «50 años de la pista de hielo que puso a Jaca en el mapa mundial» (en castellà). [Consulta: 5 abril 2022].
* ↑ «La antigua pista de Hielo de Jaca podría ser derruida en unas semanas». [Consulta: 5 abril 2022].
* ↑ RadioHuesca. «Se abre al público el nuevo pabellón de hielo de Jaca» (en castellà). [Consulta: 5 abril 2022].

## Enllaços externs

* https://visitjaca.es/pabellon-de-hielo/
# Miloslav Pokorný

Miloslav Pokorný (Praga, 5 d'octubre de 1926 - canal de la Mànega, 8 de novembre de 1948) va ser un jugador d'hoquei sobre gel txec que va competir sota bandera txecoslovaca durant la dècada de 1940.
El 1948 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de St. Moritz, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre gel. En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del Món d'hoquei sobre gel de 1947.
Va morir, junt a sis companys seus de la selecció txecoslovaca d'hoquei sobre gel, en un accident d'avió al canal de la Mànega.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Miloslav Pokorný». [Consulta: 21 gener 2025].
* ↑ «Hokej.cz - Šedesát let od největší tragédie našeho hokeje: proč a jak zemřela šestice reprezentantů?», 26-03-2012. [Consulta: 20 gener 2025].
* ↑ Šírová, Tereza. «Trosky letadla s československými hokejisty nenašli. Zabil je sebevědomý pilot», 13-09-2011. [Consulta: 20 gener 2025].
# L'Altra Rússia

L'Altra Rússia (en rus: Друга́я Росси́я, Drugaia Rossia), també traduït com a Una Altra Rússia, va ser una coalició electoral que va unir opositors al President de Rússia Vladímir Putin, coneguda com a organitzadora de les Marxes del desacord. La coalició va reunir representants d'una gran varietat de moviments polítics i de drets humans, liberals, nacionalistes, socialistes i comunistes minoritaris, així com ciutadans individuals.
En aquest sentit, van participar des de l'excampió mundial d'escacs i líder del Front Civil Unit, Garri Kaspàrov, al Partit Nacional Bolxevic, l'Oborona, el Partit Republicà de la Federació Russa, l'Avantguarda de la Joventut Roja o Rússia Laborista.
Els dies 11 i 12 de juliol de 2006 (durant la cimera del G8) a Moscou, es va celebrar la Conferència de tots els russos "L'altra Rússia", que va establir les bases d'una associació pública. En les següents setmanes, van preparar un programa polític unitari i al desembre van convocar la primera Marxa del desacord, replicada a principis de 2007.
A mitjans d'any es va establir, malgrat les primeres desavinences, un pla per a presentar-se a les eleccions tant a la Duma Estatal com a la Presidència, i al setembre van aprovar els candidats, assignant a Kasparov com a presidenciable. A l'octubre però, la Comissió Electoral Central va denegar el registre de la llista parlamentaria, ja que només els partits polítics registrats poden proposar candidats a diputats. La coalició va respondre amb recollides de signatures i la petició de vot nul per a les eleccions.
Després d'aquest fracàs, i fruit de les divisions internes, molts dels seus membres van abandonar la coalició progressivament. La darrera Marxa dels Dissidents va tenir lloc l'any 2008, i des de 2010 (en que la coalició va desaparèixer) el nom de l'Altra Rússia ha estat utilitzat per Limonov pel seu propi partit, que al seu torn va acusar Kasparov d'ensorrar el projecte.

## Vegeu també

* Marxa del desacord

## Referències

* ↑ «L'objectiu principal de l'oposició serà la victòria a les eleccions presidencials» (en rus). RIA Novosti.
* ↑ ««Другая Россия» подала документы на регистрацию» (en rus), 20-12-2010. [Consulta: 21 agost 2023].
* ↑ «Kaspàrov va reconèixer la divisió de l'"Altra Rússia"» (en rus). Lenta.ru, 03-07-2007.
* ↑ «Anpilov es va negar a participar en la "Marxa de la dissidència"» (en rus). Lenta.ru, 30-03-2007.
* ↑ «Una conferència de l'oposició russa "Altra Rússia" es va celebrar a Moscou» (en rus). Lenta.ru, 13-07-2006.
* ↑ «"Другая Россия" минус НДС» (en rus), 04-07-2007. [Consulta: 21 agost 2023].
* ↑ «Своя игра "Другая Россия", несмотря на раскол, строит большие планы на будущее» (en rus). Lenta.ru, 09-07-2007.
* ↑ «Все под контролем Политические итоги 2007 года». Lenta.ru, 29-12-2007.
* ↑ «Второй фронт» (en rus). [Consulta: 21 agost 2023].

## Enllaços externs

* The Other Russia - Lloc web oficial
* Другая Россия - Lloc web oficial (rus)
* Итоговое заявление участников конференции «Другая Россия» Conclusions finals dels participants, www.kasparov.ru (rus)
# Alto Guadalquivir

Alto Guadalquivir és una comarca de la província de Còrdova, Andalusia. Zona eminentment agrícola, comença a repuntar el sector industrial gràcies a les empreses de mobles de fusta el màxim exponent de la qual el trobem a Villa del Río i a empreses agroalimentàries i de caldereria a Montoro i Bujalance.
Es crea a partir de les antigues comarques de Bujalance (Bujalance, Cañete de las Torres, El Carpio i Pedro Abad) i Montoro (Montoro, Adamuz, Villa del Río i Villafranca de Córdoba). Montoro amb 9.491 habitants és el cap de partit judicial i el major municipi de la comarca, seguit de Bujalance. La comarca es pot dividir en tres àmbits territorials diferenciats, de nord a sud:
* La Sierra (Adamuz i Montoro): Zona adrupta al sud de Sierra Morena amb importants recursos hídrics (embassaments del Guadalmellato, Yeguas i Martín Gonzalo) i naturals (Parc Natural Sierra de Cardeña Montoro)
* La Vega (Villa del Río, Pedro Abad, El Carpio i Villafranca de Córdoba). Se situa en al voltant de la ribera del Guadalquivir, de l'autovia d'Andalusia (N-IV) i de la línia de ferrocarril Madrid-Cadis. S'hi concentra el 70% de la població comarcal.
* La Campiña (Bujalance i Cañete de las Torres): Es tracta del centre agrícola de la comarca. És un ample territori molt fèrtil de pendents suaus de margues i argiles. Predomina el cultiu de l'olivar, el blat i el gira-sol. Es poden trobar exemples molt representatius de l'hàbitat rural andalús, el mas així com restes de les cultures que des de segles han habitat aquestes terres molt riques en aigües subterrànies: ibers, romans, etc.

## Fronteres

Limita amb:
* la comarca del Valle de los Pedroches al nord.
* la comarca de la Campiña Este-Guadajoz al sud.
* Còrdova i la comarca de Valle del Guadiato a l'oest.
* la província de Jaén a l'est.

## Referències

* ↑ Llista de comarques d'Andalusia Arxivat 2008-12-30 a Wayback Machine.. Llistat comarcal definit per la Conselleria de Turisme i Esport de la Junta d'Andalusia

## Enllaços externs

* Web de la Mancomunitat de l'Alto Guadalquivir Arxivat 2012-12-13 a Wayback Machine.
# Forn de calç del Monàs

El Forn de calç del Monàs és una obra d'Olivella (Garraf) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Seguint el Camí Antic d'Olivella cap a la Crivellera, en paral·lel al camí es troba el Coster de la Bóta, al voltant del qual situem el forn, a les faldes del Puig del Monars.
Estructura arquitectònica alçada amb murs de maçoneria. Es conserva l'obertura de la boca, prolongada en la superfície, amb volta de canó bastida amb maons i morter.
Parcialment coberta per la vegetació circumdant, però en prou bon estat de conservació en comparació amb els altres forns del terme municipal d'Olivella.

## Història

Intervingut per l'Ajuntament d'Olivella com a complement de l'arranjament del camí de Can Turiols.
Construït per Ramon Vidal de Ca la Laieta Vella.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Forn de calç del Monàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Moose Goheen

Francis Xavier "Moose" Goheen (White Bear Lake, Minnesota, 8 de febrer de 1894 - Saint Paul, Minnesota, 13 de novembre de 1979) va ser un jugador d'hoquei sobre gel estatunidenc que va competir a començaments del segle xx.
Mentre estudiava a la Universitat d'Indiana Goheen fou un destacat esportista en futbol americà, beisbol i hoquei sobre gel.
Goheen va formar part de l'equip del St. Paul Athletic Club que va guanyar els campionats d'hoquei amateur dels Estats Units en les temporades 1915-16 i 1916-17. En finalitzar la temporada 1916-17 Goheen es va allistar a l'exèrcit dels Estats Units i va servir a Europa durant la Primera Guerra Mundial. En finalitzar la guerra va tornar al St. Paul Athletic Club. El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers. En ells guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre gel, després de perdre la final contra la selecció del Canadà. Fora de l'hoquei, Goheen va treballar a la Northern States Power Company, refusant participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de Chamonix de 1924, així com diverses ofertes per jugar a la NHL amb els Boston Bruins i Toronto Maple Leafs.
El 1952 Moose Goheen va ser incorporat al Hockey Hall of Fame. També va ser escollit per formar part del Minnesota Sports Hall of Fame el 1958 i el United States Hockey Hall of Fame el 1973.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Moose Goheen a Hockey Hall of Fame and Museum
* 1 2 Kelly, Malcolm G.; Askin, Mark. The Complete Idiot's Guide to Hockey. Pearson Education, Inc., 2002, p. 32.
* 1 2 «Moose Goheen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 9 desembre 2017].
# Estàtua de la deessa Narundi

L'Estàtua de la deessa Narundi, és una escultura que data de l'any 2100 aC., de l'època de l'Imperi elamita, en fārsi: تمدن عیلام situat a l'est de Sumer i Accad, a l'actual sud-oest de l'Iran. Els elamites deien el seu país Haltamti (en elamita tardà: Atamti), del qual els seus veïns accadis van adaptar com Elam. L'alt Elam va ser posteriorment més identificat per la seva capital, Susa, i geògrafs posteriors a Ptolemeu la van nomenar Susiana. El nom d'Elam en persa antic va ser Hujiyā; el qual sobreviu en el nom de la província Khuzestan, la qual junt amb Fars contenen les restes de l'antic regne d'Elam.
L'estàtua s'exposa al Museu del Louvre, de París, (França).

## Troballa i història

L'escultura va ser trobada en dues èpoques, primer va ser descobert el cap l'any 1904 per Jacques de Morgan, i la resta del cos el 1907, a la part sud del Temple de Ninhursag, situat en Susa o (Shushan), antiga capital de l'imperi elamita, situada a uns 240 km a l'est del riu Tigris, al sud-oest de l'actual Iran. Avui dia, de l'antiga ciutat només queda un gran camp de ruïnes, encara que existeix una ciutat a la rodalia que deriva del seu nom, (Shush).

## Descripció

L'escultura té dues inscripcions, una en llengua elamita amb el nom de la deessa Narundi i una altra en llengua accadi, que descriu el donant de la figura, Kutik-Inshushinnak o Puzur-Inshushinak, últim rei de la dinastia elamita d'Awan, successor del rei Khita, era possiblement el seu nebot. És el rei més conegut de la dinastia, gràcies a les inscripcions que va deixar. Va ser governador de Susa, abans d'accedir al tron, en el qual es va mantenir entre els anys 2240-2220 aC.
* Material: pedra calcària.
* Alçada: 1,09 metres.
* Amplada: 0,47 metres.

## Referències

* 1 2 3 4 Herbin, Nancie; Caubet, Annie. «Work Statue of the Goddess Narundi» (en anglès). Museu del Louvre. Department of Near Eastern Antiquities: Iran. Arxivat de l'original el 2017-01-18. [Consulta: 18 gener 2017].