OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fontego dei Turchi

El Fontego dei Turchi (en italià, Fondaco dei Turchi) és un palau de Venècia, situat al sestiere de Santa Croce i amb façana al Gran Canal, proper al Fontego del Megio i enfront de l'església di San Marcuola de Cannaregio.

## Història

El palau es construí en la primera meitat del segle xiii per Giacomo Palmieri, un exiliat de Pesaro. La República de Venècia el va comprar en 1381 per a Nicolau II d'Este, convertint-se des d'aleshores en l'edifici on el Senat allotjava els visitants més il·lustres.
A partir de l'any 1621 l'edifici s'arrenda als comerciants turcs amb la funció d'empori comercial. Servia al mateix temps com a allotjament, magatzem i mercat per als comerciants turcs, tal com feia el Fondaco dei Tedeschi per als alemanys. Entre altres coses, els turcs importaven cera, oli cru i llana.
A pesar de l'abolició de la República veneciana per Napoleó el 1797, els turcs hi continuaren vivint al Fontego fins a 1838. A partir d'aquest any torna a ser propietat municipal. Entre els anys 1858 i 1869 es realitzà una profunda restauració, o més bé reconstrucció recordant l'estil vèneto-romà d'Orient.
Des de 1890 a 1923, fou la seu del Museu Correr. Més tard, 1923, es traslladà a les Procuratie Nuove i a l'Ala Napoleonica, a la plaça de Sant Marc. Actualment allotja la seu del Museo di Storia Naturale di Venezia (Museu d'Història Natural de Venècia) amb col·leccions històriques de flora i fauna, i un aquari.

## Descripció

El Fontego dei Turchi és un palau de dues plantes, configurat definitivament després de la desafortunada restauració del segle xix de Federico Berchet. No obstant això, encara són llegibles alguns elements de l'estructura típica dels fondaco (magatzem) i de l'estil vèneto-romà d'Orient que caracteritzava l'edifici en el segle xiii.
La poca alçada de l'edifici és una característica comuna als fondaco, ja que la seua funció era, sobretot, de magatzems. La façana de la planta baixa presenta deu arcs de mig punt i una llotja amb divuit arcs de dimensions menors en el segon pis, inspirant-se en la façana vella. Berchet va afegir dues torres als costats, elevant l'altura a tres plantes. La façana està rematada amb merlets, absents com les torres abans de la restauració.

## Personatges vinculats al Fontego

* Nicolau II d'Este: en 1381 el Fontego fou cedit per la República al marqués del Ducat de Ferrara.
* Joan VIII Paleòleg: emperador romà d'Orient, s'allotjà al Fontego en 1438.
* Alfons II d'Este: duc de Ferrara, allotjat al Fontego en 1562.

## Galeria fotogràfica

* Vista lateral
* Vista de l'edifici
* Detall de la decoració d'un ingrés lateral
* Foto de l'interior, Museo civico di storia naturale (Venezia)

## Bibliografia

* Marcello Brusegan. La grande guida dei monumenti di Venezia. Roma, Newton & Compton, 2005. ISBN 88-541-0475-2.
* Guida d'Italia – Venezia. 3$^a$ ed. Milano, Touring Editore, 2007. ISBN 978-88-365-4347-2.

## Enllaços externs

* Pàgina del Museo di Storia Naturale amb seu al Fontego dei Turchi
# Seqüències

Seqüències és un llibre de poemes escrit per Joan Maragall i publicat l'any 1911.

## Estructura

El llibre recull els següents poemes originals:
Seguit de les vistes al mar
* La ginesta altra vegada!
* La mar estava alegre, aquest migdia
* Flameja al sol ponent l'estol de veles
* El pi d'Estrac
* Allà en les llunyanies de la mar
* Comença la tardor damunt dels camps
* Tot plegat mar i cel s'ha ennegrit
* La fageda d'en Jordà (1908)
Represa d'Haidé i altres
* Represa d'Haidé
* Havent sentit Beethoven per Miecio Horszowski infant
* La sirena (fragment)
* Primer dol
* En una casa nova
* Fi d'any
Oda nova a Barcelona
* Oda nova a Barcelona (1909)
La fi del comte l'Arnau i Cant Espiritual
* La fi del comte Arnau
* Cant Espiritual

## Referències

* ↑ «Seqüències. | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana». [Consulta: 9 desembre 2024].
* ↑ «El comte Arnau». Web del museu. Centre de Documentació i Museu de les Arts Escèniques, 2012. [Consulta: 20 octubre 2012].

## Enllaços externs

* Índex del llibre a escriptors.cat
# Luis Sáenz Peña

Luis Sáenz Peña Dávila (Buenos Aires, 2 d'abril del 1822 - Buenos Aires, 4 de desembre del 1907) fou un advocat, polític, president de l'Argentina entre els anys 1892 i 1895 (any en què fou forçat a dimitir del seu càrrec) i pare del també president argentí Roque Sáenz Peña.

## Referències

* 1 2 la guía de Historia. «Luis Sáenz Peña» (en (castellà)). [Consulta: 2 abril 2016].
* ↑ Mendelevich, Pablo, 2010. El Final. Buenos Aires: Ediciones B. ISBN 9789876271660
* ↑ Biografías y Vidas (castellà)

## Bibliografia

* Rosa, José María, 1974. Historia Argentina. Buenos Aires: Editorial Oriente S.A.

## Enllaços externs

* YouTube (castellà)
* Argentina Histórica (castellà)
# Micaià

Micaià (en hebreu: מיכיהו Mikay'hu Qui és com Yahvè?) fill d'Imlà, va ser un profeta hebreu que segons la Bíblia va viure en temps de Josafat, el quart rei de Judà.
Josafat, el rei de Judà, va visitar el rei d'Israel Acab i li va preguntar si aniria amb ell a atacar la ciutat de Ramoth-Gilead, que estava sota el domini del rei d'Aram. Josafat l'hi va demanar també que consultés primer "la paraula de Jehovà". Acab va cridar els seus profetes i va preguntar si havia d'anar a lluitar contra aquella ciutat. Els profetes van respondre dient al rei d'Israel que anés a la batalla, que Déu posaria la ciutat de Ramoth-Gilead a les seves mans. Josafat va preguntar al rei si no hi havia altres profetes per proposar-los-hi la qüestió, i Acab va mencionar Micaià, fill d'Imlà, però va dir que rebutjava les seves profecies, perquè en el passat no havia profetitzat a favor d'ell. Davant la insistència de Josafat, van enviar un missatger a buscar Micaià perquè donés la seva profecia. El missatger va advertir al profeta que Acab volia una resposta favorable. Micaià va respondre que donaria la resposta que Déu li enviés.
Micaià es va presentar davant del rei d'Israel, i en ser preguntat si Acab havia d'entrar en batalla va respondre inicialment igual als altres profetes, però Acab va insistir i Micaià va donar la veritable profecia, inspirada per Jehovà: Va explicar que Déu s'havia reunit amb els principals del cel per veure qui acomiadaria Acab quan entrés en batalla, ja que havia de morir. Al mateix temps va presentar un "esperit mentider que parlava per boca dels profetes", i que feia que les profecies donades fins llavors pels altres profetes fossin falses, provocades per aquell esperit. Enfadat Acab pel que l'hi havia dit Micaià, el va fer tancar a la presó fins que tornés de la batalla.
Acab, tal vegada preocupat, es va disfressar i es va presentar a la batalla en un lloc secundari, sense conduir les seves tropes. No obstant, el rei va ser mort a la batalla, ferit per una fletxa disparada a l'atzar, complint-se així la profecia i contradient les falses promeses dels 400 profetes que havien predit la victòria.
Aquesta història també s'explica al Segon llibre de les Cròniques, capítol 18.

## Referències

* ↑ Primer llibre dels Reis, 22:1-12
* ↑ 1 Reis, 22:6
* ↑ I Reis 22:7-14
* ↑ 1 Reis, 22:19-27
# Yahya ibn Ismaïl al-Mamun

Yahya ibn Ismaïl al-Mamun (àrab: يحيى بن إسماعيل المأمون, Yaḥyà b. Ismāʿīl al-Maʾmūn) (mort a Còrdova, 1075) fou un membre de la dinastia Banu Dhi-n-Nun i sobirà de l'emirat de Tulàytula (Toledo) entre els anys 1043 i 1075.

## Orígens

Era fill d'Ismaïl ibn Dhi-n-Nun, a qui va succeir al govern de l'emirat, amb el títol d'Al-Mamun.

## Govern

Va ser capaç de crear una brillant i luxosa cort, i de fer grans obres per a l'embelliment de la ciutat. El seu regnat, però, no va ser gens tranquil i va haver d'enfrontar un bon nombre de conflictes.
Després d'una sèrie d'atacs de Ferran I de Castella, va haver de jurar com a vassall, el 1062. Malgrat això va ajudar al seu gendre, Abd-al-Màlik de València, quan el rei castellà va assetjar la ciutat. Més tard Ferran, malalt, hagué d'abandonar València i Al-Mamun aprofità el moment i es va apoderar de la taifa en 1064, que va ser incorporada a la de Toledo fins a la seva mort en 1075.
També va guerrejar contra Sulayman ibn Muhàmmad al-Mustaín de l'emirat de Saraqusta i després contra Abu-Bakr Muhàmmad al-Mudhàffar de l'emirat de Batalyaws.
Més tard, intentà ocupar la República de Qurtuba, i arribà a assetjar Qurtuba el 1069, però fracassà quan Al-Mútamid de l'emirat d'Ixbíliya va acudir en ajuda de l'antiga capital del Califat.
En 1072 va acollir a Toledo Alfons VI de Castella, que havia perdut el tron a mans de son germà Sanç II. A partir d'aquí es va desenvolupar una gran amistat entre els dos sobirans i Al-Mamún seria, fins a la seva mort, aliat fidel del monarca castellà.
En 1074, un tal Ibn Ocasha s'apoderà de Còrdova i li va oferir la ciutat. Al-Mamun es va traslladar a Còrdova, on va morir enverinat (no sabem per qui) en 1075. A Toledo el va succeir el seu net Yahya al-Qàdir, fill de son fill, Ismaïl ibn Yahya, mort abans que ell. En València s'alçà Abu-Bakr ibn Abd-al-Aziz, germà d'Abd-al-Màlik, que recuperà el tron per a la seva família.

## Consort

Va estar casat amb Zayda que més tard es faria cristiana amb el nom d'Isabel, i es casaria amb Alfons VI de Castella.
# Lepagia gaumensis

Lepagia gaumensis és una espècie poc coneguda de rèptil mamiferoide de la mida d'un ratolí i de dieta carnívora. Visqué durant el Triàsic superior a Europa. La filiació exacta del gènere Lepagia és incerta, en part a causa del poc material que se n'ha trobat (algunes dents). Sembla més o menys proper a Probainognathus, un animal sud-americà una mica més antic. El gènere Lepagia fou descrit per Hahn, Wild i Wouters el 1987 en honor de Lepage.
Se n'han trobat restes fòssils als estrats norians-retians d'Habay-la-Vielle, Hallau, Saint-Nicolas-de-Port a Bèlgica, Suïssa i França, respectivament.

## Referències

* ↑ Kielan-Jaworowska, Cifelli i Luo, 2004, p. 22.

## Bibliografia

* Kielan-Jaworowska, Z.; Cifelli, R. L.; Luo, Z.-X. Mammals from the Age of Dinosaurs: Origins, Evolution, and Structure (en anglès). Columbia University Press, 2004. ISBN 0-231-11918-6.
# Gai Juni Silà (cònsol l'any 10)

Gai Juni Silà (en llatí Caius Junius C. F. M. N. Silanus) va ser un sacerdot i magistrat romà. Formava part de la gens Júnia, i era de la família dels Silà.
Els Fasti el descriuen com a Flamen Martialis. Va ser elegit cònsol l'any 10 juntament a Publi Corneli Dolabel·la. Es podria pensar que era fill de Gai Juni Silà, que va ser cònsol l'any 17 aC, però el Fasti l'anomenen C. F. M. N. Silanus i el cònsol de l'any 17 aC era fill de Gai i, per tant, hauria de ser C. F. C. N.
Va ser procònsol de la província romana d'Àsia l'any 22 i va ser acusat de malversació pels provincials. A aquesta acusació els seus enemics al senat van afegir la de majestas (traïció) i sacrilegi contra August. Tàcit diu que aquestes acusacions es van fer per evitar que els amics de Silà poguessin declarar. Es va proposar desterrar-lo a l'illa de Gyaros, però Tiberi va canviar el lloc pel Monte Cinto, a l'illa de Còrsega, més hospitalària.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 821.
# Bab al-Faraj

Bab al-Faraj (àrab: باب الفرج, Bāb al-Faraj, ‘Porta de l'Alleugeriment’), també coneguda com a Bab al-Bawabjiyah (àrab: باب البوابجية, Bāb al-Bawābjiyya) o Bab al-Manakhliyah (àrab: باب المناخلية, Bāb al-Manāẖliyya) és una de les antigues portes de Damasc, capital de Síria. La porta es va construir com a part integrant d'un gran programa de refortificació de la ciutat després de la seva presa per Nur-ad-Din Zangi el 1154. La porta bessona creua un pont sobre el riu Barada que recorre les muralles de la part nord de Damasc.
La porta destaca per ser l'única porta supervivent de la ciutat que es va construir després de la conquesta musulmana de Damasc.

## Història

La porta, situada al tram de la muralla del nord, prop de l'angle nord-est de la ciutadella, va ser construïda durant el període aiúbida per Nur-ad-Din Zangi el 1154–55. As-Sàlih Ayyub va fortificar encara més la porta el 1239–40 i va afegir una altra porta al nord de la porta original. Bab al-Faraj va ser reconstruïda de nou el 1396–1397 durant el domini dels mamelucs.
La porta va ser renovada i restaurada a la dècada de 1980. Les dues portes separades estan connectades per un carreró estret amb teulada d'acer que avui dia serveix com a soc petites peces de ferro i claus. La porta nord s'obre al carrer modern d'al-Malik Faisal, i encara serveix com a principal entrada nord-oest a la Ciutat vella.
El brancal oriental de la porta original de Nur-ad-Din encara és visible, mentre que l'occidental ha estat absorbit per les botigues del voltant. El brancal està decorat amb una combinació de motllures d'estil alepí i gravats de tres fulles sense tiges. Les addicions posteriors d'as-Sàlih van incloure una columna monolítica reutilitzada com a llinda, i les quatre mènsules sobre l'arc de relleu.

## Referències

* 1 2 3 4 Allen, 1999, p. Bab al-Faraj.
* ↑ Darke, 2006, p. 93.
* ↑ «Bab Al-Faraj» (en anglès). Love Damascus. [Consulta: 3 desembre 2023].
* 1 2 Burns, 2005, p. 218.
* ↑ Guilhot, Mouton i Piaton, 2018.

## Bibliografia

* Allen, Terry. Ayyubid Architecture (en anglès). Occidental: Solipsist Press, 1999. ISBN 0-944940-02-1.
* Burns, Ross. Damascus: A History (en anglès). Routledge, 2005. ISBN 0-415-27105-3.
* Darke, Diana. Syria (en anlès). Bradt Travel Guides, 2006. ISBN 9781841621623.
* Guilhot, Jean-Olivier; Mouton, Jean-Michel; Piaton, Claudine «Portes et murailles de Damas de l'Antiquité aux premiers mamlouks : Histoire, architecture, épigraphie. Nouvelle édition». Presses de l’Ifpo, 2018. DOI: 10.4000/books.ifpo.12299.
# Can Vila (Bàscara)

Can Vila és una casa del municipi de Bàscara (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat dins del nucli antic de la població de Bàscara, a l'extrem nord del terme i delimitat entre la plaça i la travessera de l'Església.
Edifici cantoner de planta rectangular, format per diversos cossos adossats, amb les cobertes de teula d'una i dues vessants i distribuït en planta baixa i dos pisos. La façana principal, orientada a la travessera de l'Església, és asimètrica i presenta un gran portal de mig punt adovellat, situat a la cantonada entre els cos principal i una de les ampliacions posteriors. La resta d'obertures són rectangulars i estan emmarcades amb carreus de pedra ben desbastats i les llindes planes. Destaquen les dues finestres cantoneres situades damunt del portal d'accés i el parament esgrafiat simulant carreus ben desbastats, del segle xviii. La façana orientada a la plaça presenta un cos adossat amb terrassa al nivell del primer pis, i tres voltes d'arc rebaixat a la planta baixa, que conserven restes de l'encanyissat. Sota les voltes hi ha un portal d'accés directe a l'habitatge. L'interior presenta estances cobertes amb voltes i d'altres amb empostissats de fusta.
La construcció, tot i que reformada, és bastida amb pedra desbastada i còdols lligats amb morter de calç.

## Història

L'edifici fou bastit com a casal o palau del bisbe de Girona a la població de Bàscara, durant l'edat mitjana. Sabem que aquest palau episcopal estava fortificat, fins i tot en algun document se'l anomena castell, i estava administrat pel castellà, representant del bisbe.
Mitjançant un document de l'any 1347, sabem que el palau amenaçava ruïna davant el perill d'enderrocament de la torre del palau. Hi ha documentades diverses estades dels bisbes al palau, de les que destaca la iniciada el desembre de 1420 i finalitzada el gener 1421. En aquest període, la població fou la capital provisional de la diòcesi.
Els terratrèmols succeïts entre els anys 1427 i 1428 van malmetre considerablement l'edifici, tot i que no es restaurà de seguida, ja que l'any 1437 es feu una relació dels espais i les estances que calia reparar. Actualment no es conserva cap element d'aquest palau que correspongui a l'època medieval.
Entre els segles xvii i xviii, l'edifici fou la casa pairal dels notaris del mateix nom, que es varen emparentar amb els Castelló. Entre els seus membres més importants destaquen Ramón Castelló Vila, notari de Bàscara, i Miquel Castelló Vila, canonge de la catedral. S'ha conservat el testimoni del pas i l'estada a la població del rei Felip V l'any 1702. Venia de les guerres del nord d'Itàlia i anava cap a Madrid. El rei s'allotjà a l'edifici de can Vila, propietat en aquell moment de Teresa Vilar Vila.
Per la documentació antiga que es conserva sabem que la façana principal presentava un parament arrebossat i decorat amb esgrafiats, datat al segle xviii i actualment desaparegut.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 gener 2014].
# Teatre físic

El teatre físic és una tècnica d'interpretació teatral que es va començar al segle XIX i que es caracteritza per construir els personatges i les seves emocions mitjançant les accions. Amb aquesta tècnica, els actors poden treballar en monòlegs, diàlegs i en tota mena d'obres teatrals, clàssiques o modernes.
Va néixer buscant la llibertat expressiva i la "protecció psicològica" dels actors, ja que a aquests no els cal "sentir" el que sent el seu personatge, ni cercar en el seu passat ni interior aquestes emocions, ni la qualitat de la seva actuació depèn de l'estat anímic, mental i emocional del dia. Es contraposa al mètode de Lee Strasberg, en què aquest parteix d'emocions per a crear les accions i així crear el personatge. Alguns directors i desenvolupadors del teatre físic són Antonin Artaud, Pina Bausch, Jerzy Grotowski, Vsévolod Meierhold, Peter Brook, Jacques Lecoq, Eugenio Barba, Étienne Decroux, Ariane Mnouchkine i Tadashi Suzuki.
Desenvolupat per la commedia dell'arte, actualment també fusiona tècniques de dansa, circ, arts marcials, clown, etc.

## Vegeu també

* Sistema Stanislavski
* Dansa-teatre
* Arts vives

## Referències

* ↑ Dymphna., Callery,. Through the body: a practical guide to physical theatre. Nova York: Routledge, 2001. ISBN 1854596306.
* ↑ «Physical theatre». The Academy Literature and Drama Website. Arxivat de l'original el 2013-10-24.
* ↑ «Què és el teatre físic». Companyia de teatre físic "4DR". Arxivat de l'original el 2014-05-02.

## Enllaços externs

* Centre de Teatre Físic
# High Falls

High Falls és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 627 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, High Falls tenia 627 habitants, 271 habitatges, i 169 famílies. La densitat de població era de 201,7 habitants per km².
Dels 271 habitatges en un 26,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 48,3% hi vivien parelles casades, en un 10,7% dones solteres, i en un 37,3% no eren unitats familiars. En el 33,6% dels habitatges hi vivien persones soles el 10,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 22,5% tenia menys de 18 anys, un 5,9% entre 18 i 24, un 27,1% entre 25 i 44, un 30,9% de 45 a 60 i un 13,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 84,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 35.735 $ i la renda mediana per família de 52.895 $. Els homes tenien una renda mediana de 31.339 $ mentre que les dones 27.500 $. La renda per capita de la població era de 18.781 $. Entorn del 12,1% de les famílies i el 8,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- High Falls». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- High Falls». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Banc Central de la República Popular Democràtica de Corea

El Banc Central de la República Popular Democràtica de Corea (en coreà: 조선민주주의인민공화국 중앙은행) és el banc central de Corea del Nord. Va ser fundat i establert el 6 de desembre de 1947, i és el banc emissor del Wŏn nord-coreà. Ri Kwang-gon és el president d'aquesta entitat des d'abril del 2009, però va ser succeït des del canvi de poder en favor d'un candidat proposat pel líder Kim Jong-un.

## Història

El 15 de febrer de 1946, es va anunciar la creació d'un banc central per a Corea del Nord, la part de la península de Corea que estava sota el control de les Forces Armades Soviètiques. Tanmateix, el banc va fallar en el compliment dels seus objectius, sent insostenible pels seus costos d'operació, i després d'una capitalització ineficaç de 100 milions de wŏns. El comitè de govern de Corea del Nord no seguiria mantenint a un banc tan desfavorable, i tria el crear-ho sobre la base del "Banc dels Grangers", que existia per a aquest moment. Posteriorment, en 1946 les funcions i serveis de la banca van ser consolidats en dues institucions principalment, el Banc Central de la República Popular Democràtica de Corea i el Banc dels Agricultors. Per a juny de 1947, prop d'1,000 milions de wŏns van ser concentrats al Banc Central, permetent-li estendre una línia de crèdit que va totalitzar uns 900 milions de wŏns, i donada per afavorir el creixement i reparació de l'economia i la seva rehabilitació. Aquesta consolidació es va reflectir en una tornada als objectius originals del Comitè de Poder Popular, que volia mantenir un control molt proper de la totalitat de l'economia i les seves activitats, molt a la manera soviètica; i qualsevol intent opositor per part del comitè al capdavant dels seus dirigents i que volgués una banca en mans del poble serien remoguts dels seus llocs. El 6 de desembre de 1947, un programa de reforma integral a les polítiques monetàries va ser anunciat.
En 1959, el Banc Central i el de l'Agricultura van ser fusionats en la forma de l'actual Banc Central de la República Popular Democràtica de Corea. El Banc de Comerç Exterior de la República Popular de Corea del Nord després seria establert per manejar el comerç exterior fet com un intermediari del Banc Central de la República Popular Democràtica de Corea en les seves negociacions internacionals.Aquest Banc Central disposa de prop de 220 sucursals.

## Actualitat

En el 2009, després d'una sèrie de devaluacions consecutives, el Banc central va determinar que per afavorir les seves mesures a favor del creixement econòmic era millor devaluar la seva moneda, la qual cosa va portar a diverses mesures dràstiques, com la impressió de nou diner circulant

## Vegeu també

* Economia de Corea del Nord

## Referències

* ↑ Ryall, Julian. «North Korean army minister 'executed with mortar round'» (en anglès), 24 octubre 20121:55PM BST. [Consulta: 31 octubre 2012].
* ↑ McCune, George M. Korea Today. READ BOOKS, 2007, p. 193.
* 1 2 Hoare, James; Pares, Susan. A political and economic dictionary of East Asia. Routledge, 2005, p. 31.
* ↑ Continua la devaluació del Won a Corea del Nord
* ↑ Dràstica revaluació del Won a Corea del Nord
# Quint Publili

Quint Publili (en llatí: Quintus Publilius) va ser un polític romà. Formava part de la gens Publília, d'origen plebeu.
Va ser elegit tribú de la plebs el 384 aC i aquell any, amb el suport del seu col·lega Marc Meni, va acusar Marc Manli Capitolí, que havia intentat una revolta dels plebeus, i de qui es deia que volia convertir-se en rei de roma o en tirà.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita VI,19,20