OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lorenzo Agustí Pons

Lorenzo Agustí Pons (Paterna, segle xx) és un arquitecte i polític valencià, alcalde de Paterna (l'Horta Nord) entre el 2007 al 2014, moment en què dimiteix al veure's implicat en un cas de corrupció.
Militant del Partit Popular (PP) des de 1994 presenta la seua candidatura a l'alcaldia de la seua ciutat a les eleccions de 2003 perdent davant del socialista Francisco Borruey i esdevenint cap de l'oposició. Durant aquest període també va ser assessor del president de la Generalitat Francisco Camps. A les següents eleccions de 2007 aconsegueix la batllia amb el 54% dels vots i 15 dels 25 escons del consistori municipal. Va revalidar l'alcaldia el 2011 amb el 52% tot i que no va poder finalitzar el seu mandat a l'esclatar un cas de prevaricació en la contractació d'una empresa municipal pel que va haver de renunciar el 2014.
Dos anys més tard Agustí va ser declarat culpable d'haver contractat per més de 500.000 € a una empresa amb la que tenia relacions professionals sense concurs públic pel que va estar set anys inhabilitat per a càrrecs públics. Lorenzo Agustí també ha sigut condemnat per diversos delictes contra la seguretat viària per la conducció sota els efectes de l'alcohol.
El 2020 va disputar a Maria José Català la presidència del PP a la ciutat de València sense èxit.

## Referències

* 1 2 «Lorenzo Agustí» (en castellà), 05-05-2011. [Consulta: 18 desembre 2022].
* 1 2 elDiariocv. «Dimite el alcalde de Paterna, Lorenzo Agustí, imputado por presunta prevaricación» (en castellà), 30-07-2014. [Consulta: 18 desembre 2022].
* ↑ Paterna, Levante-EMV |. «Lorenzo Agustí, condenado a 7 años de inhabilitación por prevaricación» (en castellà), 16-08-2016. [Consulta: 18 desembre 2022].
* ↑ Cabanes, Ignacio. «Multan al exalcalde de Paterna por conducir con el carnet retirado» (en castellà), 15-04-2021. [Consulta: 18 desembre 2022].
* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «Lorenzo Agustí da un nuevo golpe de efecto con la candidatura a la alcaldía de Paterna» (en castellà). [Consulta: 18 desembre 2022].
# Vida de Sant Léger

La Vida de Sant Léger és un poema hagiogràfic narratiu en francès antic. Es data a la fi del segle x i explica una versió de la vida de Sant Leodegari, bisbe d'Autun del segle VII.

## Text

El text consta de 240 versos octosíl·labs en apariats en rima assonant, que rimen en estrofes de sis versos (aabbcc). I aparentment es basa en una Passio llatina escrita per un monjo anomenat Ursinus.
Es tracta d'un dels primers textos en llengua d'oïl i la còpia que se'n conserva va ser feta vers l'any 1000 en un manuscrit de la catedral de Clermont, avui en dia a la biblioteca municipal d'aquesta ciutat. El text, però, és anterior; s'acostuma a datar vers 980. El manuscrit conté també un altre dels primers textos en francès: la Passió de Jesucrist.
El text fou editat per primera vegada el 1841-1874 per Champollion-Figeac i n'hi ha diversos estudis i edicions més moderns.

## Bibliografia

* De Poerck, Guy / Anne-Françoise Labie-Leurquin, «Saint Léger (Vie de)» a Dictionnaire des lettres françaises: le Moyen Âge, éd. Geneviève Hasenohr i Michel Zink, Paris, Fayard (La Pochothèque), 1994 p. 1344-1345.
* Linskill, Joseph (ed.), Saint Léger. Étude de la langue du manuscrit de Clermont-Ferrand suivie d'une édition critique du texte avec commentaire et glossaire, Paris, Droz, 1937
* Paris, Gaston, "La Vie de Saint Léger, texte revu sur le ms. de Clermont-Ferrand", Romania (1872) 3, p. 273-317

## Referències

* ↑ El text no té cap títol. El títol francès Vie de Saint Léger ha estat donat pels editors.
* ↑ Descripció del manuscrit a ARLIMA
* ↑ Accés digitalitzat

## Enllaços externs

* Fitxa a la base de dades ARLIMA
* Accés al text a la Bibliotheca Augustana; edició de Linskill
# Domenico Semeraro

Domenico Semeraro (Itàlia, 3 de febrer de 1964) és un pilot de bob suís, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1990.
El 1994 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Lillehammer, on guanyà la medalla de plata en la prova de bobs a quatre del programa de bob. Formà equip amb Gustav Weder, Donat Acklin i Kurt Meier.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or al Campionat del món de bob, així com un or al Campionat d'Europa de bob.

## Referències

* 1 2 «Domenico Semeraro Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2009-01-06. [Consulta: 26 març 2020].
* ↑ «Bobsleigh four-man world championship medalists since 1930 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 26 març 2020].
# Ciutat Jardí (barri de València)

Ciutat Jardí, més conegut com El Cedre és un barri de València, part del districte d'Algirós. Segons el cens de 2020 té 11.887 habitants, principalment residents de classe mitjana.
Està ben comunicat, ja que dins del barri es troba l'avinguda de Blasco Ibáñez i limita amb el carrer Serpis, l'avinguda del Doctor Manuel Candela/Ramon Llull i els carrers Músic Ginés i Sants Just i Pastor. A més a més té dues parades de la línia 5 de MetroValencia: Amistat i Aiora. Dins el barri es troben la Plaça del Cedre i la Plaça d'Hondures, dos zones amb molta restauració i locals d'oci. Així mateix fita amb els barris de l'Illa Perduda, l'Amistat, la Carrasca i la Vega Baixa.
En quant al patrimoni històric, destaca el Palauet d'Aiora, un palau d'arquitectura eclèctica situat al límit sud del barri amb el d'Aiora. També hi ha les cases de la Senyera, originalment construïdes l'any 1929 amb el nom de Cooperativa de Cases Barates La Senyera, situades actualment en el carrer José d'Orga prop de la Plaça del Cedre.
A més de comptar amb el Col·legi Públic Explorador Andrés i una seu de la Universitat Popular de València, fa límit amb l'IES El Cabanyal, l'IES Ramon Llull i l'IES Serpis.

## Referències

* ↑ «Districte 13 Barri 2». Estadístiques del barri de Ciutat Jardí. Oficina d'Estadística de l'Ajuntament de València
* ↑ «Els botellots a la plaça del Cedre de València continuen el primer cap de setmana sense toc de queda». À Punt, 11-09-2021.

## Enllaços externs

* Plànol de Ciutat Jardí a la web de l'Ajuntament de València
# Porta Salaria

La Porta Salaria era una porta de la Muralla Aureliana a Roma, demolida en 1921.

## Història

La Porta Salaria va ser part de la Muralla Aureliana construïda per l'emperador Aurelià en el segle iii, i que incloïa una edificació anterior. Per ella passava la Via Salària nova, que s'unia a l'antiga Via Salària fora de la ciutat. La porta tenia un únic passatge i estava flanquejada per dues torres semicirculars. Els jardins de Sal·lusti (Horti Sallustiani) estaven situats en la ciutat just darrere la porta.
Durant la restauració empresa per l'emperador Flavi Honori a començaments del segle v, l'arc va ser enfortit a opus mixtum i, sobre seu, es van obrir tres enormes finestres.
Aquesta va ser la porta per on va entrar a Roma el rei got Alaric I per realitzar el famós saqueig de Roma. El 537, el terreny entre Porta Salaria i Castro Pretorio va ser l'escenari de l'assalt efectuat pel rei got Vitiges contra les tropes de Belisari.
A l'edat mitjana, a diferència d'altres portes de la ciutat, la Porta Salaria no va rebre un nom cristià.
El 20 de setembre de 1870, el tros de la Muralla Aureliana entre Porta Salaria i Porta Pia va ser testimoni de la fi dels Estats Pontificis. La porta va ser feta malbé pels trets de l'artilleria italiana i, a l'any següent, va ser demolida. El 1873 va ser reconstruïda seguint els plànols de l'arquitecte Virginio Vespignani.
Tanmateix, el 1921 es va decidir demolir-la novament per obrir l'àrea al trànsit. Al terreny que ocupava, ara es troba la Piazza Fiume.

## Restes

Durant la demolició de 1921 es van descobrir diversos monuments pertanyents als sepulcres que flanquejaven l'antiga Via Salària i que havien estat tornats a utilitzar per aixecar les torres. Una còpia del sepulcre de Quintus Sulpicius Maximus,un nen d'11 anys, es troba ara visible a la Piazza Fiume —l'original es troba als Museus Capitolins.
A la dreta del mur a la vora de la plaça, estan les restes de tombes del segle I aC.

## Referències

* ↑ Ball Platner, 1929, p. 567.
* ↑ Ball Platner, 1929, p. 416.
* ↑ Ball Platner, 1929, p. 487.

## Bibliografia

* Ball Platner, Samuel. A Topographical Dictionary of Ancient Rome (en anglès). Oxford University Press, 1929.
* Quercioli, Mauro (2005). Le mura e le porte di Roma. Newton Compton.(italià)
# Vella Guàrdia (FET y de las JONS)

La «Vella Guàrdia» de FET y de las JONS va ser una organització paramilitar d'extrema dreta que va existir a Espanya durant el període del règim franquista.

## Historial

Va tenir els seus orígens al març de 1942, per un decret-llei que creava la «medalla de la Vella Guàrdia» a la qual podien acollir-se aquells que havien havien estat militants dels dos partits esmentats del Decret d'Unificació —Falange Española de las JONS i la Comunió Tradicionalista.
Al capdavant d'aquesta «Vella Guàrdia» va quedar un inspector nacional, que responia davant el Secretari General de FET y de las JONS. Dependent orgànicament del partit únic, l'organització va mantenir una certa autonomia en si del «Moviment». Durant la dictadura franquista, igual que ocorreria amb la «Guàrdia de Franco» o la Confederación Nacional de Excombatientes, la Vella Guàrdia va mantenir una posició immobilista. Va deixar de funcionar com a tal a la fi de la dècada de 1950, víctima de la seva escassa operativitat; segons José Luis Rodríguez Jiménez, després de la seva desaparició una part dels seus membres s'integraria en organitzacions falangistes oposades a la línia oficial.

## Referències

* 1 2 3 Rodríguez Jiménez, 1994, p. 96.
* ↑ Rodríguez Jiménez, 1994, p. 95.
* ↑ Gil Pecharromán, 2013, p. 37.

## Bibliografia

* Gil Pecharromán, Julio. El Movimiento Nacional (1937-1977). Barcelona: Grupo Planeta, 2013. ISBN 978-84-08-12138-1.
* Rodríguez Jiménez, José Luis. Reaccionarios y golpistas: la extrema derecha en España: del tardofranquismo a la consolidación de la democracia, 1967-1982. Madrid: CSIC, 1994. ISBN 84-00-07442-4.
# Zygmunt Krasiński

Napoleon Stanisław Adam Feliks Zygmunt Krasiński AFI [ˈzɨɡmunt kraˈɕiɲskʲi] (19 de febrer de 1812, París, França - 23 de febrer de 1859, París) fou un comte polonès, tradicionalment classificat juntament amb Adam Mickiewicz i Juliusz Słowacki com un dels tres bards nacionalistes polonesos, els tres grans poetes romàntics que influencià la consciència nacional durant el període d'adhesió política a Polònia.

## Biografia i obra

Krasiński era el fill d'un general, el comte Wincenty Krasiński, de la família aristocràtica Krasiński. Estudià lleis a la Universitat de Varsòvia i a Ginebra, on va conèixer Adam Mickiewicz —qui marcà i influencià profundament el poeta. Va viure, d'aleshores ençà, a l'estranger, alternant entre Itàlia i França. Krasiński fou més conservador políticament i social que els altres dos grans poetes d'aleshores. Publicà gran part de la seva obra de forma anònima.
És conegut fonamentalment per les seves idees filosòfiques messianistes. El seu drama Nie-boska Komedia (La No-divina comèdia, 1835), retracta la tragèdia d'un món aristocràtic derrotat i substituït per un nou ordre de comunisme i democràcia, és una profecia poètica del conflicte classista i de la Revolució d'Octubre de 1917. Al seu drama Iridyon (1836), en el context de les ètiques cristianes, treballa amb la pugna d'una nació sotmesa contra el seu opressor. Hi hagué algunes representacions teatrals d'aquesta obra a Cracòvia i a Varsòvia. Els escrits de Krasiński del període estan plens d'arguments frenètics, intensament influenciats per la ficció gòtica i per Dante Alighieri. Tal com mostren les obres més famoses del poeta, està més interessat en els vessants extrems de l'essència humana, com l'odi, la desesperació o la solitud.
L'Agaj-Han (1834) de Krasiński és una de les obres més conegudes a Polònia. És una novel·la històrico-poètica molt diferent de les novel·les populars de la literatura polonesa de Walter Scott. Agaj-Han està plena de trets i motius macabres, mort i fratricidi, amb un destí tràgic que sempre plana sobre la vida humana. Més endavant (1844-1848) escrigué Psalmy Przyszłości (Psalms del futur), en què el poeta crida a l'amor i a la caritat d'acord amb les bases del cristianisme.
La seva musa fou durant molts anys la comtessa Delfina Potocka (amiga de Frédéric Chopin), amb qui mantingué un affaire des del 1836 fins al 1846. Després de la relació, va haver-hi només una amistat, i li escrigué Sen Cezary (1840) i Przedświt (1843). El 26 de juliol del 1843, Krasiński es casà amb la comtessa polonesa Eliza Branicka.

## Obres principals

* Powieści gotyckie
* Agaj-Han
* Irydion
* Nie-Boska komedia
* Przedświt
* Psalmy przyszłości
* Fantazja życia
* Listy do Delfiny Potockiej
# Jorge Núñez

Jorge Núñez (22 de gener de 1978) és un futbolista paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 2006.

## Referències

* ↑ «Paraguay's World Cup squad 2006». planetworldcup.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Jorge Núñez a National-Football-Teams.com (anglès)
# Catalino Rivarola

Catalino Rivarola (30 d'abril de 1965) és un exfutbolista paraguaià.

## Selecció del Paraguai

Va formar part de l'equip paraguaià a la Copa del Món de 1998. També jugà la Copa Amèrica de 1989 i 1991.

## Referències

* ↑ «Paraguay's World Cup squad 1998». planetworldcup.com. [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ rsssf: Paraguay record international footballers
* ↑ rsssf: Copa América 1989
* ↑ rsssf: Copa América 1991
# Ubalda García de Cañete

Ubalda García de Cañete (Asunción, 1807 - 1890) va ser l'única filla natural del dictador paraguaià José Gaspar Rodríguez de Francia (1766-1840), i neta del portuguès Jose Engracia Garcia Rodrigues de França (1737-1807).
La mare d'Ubalda era María Juana García, una amistançada del dictador. Malgrat ser filla il·legítima del seu pare i que ell no li va fer cap acte de bondat, el seu pare Francia la respectava. Un dia el dictador Francia la va trobar prostituint-se a prop de la seva residència, i en lloc de castigar-la, va declarar la prostitució una professió decent al Paraguai (ell mateix n'era client). D'aquesta manera va ordenar que les prostitutes duguessin pintes d'or al cabell, a l'estil de les dames espanyoles.
Ubalda es va casar amb Juan de la Cruz Cañete, amb qui van tenir una filla, Francisca del Rosario (1842-1928), dos anys abans de la mort de Francia. Va morir a Asunción l'any 1890, als 83 anys.

## Referències

* ↑ «El caserón de Ubalda» (en castellà). ABC Color. [Consulta: 14 gener 2020].
* ↑ «La Quinta de Ybyra’i del Dr. Francia.» (en castellà). Now Paraguay, 11-11-2021. Arxivat de l'original el 18 d’octubre 2021. [Consulta: 10 març 2021].
# Constantino Urbieta Sosa

Constantino Urbieta Sosa (12 d'agost de 1907 - 12 de desembre de 1983) fou un futbolista argentí.

## Selecció de l'Argentina

Va formar part de l'equip argentí a la Copa del Món de 1934. També fou internacional amb el Paraguai.

## Referències

* ↑ «Players Appearing for Two or More Countries». RSSSF. Arxivat de l'original el 3 agost 2008. [Consulta: 27 juny 2014].
* ↑ Constantino Urbieta Sosa Fitxa i estadístiques a la FIFA
* ↑ Constantino Urbieta Sosa at BDFA.com.ar (castellà)
* ↑ Players Appearing for Two or More Countries
# The Seafarers

The Searfarers és el tercer curtmetratge de Stanley Kubrick, estrenada el 1953 a propòsit de la Seafarers Internacional Union of North America, la unió de sindicats dels marins americans.

## Argument

El film està precedit d'una introducció a càrrec del periodista de la CBS Tom Hollenbeck, qui n'és també el narrador.
La pel·lícula fou encarregada pel Sindicat de Mariners i s'hi descriu les funcions del sindicat i els beneficis de formar-ne'n part. S'hi poden veure vaixells, tota mena de màquines, el pòster d'una dona nua, la cantina, i una reunió dels membres del sindicat.
El llarg travelling (utilització d'una dolly) de l'escena de la cantina deixa transparentar l'estil que Stanley Kubrick desenvoluparà després en els seus llargmetratges (per exemple, travelling darrere de les trinxeres a Camins de glòria, o al laberint de The Shining, o a A Clockwork Orange (La taronja mècanica) com a més coneguts).

## Referències

* ↑ «The Seafarers». Internet Movie Database. [Consulta: 14 maig 2017].
# Limbarda crithmoides

La botja groga (Limbarda crithmoides) és una espècie de planta amb flors del gènere Limbarda dins la família de les asteràcies (Asteraceae). És una planta nativa de l'Europa mediterrània i la del nord-oest, l'Àsia mediterrània i el nord d'Àfrica.
Addicionalment pot rebre els noms de fenoll marí, fonoll marí, herba cavallar, herba de dolor, olivarda, olivarda carnosa, salsó, salsona i salvió.
Les seves fulles són comestibles i autòctona als Països Catalans. És una planta halòfita que es troba a la vora de la mar i en terrenys salins de l'interior de la Vall de l'Ebre i la conca del Vinalopó, des del nivell del mar fins als 500 m.
Són plantes perennes que fan fins a 1 m d'alçada, són mates llenyoses glabres (sense pilositat). Les fulles són estretes i carnoses i sense pecíol (sèssils) de fins a 4, 5 cm de llarg. La planta té capítols grossos (15 cm) de flors, els pètals són grocs. Els fruits són aquenis pilosos de 2 a 3 mm.
Les fulles joves són comestibles crues o cuites.

## Vegeu també

* Llista de plantes de fulla comestible

## Referències

* 1 2 «Inula crithmoides». Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ «Limbarda crithmoides (L.) Dumort.» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ Bolòs i Vigo, Flora dels Països Catalans, Barcelona, 1990
* ↑ The Wild Flowers of Britain and Northern Europe published by Collins 1974

## Enllaços externs

* Inula crithmoides
* Inula crithmoides a MaltaWildPlants.com Arxivat 2006-11-12 a Wayback Machine.
# Botja

«Botja» té aquests significats:
* Botja d'escombres o botja blanca (Dorycnium pentaphyllum)
* Botja abellera o cantamisses (Dorycnium hirsutum)
* Botja d'aigua (Dorycnium rectum)
* Botja de Menorca (Dorycnium gracile)
* Espernallac (Santolina chamaecyparissus)
* Mata de moro (Aster squamatus)
* Flor sense virtut, botja amarga o maleïda (Linum tenuifolium)
* Botgeta o herba de les set sagnies (Lithospermum fruticosum)
* Herba menuda (Artemisia alba)
* Gavó groc (Ononis natrix)
* Herba de Santa Quitèria (Mercurialis tomentosa)
* Creuetes (Teucrium pseudochamaepitys)
* Botja de cuques o botja rasparella (Anthyllis cytisoides)
* Botja fina (Anthyllis terniflora)
* Estepa blanca (Cistus albidus)
* Estepa negra (Cistus monspeliensis)
* Foixarda o cogullada (Globularia alypum)
* Afrontallauradors (Plantago afra)
* Botgeta gangrenosa o bufafoc (Plantago sempervivens)
* Sempreviva borda (Helichrysum italicum)
* Botja de l'era o sempreviva de mont (Helichrysum stoechas)
* Broida (Artemisia abrotanum)
* Botja bovera o botja rossa (Artemisia campestris)
* Botja pudent (Artemisia herba-alba)
* Altimira (Artemisia vulgaris)
* Botja llemenosa (Artemisia campestris)
* Botja blava (Coronilla minima)
* Botja d'escompissos o ginestera (Cytisus fontanesii)
* Espígol o botja de Sant Joan (Lavandula angustifolia)
* Botja groga (Limbarda crithmoides)
* Argelagueta, botgeta de la sang o botja de roca (Alyssum spinosum)

## Vegeu també

* Botja blanca
* Botja groga
# Felip de Boïl i de la Scala

Felip de Boïl i de la Scala (País Valencià, ? - Mallorca, 1348), segon senyor de Manises, conseller reial, mestre racional (1320-30) i tresorer (1330-36) de Jaume II i d'Alfons el Benigne. Governador general i reformador de Mallorca.
Fill de Pere de Boïl i d'Aragó. Prengué part en la conquesta aragonesa de Sardenya (1323), de la qual fou designat reformador amb Bernat de Boixadors el 1326. Ambdós hagueren d'enfrontar-se amb la revolta sarda.
Participà en l'expedició de Pere el Cerimoniós a Mallorca, on fou nomenat delegat especial per negociar la rendició dels castells d'Alaró, Santueri i Pollença. Participà en les campanyes al Rosselló (1343-44) destinades a desposseir Jaume III de Mallorca del seu regne. Fou governador de Perpinyà el 1344, i governador de Mallorca amb el títol de reformador de Mallorca des del 1345, on organitzà la repressió contra els fidels de Jaume III (1345-1348). El rei Jaume li concedí la jurisdicció de Manises (1329).

## Referències

* ↑ «Boïl i de la Scala, Felip de». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 2. Palma: Promomallorca, p. 175-176. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Felip de Boïl i de La Scala». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Resolució 1535 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 1535 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides fou adoptada per unanimitat el 26 de març de 2004. Després de reafirmar les resolucions 1373 (2001), 1377 (2001) i 1456 (2003), el Consell va reestructurar el Comitè contra el Terrorisme per millorar l'aplicació de mesures antiterroristes.

## Resolució
### Observacions

El Consell de Seguretat va reafirmar que el terrorisme constitueix una amenaça per a la pau i la seguretat internacionals i que estava decidit a combatre el terrorisme d'acord amb la Carta de les Nacions Unides. Va recordar als estats que les mesures adoptades per combatre el terrorisme havien d'estar d'acord amb el dret internacional, i va instar els països a formar part de les convencions i protocols internacionals relacionats amb el terrorisme.
El preàmbul de la resolució també va donar la benvinguda als progressos realitzats pel Comitè contra el Terrorisme en el seguiment de l'aplicació de la Resolució 1373. Va destacar el paper de les organitzacions internacionals, regionals i subregionals en la lluita contra el terrorisme. Mentrestant, el Consell va assenyalar que alguns estats necessitaven assistència per implementar la Resolució 1373 i la necessitat que el Comitè visités països per supervisar la implementació de la resolució.

### Actes

El Consell de Seguretat va decidir que el Comitè comprendria el "Ple" integrat pels estats membres del Consell de Seguretat i el "Buró", assistit per la Direcció Executiva del Comitè contra el Terrorisme (CTED) com una missió política especial amb un mandat inicial fins al 31 de desembre de 2007. El CTED seria responsable de garantir el seguiment de totes les decisions del Comitè; facilitant la prestació d'assistència als estats per tal d'impulsar la seva aplicació de la Resolució 1373; i supervisar la recollida de tota la informació adequada en la implementació de seguiment, entre d'altres.
La resolució va instruir al Director Executiu de la CTED a presentar un pla per al CTED, que va demanar al president que portés al Consell de Seguretat per a la seva aprovació. Va concloure subratllant la importància del funcionament eficaç de la Comissió i d'informar periòdicament sobre el seu progrés.

## Referències

* ↑ «Security Council restructures counter-terrorism committee, to strengthen implementation of 2001 anti-terrorism resolution». United Nations, 26-03-2004.
* ↑ Ankersen, Christopher; O'Leary, Michael. Understanding global terror. Wiley-Blackwell, 2007, p. 199. ISBN 978-0-7456-3459-3.
* ↑ Centre of Excellence Defence Against Terrorism. Legal Aspects of Combating Terrorism, Volume 47. IOS Press, 2008, p. 27. ISBN 978-1-58603-930-1.
* ↑ Wallensteen, Peter; Staibano, Carina. International sanctions: between words and wars in the global system. Routledge, 2005, p. 45. ISBN 978-0-415-35596-4.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 1501 a la 1600 (2003 - 2005)

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org