OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# María de Zozaya

María de Zozaya i Arramendi, de vegades anomenada Zozoya, (Oieregi, Nafarroa, 1530 - Logronyo, 1609) va ser processada de bruixeria el 1609, durant les proves de bruixes basques que formaven part de la Inquisició espanyola.
María de Zozaya va ser una dona del Regne de Navarra, nascuda a Oieregi i resident a la localitat d'Errenteria, avui dia a la província de Guipúscoa, i presumptament bruixa de l'aquelarre de la mateixa ciutat. El 1609 María de Zozaya, de 79 anys, fou detinguda per l'inquisidor Valle Alvarado, i va ser lliurada a la Inquisició espanyola acusada de ser una bruixa. Va ser jutjada juntament amb un grup de dones que es deia que havia liderat, en el context del judici de les bruixes de Zugarramurdi. La seva confessió inclou l'elogi pel plaer sexual. També va declarar que una aparició la reemplaça al llit quan va anar al dissabte. Es diu que un jove sacerdot del mateix poble va sortir a caçar tot el dia sense haver-hi cap llebre. Va culpar a María de Zozaya que, segons sembla, va confessar als inquisidors que, després que el sacerdot passés la seva casa, es va convertir en una llebre i va anar cap a ell i els seus cadells durant tot el dia, arribant a esgotar-los. Va dir que això va passar vuit vegades durant el 1609. Després de ser empresonada va morir a la presó de Logronyo nou mesos després del seu ingrés, quan tenia 80 anys. Després de la seva mort, els seus ossos van ser cremats com a part d'un acte de fe públic.

## llibre

L'escriptor Xabier Susperregi (Errenteria, 1971) va escriure l'any 2024 el llibre María de Zozaya sobre María de Zozaya, la presentació de la qual es va fer a Errenteria el 13 de març de 2024.

## Referències

* 1 2 3 4 Greer, Germaine. The change: women, aging, and the menopause. Nova York: Knopf, 1992, p. 355. ISBN 0394582691.
* ↑ «Zozaya, María de». Auñamendi Eusko Entziklopledia - Bernardo Estornés Lasa Funtsa [Consulta: 9 febrer 2018].
* 1 2 Henningsen, Gustav (ed.). The Salazar documents Insquisitor Alonso de Salazar Frías and others on the Basque witch persecution. Leiden: Brill, 2004, p. 136. ISBN 9781429426879.
* ↑ Corben, Herbert C. The struggle to understand: a history of human wonder & discovery. Buffalo, N.Y.: Prometheus Books, 1991, p. 218. ISBN 0879756837.
* ↑ Godly zeal and furious rage: The Witch in Early Modern Europe. Londres: Routledge, 2011. ISBN 9780203819029.
* ↑ Witchcraft in Europe, 1100-1700; a documentary history. Ed. Alan C. Kors and Edward Peters. Filadèlfia: Univ. of Pennsylvania Press, 1972, p. 409. ISBN 9780812276459.
* ↑ «Una dedicatoria especial a María de Zozaya» (en castellà), 14-03-2024. [Consulta: 7 maig 2024].
# Constantí Contomites

Constantí Contomites (grec medieval: Κωνσταντῖνος Κοντομύτης, Konstandinos Kondomitis; fl. 841-860) fou un noble i general romà d'Orient.

## Biografia

Com a estrateg (governador militar) del tema dels Tracesis, infligí una dura derrota als sarraïns de Creta el 841, quan llançaren una ràtzia contra la rica comunitat monàstica del mont Latros. Cap a aquelles dates, la seva filla es casà amb el mestre Bardes, nebot de Teodora per part de la mare i del patriarca Foci per part del pare. Bardes acabaria prenent el cognom del seu sogre..
El 859, l'emperador Miquel III l'envià a Sicília al capdavant d'un estol de 300 naus per combatre els àrabs que volien conquerir l'illa. Tanmateix, l'exèrcit romà d'Orient patí una greu derrota a mans dels àrabs, dirigits per Abbàs ibn Fadl, i hagué de tornar als seus vaixells.

## Referències

* ↑ Treadgold, 1988, p. 324 i 325.
* 1 2 3 Winkelmann et al., 2000, p. 567-568.
* ↑ Winkelmann et al., 1999, p. 267 i 268.
* ↑ Treadgold, 1988, p. 355 i 454.

## Bibliografia

* Lilie, R.-J.; Ludwig, C.; Pratsch, T.; Zielke, B. Prosopographie der mittelbyzantinischen Zeit Online (en alemany). De Gruyter, 2013. DOI 10.1515/pmbz.
* Treadgold, W. The Byzantine Revival, 780–842 (en anglès). Stanford University Press, 1988. ISBN 978-0-8047-1462-4.
# Sevordiq

Els Sevordiq foren una muntanyesos de la part nord-oriental d'Armènia, a l'oest de la província d'Uti (i oest del districte de Gardman), cap a Shamkor i els límits del Gugarq, a l'oest, i l'Artsakh al sud. El seu nom volia dir "fills negres" i eren probablement d'origen aghuà barrejats amb georgians, armenis i àrabs. La regió era conocida com Shaksen.
Apareixen per primera vegada com a poble quan vers el 855 Bogha al-Khabir va atacar el principat de Siunia Oriental governat per Vasak i son germà Ashhot. Els atacats es van refugiar a la fortalesa de Balk que, si bé no va poder ser ocupada, va patir molt, i Vasak va fugir a Kotaiq i finalment al Gardman on el príncep local, l'ixkhan Ketridj, el va empresonar i el va entregar a Bogha; també el seu germà Aixot fou fet presoner poc després. Però la traïció de Kutridj no li va servir per lliurar-se de Bogha doncs aquest va entrar al principat i el va fer presoner; després va envair l'oest de la província d'Uti i va fer presoner a Esteve Kun senyor dels Sevordiq. Avançat el 855 Bogha va anar a Samarra. Allí estaven tots els prínceps armenis que havia derrotat i entre ells Esteve Kun dels Sevordiq i Ketridj de Gardman. Esteve fou executat per una venjança personal del califa.
A una època indeterminada entre el 880 i el 890 els Sevordiq, es van sotmetre a l'autoritat d'Aixot I el Gran. Un Georg, senyor dels Sevordiq va morir el 899.
Vers el 903 Yusuf al-Sadji va saquejar la província d'Uti, part de l'Aghuània i el país dels Sevordiq, (entre Shamkor i Gugarq). El nakharar dels Sevordiq, Jordi (Georg) va resistir l'atac però fou derrotat i fet presoner essent enviat a Phaitakaran on hi havia Diwdad, que va oferir alliberar-lo si es convertia, i com que no ho va fer el va fer matar.
El 910 Yusuf va combatre contra Sembat I el màrtir. El combat decisiu es va lliurar a Nig, al nord d'Erevan, al lloc concret de Tzknavadjar (el mercat de peixos) i Yusuf va obtenir la victòria al desertar els contingents dels Sevordiq de l'exèrcit reial. Yusuf va quedar amo absolut del nord d'Armènia.
Movsès vers el 922 i Amrantzalik des de l'any 922 givernaren probablement sobre els Sevordiq o almenys sobre algun districte d'Uti.
La reina Khosrovanush va fundar alguns monestirs (Sanahín i Halbat) en territori dels Sevordiq (961 i 967).
El 982 Gurguèn Bagratuní que havia rebut del pare Aixot III Olormadz el feu de Taixir amb Lorí com a capital va tenir dins el seu feu el país del Sevordiq. Aquesta dinastia (reis korikian de Lorí i també reis dels Aluanq o Aghuans i reis de Tzoroget) va durar del 982 fins a la meitat del segle xiii.
# Albacarro

Albacarro és una varietat d'olivera molt minoritària considerada productiva alguns exemplars de la qual es troben única i exclusivament al municipi de Llimiana, a la comarca prepirinaica del Pallars Jussà, província de Lleida. El Pallars Jussà és considerat el límit català del clima on aquest tipus de conreu és possible. La varietat albacarro d'olivera és per tant resistent a condicions climatològiques extremes per a la seva espècie. Aquesta característica -la resistència- fa que considerem aquesta raça interessant al mateix temps que també la cataloguem com a atractiva per les seves característiques diferencials un cop comparada amb les races més comercials d'olea europaea. La varietat albacarro d'olivera està emparentada amb la varietat anomenada llargueta, coneguda aquesta darrera també com a corbella a la vall del Cardener. L'olivera llargueta, de tota manera, és força més freqüent que la varietat albacarro a tot el Pallars Jussà.

## Característiques agronòmiques

Varietat d'oliva amb pocs polifenols i, per tant, dolça al paladar en el seu ús a taula. La seva densitat és espessa i el seu vigor alt. Mostra una productivitat elevada i un rendiment gras baix.

## Referències

* ↑ «L'IRTA identifica tretze noves varietats locals d'olivera al Pallars Jussà». TV3, 3/24 i Catalunya Informació, 31-05-2021. [Consulta: 24 agost 2021].
* ↑ «Les varietats locals d'olivera del Pallars Jussà». Agrocultura, 2018. [Consulta: 23 agost 2021].
* ↑ «Albacarro» (en castellà). Viveros Sophie. [Consulta: 24 agost 2021].
# Parc nacional

Un parc nacional és un espai natural protegit per llei de la contaminació i desenvolupament humà. Els parcs nacionals estan inclosos a la categoria II d'àrees protegides de la Unió Internacional per a la Conservació de la Natura.
El primer indret de tot el món que va rebre la denominació de parc nacional va ser Yellowstone, als Estats Units, el 1872. El parc nacional més gran del món és el Parc Nacional del Nord-est de Groenlàndia, establert el 22 de maig de 1974 i que compta amb 972.000 quilòmetres quadrats.
A Catalunya, els parcs nacionals es defineixen com a espais naturals d'extensió relativament gran, no modificats essencialment per l'acció humana, i amb interès científic, paisatgístic i educatiu. No s'hi permeten activitats d'explotació dels recursos naturals, ni d'alteració del paisatge, i la finalitat de la declaració per llei és preservar-los de totes les intervencions que poden alterar la fisonomia, la integritat i l'evolució dels sistemes naturals.
Actualment, els únics parcs nacionals als Països Catalans són el d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici i el de l'Arxipèlag de Cabrera.

## Referències

* ↑ «Aigüestortes i Estany de Sant Maurici». [Consulta: 20 abril 2019].
* ↑ «PARC NACIONAL MARÍTIMOTERRESTRE DE L'ARXIPÈLAG DE CABRERA», 14-10-2016. [Consulta: 20 abril 2019].

## Enllaços externs

* Els parcs de Catalunya al web de la Generalitat
* U.S. National Park Service (anglès) (Servei dels Parcs Nacionals dels Estats Units)
# Alfons de Bragança

Alfons de Bragança i Castro, també conegut com a Alfonso de Portugal (Portugal, 1441 – Sevilla, 1483) va ser un noble d'origen portuguès titulat comte de Faro, de Odemira i d'Aveiro.
Fill de Fernando I de Bragança, II duc de Bragança, marquès de Vila Viçosa, comte de Arraiolos, de Barcelos, de Guimarãés i de Ourém, i de la seva dona Juana de Castro i Encunya, senyora de Cadaval i Peral.
Va ser creat primer comte de Faro per Alfonso V de Portugal el 22 de maig de 1469, sent segon comte de Odemira i de Aviero, senyor de Gouveia, Eixo, Oies, Paos i Vilarinho, avançat major del Regne d'Algarve i de la província d'Entre Tajo i Guadiana i frontero de les seves terres, alcalde major d'Elvas i Estremoz.
Va abandonar Portugal i es va traslladar al Regne de Castella, establint-se a Sevilla, on va mantenir una estreta relació amb la família de Cristóbal Colón, i on va morir en 1483, sent enterrat en el convent de Santa Paula de la mateixa ciutat.

## Matrimoni i descendència

Va contreure matrimoni en 1460 amb María de Noroña i Sousa, II comtessa de Odemira, cinquena senyora de Mortágua, de Aviero i de Vimeiro, filla de Sancho de Noroña, primer comte de Odemira, i de Mencía de Sousa, senyora de Mortágua. Van ser pares de:
* Sancho de Portugal (c. 1466 - 1521), II comte de Faro i III de Odemira, VI senyor de Mortágua i alcalde major de Estremoz.
* Francisco de Portugal, casat amb Leonor Manuel de Villena, filla de Diego Manuel de Villena, II senyor de Cheles, i de Major de Silva; amb successió.
* Fernando de Portugal, III senyor de Vimieiro.
* Fadrique de Portugal (c. 1465 - 1539), bisbe de Calahorra, de Segòvia, de Sigüenza i arquebisbe de Saragossa; Virrey de Catalunya i conseller de Fernando el Catòlic i de Carlos I d'Espanya.
* Antonio de Portugal, clergue.
* Guiomar de Portugal (1468 – 1 d'agost de 1516), casada amb Enrique d'Aragó i Pimentel, conegut com l'infant Fortuna, primer duc de Sogorb i fill d'Enrique d'Aragó i, per tant, net de Fernando I d'Aragó.
* Catalina de Portugal, religiosa.
* Mencía Manuel de Portugal, esposa de Juan de la Truja i Bique, II duc de Medinaceli, II comte del Port de Santa María, senyor de Cogolludo, Deza, Enciso, Luzón i Cigüela i de la Terra dels Alabastres.

## Referències

* ↑ Información sobre el condado de Faro.
# Annette Schwartz

Annette Schwarz (nascuda el 26 de març de 1984) és una actriu porno alemanya i model de glamur (fetitxista).

## Biografia

Va néixer a Baviera i es va mudar a Múnic als 18 anys, on va aconseguir treballar com a infermera, aconseguint la independència econòmica dels seus progenitors. En 2002, recentment complerts els 18, va signar el seu primer contracte amb la famosa productora de cinema per a adults extrem de John Thompson, per la qual ha actuat en més de 50 pel·lícules. Bàsicament aquestes pel·lícules es caracteritzaven per mostrar-la involucrada en la pràctica sexual grupal cridada Bukkake, on diversos homes ejaculen en la seva boca i, per tant, ella després empassa el semen íntegrament, algunes vegades de diverses quantitats o per ejaculacions particulars.
També és reconeguda per practicar la ingesta d'orina en diverses ocasions; la podem veure en diverses de les pel·lícules de Thompson bevent quantitats il·limitades d'orina de diferents homes, estant de vegades lligada o emmordassada amb elements del BDSM, i unes altres mantenint relacions sexuals anals o vaginals mentre diversos homes orinen en la seva boca.
Després de diversos anys de treballar amb Thompson, va començar a treballar en produccions per a altres segells Private, Bad Angel, Xarxa Light District, etc.
Schwarz ha actuat en diverses ocasions en pel·lícules BDSM.
Belladonna, Jack Napier, Jake Malone, Joey Silvera i Rocco Siffredi (Evil Angel) han realitzat films amb Schwarz. Rocco la va triar com l'Actriu porno principiant Premi Venus a Alemanya 2005, quan ell va rebre el premi per la seva trajectòria en la indústria.
Té una empresa de producció des de 2008 i va signar amb Bad Angel el 2007 a la gala dels premis AVN, on va dir que li "agradaria seguir com a actriu porno durant uns anys més, després m'agradaria començar una carrera de productora, per no semblar de 40 anys quan en compleixi només 25."

## Premis

* 2009 Premi AVN Millor escena de sexe oral per Face fucking inc. 3.

## Referències

* ↑ Porn Star Interviews: ANNETTE SCHWARZ: Ride of the Valkyrie
* ↑ «2009 AVN Award-Winners Announced» (en anglès). AVN, 10 de gener de 2009. [Consulta: 11 gener 2009].
# Abu-l-Abbàs ibn Raixiq

Abu-l-Abbàs Àhmad ibn Raixiq (àrab: أبو العباس أحمد بن رشيق, Abū l-ʿAbbās Aḥmad ibn Raxīq) fou valí de Mayurqa (1016/1020 o 1036-1048) al servei de Mujàhid de Dàniya.
Després de la conquesta de Mayurqa per part de Mujàhid, rei de la taifa de Dàniyya, aquest hi nomenà valí el seu estret col·laborador Àhmad ibn Raixiq. És probable que aquest valí tingués un paper significat en la potència naval que adquirí aleshores el reialme denier.
Durant el seu mandat, el 1038, acollí Ibn Hazm, teòleg, poeta, filòsof i jurista de l'escola zahirita, enfrontat a l'escola malikita, aleshores dominant entre els jurisconsults andalusins. A Mallorca es produí la polèmica sobre la llei musulmana entre Ibn Hazm i al-Baxí, que acreditaria una estructura política, administrativa, religiosa i cultural superior a la pròpia d'una administració provincial.

## Bibliografia

* Pi Ferrer, Pablo; Quadrado, José Maria. Las Islas Baleares.
# Apol·lòdot I

Apol·lòdot I Soter (grec antic: Απολλόδοτος ὁ Σωτήρ Apol·lòdot el Salvador) fou un rei Indogrec (vers 180 aC - 160 aC) que va governar als Paropamísades, Panjab, Sind i almenys part del Gujarat des de Tàxila.
Apol·lòdot no fou el primer a encunyar monedes en dues llengües fora de Bactriana però fou el primer que va governar només territoris indis i pot ser considerat el fundador del Regne Indogrec. Segons W.W. Tarn, Apol·lòdot fou un general de Demetri I de Bactriana, el rei grec de Bactriana que va envair el nord-oest de l'Índia després del 180 aC. Tarn no està segur de si era un membre de la casa reial. Autors posteriors estan en general d'acord amb Tarn però no es pot determinar quina mena de rei fou, ja que les seves monedes no donen pistes.
Apol·lòdot fou succeït a l'Índia per Antímac II o bé els dos reis foren contemporanis. Antímac II, possible fill d'Antímac I, governaria els territoris occidentals propers a Bactriana. Si això fou així, llavors Apol·lòdot I fou succeït per Menandre I; els dos reis són esmentats per Pompeu Trogus com dos reis grecs de l'Índia de gran importància El periplus també testifica del regnat d'Apol·lòdot però l'anomena Apol·lodor.

## Monedes

Les monedes d'Apol·lòdot, junt amb les de Menandre, són de les més abundants dels reis indogrecs. Es troben principalment al Panjab, Sind i Gujarat. Estrabó descriu l'ocupació de Patalene (Delta de l'Indus). Sind segurament fou dominat totalment però no es pot establir fins on va arribar al Gujarat on governaven els satavahanes. Apol·lòdot va encunyar un gran nombre de monedes bilingües amb el títol reial i alguns animals de significat incert. L'elefant podira ser el símbol de Tàxila o un símbol budista (l'elefant blanc); el brau sagrat seria el símbol de la ciutat de Pushkhalavati, o una representació de Siva i, per tant, un símbol hinduista
Apol·lòdot també va emetre moneda monolingüe, tetradracmes àtics, suposadament per a Bactriana. En aquestes el rei porta la gorra macedònia (la kausia) i al darrere hi ha Atenea Pal·les amb Nike.

## Referències

* ↑ El Periple de la mar Eritrea descriu nombroses fortaleses gregues a Barigaza, però les atribueix a Alexandre el Gran, que mai va arribar tant al sud; també s'han trobat moltes monedes indogregues que el Periple diu que eren corrents
* ↑ A.K. Narain nega l'existència d'Apol·lòdot I i atribueix les monedes a l'anomenat Apol·lòdot II, però després d'això es van trobar moltes monedes amb la cara dels dos reis que fan insostenible aquesta teoria.
* ↑ Pompeius Trogus, Prolegs, esmentats per Justí al Epítom de Pompeu Troge.

## Fonts

* Tarn, William Woodthorpe. The Greeks in Bactria and India. Cambridge University Press, 1938.

## Enllaços externs

* Monedes d'Apol·lòdot
* Monedes d'Apol·lòdot
# Ararat

L'Ararat ("Ağrı" en turc, "Արարատ" en armeni (llegit Masis o Masik), "Agirî" en kurd, "آرارات" en persa (llegit Koh-i Nuh), "אררט" en hebreu), és una muntanya de Turquia. Segons el capítol novè del gènesi s'hi va aturar l'arca de Noè després del diluvi universal. Fa 5.137 metres d'altitud.
Pel tractat de Turkmančay, pactat del 2 al 14 de febrer de 1828, Pèrsia va cedir el vessant nord de la muntanya a Rússia (districtes de Surmlu, Kulp i Tsolakert), conservant el vessant est, mentre els vessants sud i oest romanien territori otomà. El cim del Gran Ararat va quedar en territori rus mentre que el del Petit Ararat era la confluència de fronteres dels imperis Persa, Rus i Otomà, o "frontera dels tres emperadors". Pel tractat de Moscou de 16 de març de 1921 entre Rússia i Turquia, la plana de l'Aras era concedida a Turquia. L'acord entre turcs i iranians de 23 de gener de 1932 (efectiu el 3 de novembre de 1932) concedia a Turquia una petita part del vessant oriental. La part soviètica va quedar dins la República autònoma de Nakhtxivan i, per tant, en territori de l'Azerbaidjan després del 1991.

## Notes

* ↑ Sagona, Antonio. The Heritage of Eastern Turkey: From Earliest Settlements to Islam (en anglès). Macmillan Education AU, 2006, p. 25. ISBN 1876832053.

## Vegeu també

* Ağrı Dağı Efsanesi
* La Llegenda de la Muntanya Ağrı

## Enllaços externs

* «Ararat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Armenica.org Història
# Bahram IV

Bahram IV o Varanes IV fou rei sassànida de Pèrsia successor de Sapor III, que va regnar del 388 al 399. Tabari l'esmenta com a fill de Sapor II però Agàcies, Hamza i alguns altres l'esmenten com fill de Sapor III, cosa més probable. Una altra possibilitat és que fou germà de Sapor III.
Com a príncep era governador del Kirman i portava el títol de Kirman Shah, que va originar el nom de la ciutat de Kirmanshah o Kermanshah al modern Kurdistan iranià, fundada per aquest sobirà.
Va fer un tractat amb l'emperador Teodosi I el Gran sobre Armènia (389) que va dividir el país entre els dos imperis, i així la part assignada a Pèrsia va esdevenir la Persarmènia (vers el 394 aquest territori es va passar als romans d'Orient però el germà de Bahram, Bahramshapur o Vram-Shapuh en armeni, que havia estat nomenat rei, en va conservar el control).
El 395 una horda d'huns va arribar fins a Mesopotàmia.
Va morir en una conspiració de nobles el 399 i el va succeir Yezdegerd I (fill de Sapor III i, per tant, possible germà de Bahram IV o en altre cas nebot)
# Balma del Coster Mitger

La Balma del Coster Mitger és un petit jaciment arqueològic situat al terme municipal de Sant Pere de Ribes, pertanyent a la comarca del Garraf, Barcelona. La balma se situa sobre la riera de Jafre i queda oberta direcció al sud, té 3 metres d'alçada i 7 metres d'amplada aproximadament. Es considera que el jaciment correspondria a un petit taller de sílex, ja que s'hi va trobar fins a 70 fragments d'aquest material i de diferents tipologies: rascadores, osques, gratadors, làmines, ascles, nuclis, etc.
El jaciment va ser descobert l'any 1974 per Xavier Virella i va ser anomenada "Balma dels Arcs". Actualment el jaciment mostra la roca natural i, per tant, ja no hi queda sediment arqueològic. Al revisar la carta arqueològica es va comprovar que probablement petites acumulacions de sediment fora de la balma seria el sediment d'aquesta, el fet de trobar una petita ascla de sílex vermell ho va corroborar. L'any 1984 Josep Miret va publicar un estudi de la balma, on va analitzar mètricament les peces lítiques i determinar les activitats que es podien realitzar al jaciment. Va concloure el seu estudi hipotetitzant que el jaciment seria un assentament de pastors prehistòrics a partir d'un estudi de l'àrea de captació de materials, que indicaven una extensió de 5 km.

## Referències

* ↑ «Memòria mapa de patrimoni cultural de Sant Pere de Ribes». Arxivat de l'original el 2015-05-30.
* ↑ «Extranet eGIPCI».

## Bibliografia

* Virella i Torras, X. 1974. "Nous jaciments arqueològics al terme de Ribes". El Eco de Sitges, 6 de gener de 1974.
# Banu al-Manasir

Els Banu al-Manasir (en singular Banu al-Mansuri) són mitja dotzena de tribus o fraccions de tribu establertes a l'Aràbia oriental i del sud, a Jordània, Sudan i Algèria. La fracció d'Aràbia es considera descendent de Kahtan i, per tant, purament àrab. La tribu de Jordània diu que antigament fou cristiana. A Algèria viuen a la costa entre Ténès i Cherchell i han estat berberitzats. A Aràbia viuen entre Oman i Nadjran (en una distància de 1500 km) junt als Banu Murra, i encara que són lleials als saudites, no són wahhabites.

## Referències

* Headley, R.L. " ʿAwāmir". Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Brill Online, 2012. 29 d'abril de 2012 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopaedia-of-islam-2/awamir-SIM_0864>
* Studies in Islamic History and Civilization: In Honour of Professor David Ayalon. Per Moshe Sharon
# Barakat IV

Barakat (IV) ibn Yahya ibn Barakat (III) fou xerif de la Meca. Era fill de Yahya I i net de Barakat III i, per tant, del clan Dhawu Barakat. Yahya I va abdicar (1723) i el seu fill Barakat IV va ser proclamat xerif, però fou enderrocat al cap de dos mesos pels Dhawu Zayd i el va succeir Mubàrak ibn Àhmad ibn Zayd que ja havia estat xerif del 1720 a 1722. Va fugir amb el seu pare cap a Síria i ja no van recuperar el poder.

## Referències

* ↑ Brunner, Rainer; Ende, Werner. The Twelver Shia in modern times (en anglès). Brill, 9004118039, p.16.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. «Barakāt».
# 835
## Esdeveniments

* Comença a escriure's en lletra minúscula
* Lluís el Pietós recupera el títol d'emperador

## Naixements

* Lluís III d'Alemanya

## Necrològiques

* Berenguer de Tolosa assoleix els títols de comte de Tolosa, Pallars, Ribagorça, Rosselló, Empúries, Barcelona, Girona i Besalú.