OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Serraparera

Can Serraparera és una masia del municipi de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular format per planta baixa i dos pisos, amb jardí. La coberta és de teula a dues vessants. La façana principal, a l'Avinguda Roma, té tres portes d'arc escarser a la planta baixa, set balcons rectangulars al primer pis i set finestres quadrades al segon. A la banda esquerra hi ha un cos annex amb una galeria d'arcs escarsers a la planta baixa i carpanells al primer pis.

## Història

Hi ha diverses referències documentals sobre les famílies Parera, Serre i Serraparera des del segle xiv. L'any 1770 hi consta com a propietari Josep Deu i el 1844 passà a mans de Ramon Tort. L'antiga masia, amb porta d'arc de mig punt, va passar a ser masoveria el segle xix quan es va fer la construcció del nou edifici.
En l'actualitat, el conjunt, que ha experimentat importants modificacions, és dedicat a l'Escola Taller. (Datació per font)

## Referències

* 1 2 3 «Can Serraparera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* Can Serraparera Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Khariton Làptev

Khariton Prokófievitx Làptev (rus: Харито́н Проко́фьевич Ла́птев) (1700–1763) va ser un explorador rus de l'Àrtida.
Khariton Làptev va néixer en una família nobiliària al poble de Pokariovo prop de Velíkie Luki (a la part sud de l'actual Óblast de Pskov), només un any abans que el seu cosí Dmitri Làptev va néixer al poble proper de Bolótovo.
Khariton Làptev va començar la seva carrera a la Marina Russa com a cadet en 1718. Cap a 1730, ja estava a càrrec d'un vaixell militar, i el 1734 va participar del setge de Gdańsk.
Entre 1739 i 1742, Khariton Làptev va liderar un dels partits de la Segona expedició de Kamtxatka. Juntament amb Semion Txeliuskin, Nikita Txekin i Vassili Medvédev, Làptev va descriure la Península de Taimir des de la desembocadura del riu Khatanga fins a la desembocadura del riu Piàssina i va descobrir algunes de les illes de la zona. Després de l'expedició, va participar en la creació del "Mapa General de la Costa Siberiana i Kamtxatka", i va continuar el seu servei militar a la Flota del Bàltic. El litoral marítim de la Península de Taimir, un cap de la península Txeliuskin i altres punts de referència tenen el seu nom. El Mar de Làptev també va rebre el nom per ell (i pel seu cosí Dmitri Làptev).

## Referències

* Двоюродные братья Дмитрий Яковлевич и Харитон Прокофьевич Лаптевы (Els cosins Dmitri Iàkovlevitx i Khariton Prokófievitx Làptev) (rus)
# Mia Manganello

Mia Manganello (Crestview, 27 d'octubre de 1989) és una patinadora de velocitat i ciclista professional nord-americana, que actualment (2021) participa de l'equip continental femení de l'UCI DNA Pro Cycling.

## Carrera de patinatge de velocitat

Després de gairebé classificar-se per als Jocs Olímpics d'hivern de 2010, Kilburg es va classificar per als Jocs Olímpics d'hivern de 2018. Juntament amb les companyes d'equip Heather Bergsma i Brittany Bowe, Kilburg va guanyar el bronze en la persecució per equips als Jocs Olímpics de Pyeongchang del 2018. Kilburg es va tornar a classificar per als Jocs Olímpics d'hivern de 2022.

## Carrera ciclista

Kilburg també és una ciclista professional de l'equip Visit Dallas DNA Pro Cycling. El mèrit més destacable va ser guanyar la classificació per punts a la Redlands Bicycle Classic del 2015.

## Referències

* ↑ «DNA Pro Cycling Team». UCI.org. Union Cycliste Internationale. Arxivat de l'original el January 27, 2021. [Consulta: 27 gener 2021].
* 1 2 Finally, Mia Manganello can call herself an Olympian
* ↑ Falk, Aaron «Salt Lake's Brittany Bowe and Mia Manganello help lead U.S. to bronze in long-track team pursuit» (en anglès). The Salt Lake Tribune, 21-02-2018.
* ↑ Smith, Brennan «US eedskating and Toyota announce the nomination of the 2022 US Olympic Long Track Team» (en anglès). , 09-01-2022.
* ↑ «Mia Manganello». Pro Cycling Stats. [Consulta: 14 octubre 2016].
* ↑ Malach, Pat «Gaimon, Abbott take Redlands overall». Cyclingnews.com, 13-04-2015.
# Can Tries (Sant Andreu de Llavaneres)

Can Tries és una masia de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran masia de forma quadrangular que consta de planta baixa, pis i golfes. La coberta és a quatre vessants. Hi ha un portal adovellat, format de quinze peces de grans dimensions. Les llindes interiors són de pedra granítica; les finestres de fora també són de pedra i per dins tenen festejadors.
A causa del desnivell del terreny, la casa és un pis més baixa per la part posterior. En una cantonada a la part alta de la façana hi ha un petit matacà circular.

## Història

L'origen d'aquesta casa es pot situar cap al segle xvi. La família Tries està documentada a Sant Andreu de Llavaneres ja el 1552. Bartomeu Tries va ésser batlle de Llavaneres l'any 1573. Hi ha diferents documents de transaccions comercials datats el 1552, 1576, 1578 i 1611, en pergamí, i del 1624 al 1854 en paper.
A mitjan segle xix la casa passa a mans de Francesc Andreu d'Albà. El 1920, els seus hereus en venen una part al metge barceloní Joaquim de Riba i Sanz.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Tries». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Lliga beninesa de futbol

La lliga beninesa de futbol, anomenada en francès Championnat National du Bénin, és la màxima competició futbolística de Benín. Fou creada l'any 1969. Se celebra de gener a agost.

## Equips temporada 2021-22
### Grup A

* Béké FC de Bembèrèkè (Bembèrèkè)
* Buffles du Borgou FC (Parakou)
* Cavaliers FC (Nikki)
* Damissa FC (Nikki)
* Dynamique Djougou (Djougou)
* Dynamo Parakou (Parakou)
* Real Sport de Parakou FC (Parakou)
* Panthères FC (Djougou)
* Takunnin FC (Kandi)

### Grup B

* Dadje FC d'Aplahoué (Aplahoué)
* Dynamo Abomey FC (Abomey)
* Energie FC (Sèmè-Kpodji)
* FC Loto (Sakété)
* Espoir FC (Savalou)
* Hodio FC (Comè)
* Soleil FC (Cotonou)
* Tonnerre d'Abomey FC (Bohicon)
* US Baboni (Parakou)

### Grup C

* Ajijas Cotonou (Cotonou)
* AS Cotonou (Cotonou)
* ASPAC FC (Cotonou)
* AS Police FC (Porto-Novo)
* Coton FC de Ouidah (Ouidah)
* Eternel (Cotonou)
* Requins de l'Atlantique FC (Cotonou)
* Sitatunga FC (Abomey-Calavi)
* UPI-ONM FC (Cotonou)

### Grup D

* AS Dragons FC de l'Ouémé (Porto-Novo)
* AS Sobemap Sport (Porto-Novo)
* ASVO FC (Porto-Novo)
* ASOS (Porto-Novo)
* Avrankou Omnisport FC (Avrankou)
* Ayema (Sèmè-Kpodji)
* Djèffa FC (Sèmè-Kpodji)
* JA Cotonou (Cotonou)
* JS Pobè (Pobè)

## Historial

Font:
* 1969: FAD Cotonou (1)
* 1970: AS Porto-Novo (1)
* 1971: AS Cotonou (1)
* 1972: AS Porto-Novo (2)
* 1973: AS Porto-Novo (3)
* 1974: Etoile Sportive Porto-Novo (1)
* 1975-77: no es disputà
* 1978: AS Dragons FC de l'Ouémé (1)
* 1979: AS Dragons FC de l'Ouémé (2)
* 1980: Buffles du Borgou FC (1)
* 1981: Ajijas Cotonou (1)
* 1982: AS Dragons FC de l'Ouémé (3)
* 1983: AS Dragons FC de l'Ouémé (4)
* 1984: Lions de l'Atakory (1)
* 1985: Requins de l'Atlantique FC (1)
* 1986: AS Dragons FC de l'Ouémé (5)
* 1987: Requins de l'Atlantique FC (2)
* 1988: no es disputà
* 1989: AS Dragons FC de l'Ouémé (6)
* 1990: Requins de l'Atlantique FC (3)
* 1991: Postel Sport FC (1)
* 1992: Buffles du Borgou FC (2)
* 1993: AS Dragons FC de l'Ouémé (7)
* 1994: AS Dragons FC de l'Ouémé (8)
* 1995: Toffa Cotonou (1)
* 1996: Mogas 90 FC (1)
* 1997: Mogas 90 FC (2)
* 1998: AS Dragons FC de l'Ouémé (9)
* 1999: AS Dragons FC de l'Ouémé (10)
* 2000-01: no es disputà campionat oficial
* 2001-02: AS Dragons FC de l'Ouémé (11)
* 2003: AS Dragons FC de l'Ouémé (12)
* 2004: abandonat
* 2005-06: Mogas 90 FC (3)
* 2007: Tonnerre d'Abomey FC (1)
* 2008-09: declarat invàlid
* 2009-10: ASPAC FC (1)
* 2010-11: abandonat
* 2011-12: ASPAC FC (2)
* 2012-13: Jeunesse Ath. du Plateau (1)
* 2013-14: Buffles du Borgou FC (3)
* 2014-15: abandonat
* 2016: abandonat
* 2017: Buffles du Borgou FC (4)
* 2018-19: Buffles du Borgou FC (5)
* 2019-20: cancel·lat
* 2020-21: Loto-Popo FC (1)
* 2021-22: Coton Sport Ouidah (1)
* 2022-23: Coton Sport Ouidah (2)
* 2023-24: Coton Sport Ouidah (3)

## Referències

* ↑ ; Bovi Diogo, Julio«Benin - List of Champions». RSSSF. Arxivat de l'original el 7 novembre 2015. [Consulta: 2 abril 2015].
* ↑ «Le Bénin annule sa saison en raison de la COVID-19».
* ↑ «Loto-Popo win first Beninese title», 06-07-2021. Arxivat de l'original el 31 de desembre 2021. [Consulta: 13 d’agost 2023].
# BMW M3

El BMW M3 és la versió esportiva de la sèrie 3 de BMW. Començant amb la sèrie E30 el 1985, l' M3 s'ha convertit en el turisme d'altes prestacions per excel·lència, i referència a tot el sector.

## M3 E30, la primera generació

Nascut com a turisme de carreres, BMW el va haver de fabricar en sèrie per poder participar en les carreres dins la categoria de turismes. El seu èxit comercial va fer que se'n fabriquessin més de 16.000 unitats, molt pel damunt del mínim requerit per homologació de 500 unitats. Amb un motor de 4 cilindres, Inicialment 2,3 litres de cilindrada, s'arribava a una potència màxima de 200 cv.
* Versió descapotable

## M3 E36, la segona generació

El 1992 apareix el nou M3. Conceptualment es tracta d'un vehicle diferent. S'ha aburgesat i s'ha afegit tot el que fa referència al confort. Prenent com a base la nova generació E36, s'implanta un motor de 6 cilindres, 3,0 litres que dona 286cv.

## M3 E46, la tercera generació

L'any 2000 apareix el motor de 6 cilindres de sèrie més genial que ha fabricat BMW. Es tracta d'un 3.2 litres de 24 vàlvules, capaç de girar fins a 8000 rpm i que dona 343cv en la versió estàndard i 360cv en la versió CSL

## M3 E90, la quarta generació

L'any 2006 surt el monstre V8, per primera i darrera vegada l'M3 munta un motor de 8 cilindres atmosfèric de 4.0 litres de cilindrada. Aquest és el motor de sèrie de BMW que pot arribar a un règim de gir més alt, 8500rpm és nivell de competició. El xassís d'aquesta meravella mecànica, són implantats a un sèrie 1 coupé, creant el 1M coupé. En la quarta generació es tornen a oferir les versions de quatre portes, junt amb la coupé i cabrio. Per primera vegada s'ofereix com a opció un canvi de doble embragatge, anomenat DKG, que substitueix el canvi esportiu automàtic SMGII de les anteriors generacions,

## M3 F80, la cinquena generació

Es tracta d'un model de 4 portes, ja que la versió coupé (F82) i la cabrio (F83) s'anomenen comercialment M4. El motor torna a ser un sis cilindres, però per primera vegada a l'M3 disposa d'un turbocompressor. Dels 3 litres de cilindrada obté 431cv de potència màxima. A partir de finals del 2015, apareix el germà petit d'aquests esportius, sota la denominació de BMW M2.

## Referències

* Registre dels models M de BMW
* 25 Anys BMW M3: Trobada intergeneracional (en alemany)
* Informacions sobre el M3 CSL E46 (2003) (en alemany) Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Can Xicola del Figueró

Can Xicola del Figueró és una obra amb elements gòtics de Figaró-Montmany (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici unit lateralment a una altra casa.
Casa de planta baixa, dos pisos i golfes.
La teulada a dues aigües, aiguavés a façana i té ràfec a la catalana. Sembla que hi ha un cap de biga que sobresurt de la façana actual.
A les cantonades, pedres angulars amb sentit decoratiu, de color destacat. Sis finestres quadrades, més una més petita al mur lateral.
A la façana es troba el portal dovellat, un balcó de ferro i a sobre una finestra, que podria haver estat traslladada o reaprofitada, d'arc conopial del que pengen arquets típic del gòtic del segle xvi.

## Història

Hem de tenir en compte que el poble del Figaró va néixer al segle xvii i que entre els anys 1673 i 1709 s'hi establiren 11 famílies. Per tant, la casa no pot ser més antiga, potser només resta de la original la finestra, i la resta és posterior.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Xicola del Figueró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 juliol 2018].
# Centre Catòlic Social de Catadau

El Centre Catòlic Social és un edifici religiós de la població de Catadau (la Ribera Alta, País Valencià). Situat al carrer de Santa Bàrbara nº 1, data de l'any 1914 i s'atribueix a l'arquitecte Enric Viedma i Vidal. El seu promotor fou Ramón Ferrandis.

## Arquitectura

L'edifici és de grans proporcions comparat amb la resta de construccions del seu entorn urbà. Té planta en forma de L, de manera que una de les ales dona al mateix carrer principal i l'altra a un petit parc urbà. Volumètricament està integrat per tres cossos, dos que corresponen als braços de la L i el central que resol la intersecció. L'edifici és d'una planta en els dos cossos secundaris coberts a dues aigües, mentre que el cos central està sobrelevat dues plantes de la resta, amb coberta també a dues aigües. La façana del carrer de Santa Bàrbara es pot considerar com a principal, i correspon al tester de la nau i on se situa l'entrada principal.
La seva funció bàsica és la d'un centre social de caràcter religiós, amb les oportunes dependències, locals de reunió i tertúlies, sala d'actes, sales d'esports i una Capella.
El llenguatge emprat està entre els plantejament eclèctics, amb influències noucentistes. Això és degut al fet que l'autor, Enric Viedma, es titulà el 1915 per l'Escola de Barcelona i coneixia l'arquitectura en rajola de Domènech i Montaner i de Puig i Cadafalch. La resolució de l'edifici en aquestos termes i la coherència compositiva dels materials utilitzats li donen un gran interès. Sobre els llenços de maçoneria utilitzats com a fons, es destaquen els elements més significatius de la composició resolts amb aparell de maó. L'escassa ornamentació, junt amb els cantons, modillons, marcs, pilastres i cornises es defineixen també amb aquest material.
Les plantes de l'edifici estan caracteritzades en la façana per diferents solucions en el tractament dels buits. Així, en la planta baixa s'empren arcs de mig punt, amb certs matisos historicistes. A la primera planta, apareixen els buits més singulars i que li donen molta personalitat a l'edifici. A partir de la cornisa que remata la planta baixa, es disposa una sèrie tres grans buits marcs per façana, de composició tripartida. Dos buits laterals esvelts i un central, queden coronats per un fals arc consistent en filades de maó que van creixent i aproximant successivament fins a convergir en la clau, formant una línia trencada inclinada i recta. El marc està tractat amb minuciositat, ja que es resol en dos Planols, quedant ressaltat al llarg de la poligonal que forma la vora, i en els petits sortints que es destaquen sobre cada un dels tres buits. A la planta superior, es disposa centrada en cada façana una filera de nou finestres simples, molt més petites que a la planta anterior, a manera de troneres. La solució de llinda és equivalent a la ja descrita, i la separació de buits és mínima, reduïda a una filada de maons. El marc en aquest cas és comú als nou forats, formant una envoltant poligonal, del qual només sobresurten els trencaaigües.

## Bibliografia

* VV.AA. (David Urios Mondéjar) Registro de Arquitectura del Siglo XX en la Comunidad Valenciana ISBN 84-87233-38-4
# Guerra Arikara

La Guerra Arikara va tenir lloc l'agost de 1823 entre els Estats Units i els amerindis arikares prop del riu Missouri, en l'actual Dakota del Sud. Els guerrers arikares havien atacat prèviament una expedició de paranyers que viatjaven a través del riu. Els Estats Units va respondre enviant una força de 230 soldats del 6è d'Infanteria, 750 Sioux, i 50 paranyers sota el comandament del tinent coronel Henry Leavenworth.
Encara que breu, el conflicte fou destacable per dues raons. Primer, va ser el primer conflicte militar entre els Estats Units i els amerindis de l'Oest, establint el to per a les futures trobades entre els nord-americans i els crow i blackfoot. En segon lloc, Leavenworth no va derrotar completament els arikares. La seva indulgència cap a ells va provocar un gran debat entre els nord-americans que exigien la submissió dels indígenes i els que advocaven per la convivència amb ells.
Finalment els arikares es van establir amb els mandan i hidatsa a la reserva índia de Fort Berthold de Dakota del Nord. Molts arikares i crows es va convertir en exploradors indis durant l'apogeu de les Guerres Sioux.

## Referències

* 1 2 Marley, David. Wars of the Americas: a chronology of armed conflict in the New World, 6969 to the present. ABC-CLIO, 1998, p. 464–465. ISBN 978-0-87436-837-6.
# Ishtar Yasin Gutiérrez

Ishtar Yasin Gutiérrez (nascuda com Ishtar Yasseen Gutierrez, Moscou, 15 de juny de 1968) és una directora i guionista de cinema costa-riquenys d'origen iraquià i xilena.

## Biografia

Nascuda a Moscou, És filla de pare iraquià i mare xilena-costa-riquenya. neta del reconegut escriptor costa-riqueny Joaquín Gutiérrez, filla del director teatral i actor iraquià Mohsen Yasin i de la ballarina i coreògrafa xilena costa-riquenya Elena Gutiérrez, la vida de Ishtar Yasin va estar sempre marcada per l'activitat artística. Així, des de la seva adolescència va conrear la passió per la creació escènica, estudiant l'especialitat de teatre en el Conservatori Castella a Costa Rica, on es va establir amb part de la seva família arran del cop d'estat de 1973 a Xile.
Tornaria a Moscou el 1985 on cinc anys després obtindria un Mestratge en Arts de l'Institut Estatal de Cinema de Moscou (VGIK) amb especialització en tècniques actorals per a cinema i teatre. A més va obtenir una residència en el Centre d'Escriptura Cinematogràfica del Theatre du Moulin d'Andé, a Normandia, França. Rep el premi Puixkin a Moscou en 1986 i en 1990 protagonitza el llargmetratge “Luna llena” a Kazakhstan.
En 1992, funda el Teatre Ámbar on es desenvolupa com a dramaturga, directora i actriu. Obté el premi nacional de teatre a Costa Rica per l'obra “Agonice con elegancia”. En 1998 crea Producciones Astarté on es desenvolupa com a guionista, productora i directora.
El 2008 estrena “El camino” un llargmetratge sobre la migració a Amèrica Llatina, va ser un èxit a Costa Rica, Nicaragua i França. Va ser presentada al Festival Internacional de Cinema de Berlín, ha estat presentada a més de 40 països de tot el món, i ha rebut més de 15 premis internacionals entre ells el Premi Especial del Jurat del Festival Internacional de Cinema de Friburg a Suïssa; el Premi FIPRESCI del Festival Internacional de Cinema a Guadalajara; i el Premi Rail D'Oc del Festival de Cinema Llatinoamericà de Tolosa de Llenguadoc.

## Filmografia

* 1999 Florencia de los ríos hondos y los tiburones grandes (curtmetratge)
* 2004 Te Recuerdo Como Eras (curtmetratge)
* 2005 La Mesa Feliz (migmetratge)
* 2008 El camino (llargmetratge)
* 2010 Les invisibles (migmetratge)
* 2012 Cadáver exquisito (curtmetratge)
* 2014 Apocalipsis de nuestro tiempo (migmetratge)
* 2018 Dos Fridas (llargmetratge)

## Referències

* ↑ «Ishtar Yasin Gutierrez "The Path"». screendaily.com. [Consulta: 1r maig 2008].
* ↑ «Filmjourney.org : Guadalajara film fest, blog 3». Arxivat de l'original el 2008-03-24. [Consulta: 2 maig 2008].
* ↑ «'El Camino', de Ishtar Yasin Gutiérrez: de la utopía a la tragedia - EcoDiario.es» (en castellà), 02-04-2008. [Consulta: 28 octubre 2021].
* ↑ Peña, Erian. «Dos Fridas es una construcción poética… Conversación con Ishtar Yasin» (en castellà), 10-12-2019. [Consulta: 28 octubre 2021].

## Enllaços externs

* Biografia d'Ishtar Yasin Gutiérrez
# Capella de Sant Sebastià (Mataró)

La Capella de Sant Sebastià és una capella del municipi de Mataró (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una petita capella ubicada a la cantonada d'un edifici, entre la plaça de Santa Anna i el carrer de Barcelona. A la capella, oberta, s'hi accedeix, mitjançant dues portes, una a cada carrer. A la porta del carrer de Barcelona hi trobem tres escuts, un amb les armes de Mataró, les del rei simbolitzant la jurisdicció reial i les de Barcelona com a carrer de la Ciutat Comtal. L'edifici, Can Ximenes, és de línies neoclàssiques. A l'interior de la capella hi ha una escultura de Sant Sebastià col·locada l'any 1985, obra de Perecoll amb motiu de la restauració de la capella i tot l'edifici que l'acull.

## Història

Originàriament, a l'indret on es trobava la capella de Sant Sebastià, s'obria el portal de Barcelona a la muralla que al segle xvi encerclava Mataró; en aquesta època, hi tenia adossats els tres escuts esmentats. Al segle xvii fou aixecada sobre el portal una capella dedicada a Sant Sebastià, advocat contra la pesta. L'any 1635, el Consell de la Universitat de la Vila, aprovà el projecte i l'any 1696, a petició dels administradors del culte al Sant, el Consell de la Vila acordà ajudar els veïns del carrer Barcelona per col·locar un retaule de rajoles de València a la capella.
El 1856, enderrocat el portal, els escuts i la capella trobaren refugi al casal neoclàssic que fou bastit a l'espai sobrant. Fins a 1936, es conservà una imatge tallada de Sant Sebastià. L'any 1985 es restaurà la capella i s'hi feu col·locar una nova imatge i es posà una placa on s'hi relata la història del lloc per acabar dient: «Avui, 1985, la ciutat amb la reforma d'aquest àmbit vol deixar constància perenne de tots aquests fets històrics».

## Vegeu també

* Capelles de carrer (Mataró)

## Referències

* 1 2 3 «Capella de Sant Sebastià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].