OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mae de la Concha García-Mauriño

María Asunción Jacoba Pía Mae de la Concha García-Mauriño (Gijón, 25 de juliol de 1954) és una empresària llibretera i política menorquina d'origen asturià, que ha estat diputada al Congrés dels Diputats en la XI i XII Legislatures, parlamentària balear, Consellera Insular i Presidenta en funcions del Govern de les Illes Balears.
En 1970 va emigrar a França, on va treballar de mainadera i d'auxiliar d'hospital. Anys després s'establí a Madrid, on treballà com a secretària a Yves Rocher i com a administrativa al despatx d'advocats del carrer d'Atocha, 55.
Després va viure a Lleó, Barcelona i Santander, fins que l'estiu de 1980 es va establir a Ciutadella de Menorca. Va començar treballant com a secretària de jutjat i altres ocupacions similars fins que el 1990 va fundar la llibreria La Torre de Papel, on es fan tallers d'idiomes i literatura. Membre de Podem, el febrer de 2015 en fou escollida secretària general a Menorca. Fou diputada a les eleccions generals espanyoles de 2015 i 2016.
Va ser elegida diputada a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2019, i va ser Consellera d'Agricultura, pesca i alimentació del Govern de les Illes Balears. Quan na Francina Armengol va dimitir de presidenta de les Illes Balears, na Mae de la Concha va ser l'encarregada de substituir-la fins a l'elecció de la nova presidenta de les Illes Balears, segons el que estableix la llei 1/2019, de 31 de gener, del Govern de les Illes Balears.

## Referències

* ↑ Bover Sánchez, Juan Pedro. «La representació política menorquina a les institucions democràtiques. Mae de la Concha García-Mauriño». Universitat de les Illes Balears. [Consulta: 28 maig 2024].
* ↑ Mae de la Concha al web de Podem
* ↑ Podemos elige a Mae de La Concha como líder en Menorca Arxivat 2017-09-26 a Wayback Machine., Infomenorca, 14 de febrer de 2015
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Mae de la Concha presidirá desde este lunes Baleares tras la renuncia de Armengol» (en castellà), 19-06-2023. [Consulta: 3 juliol 2023].
# Mancomunitat Intermunicipal Barri del Crist

La Mancomunitat Intermunicipal Barri del Crist, Aldaia-Quart de Poblet és el nom oficial d'una mancomunitat de municipis de la comarca de l'Horta Oest (País Valencià). Aglomera dos municipis, Aldaia i Quart de Poblet, que sumen 50.760 habitants en una extensió de 36 km². En 2015 la presidenta era Carmen Martínez, alcaldessa de Quart de Poblet.
Aquesta mancomunitat fou creada per a portar endavant l'administració del Barri del Crist, un nucli de població entre les dues localitats esmentades, i té la seva seu al carrer del Santíssim Crist, 66.
Les seues competències són:
* Aigües potables
* Cultura
* Educació
* Esports
* Mercats
Els pobles que formen la mancomunitat són:
* Aldaia
* Quart de Poblet

## Referències

* ↑ «CARMEN MARTÍNEZ ASSUMEIX LA PRESIDÈNCIA DE LA MANCOMUNITAT INTERMUNICIPAL BARRI DEL CRIST PER ALS PRÒXIMS QUATRE ANYS». Arxivat de l'original el 2016-11-03. [Consulta: 1r novembre 2016].
* ↑ Mancomunidad Intermunicipal Barrio del Cristo, Aldaia-Quart de Poblet Arxivat 2016-08-21 a Wayback Machine. a infoayuntamientos.com
* ↑ La Mancomunidad del Barrio del Cristo saca el cheque escolar intermunicipal para el curso 2014/2015 Arxivat 2016-11-04 a Wayback Machine., Ajuntament d'Aldaia, 5 de juny de 2014

## Enllaços externs

* Mancomunitat Intermunicipal Barri del Crist a facebook (en castellà)
* Web oficial de la Mancomunitat (en castellà)
# Manuel Danvila y Collado

Manuel Danvila y Collado (València, 3 de desembre de 1830 - Màlaga, 21 de febrer de 1906) fou un advocat, historiador i polític valencià. Va ser (en 1892) ministre de Governació durant la regència de Maria Cristina d'Habsburg-Lorena.

## Biografia

Després d'estudiar Dret a la Universitat de València i doctorar-se a Madrid, va exercir l'advocat a València, on també va iniciar la seva carrera política quan va obtenir l'escó de diputat per la circumscripció de Llíria pel Partit Moderat a les eleccions generals espanyoles de 1867, destacant al Congrés dels Diputats com a jurista i orador eloqüent. En 1874 passà a militar en el Partit Conservador amb el qual tornarà a obtenir acta de diputat per Gandia a les eleccions generals espanyoles de 1876 i pel de Xiva a les eleccions generals espanyoles de 1879. Va perdre l'escó a les eleccions de 1881, però va tornar a ser elegit diputat per Xiva a les eleccions generals espanyoles de 1884 i pel de Llíria a les eleccions de 1886 i 1891. El 1893 fou nomenat senador per la Societat Econòmica de Madrid, el 1895 per la província de València i el 1897 fou nomenat senador vitalici. També va ser ministre de Governació entre el 30 de novembre i l'11 de desembre de 1892, en un govern presidit per Cánovas del Castillo. Durant aquest període fou responsable d'un projecte de Codi rural semblant al francès, que no fou aprovat, i la Llei de Propietat Intel·lectual. El 1884 va ingressar a la Reial Acadèmia de la Història.

## Obres

* El Libro del propietario (1862)
* El contrato de arrendamiento y el juicio de desahucio (1867)
* El poder civil en España
* La expulsión de los moriscos españoles (1889)
* La Germanía de Valencia (1884)
* Historia crítica y documentada de las Comunidades de Castilla (1897-1900)

## Referències

* ↑ «Manuel Danvila y Collado». Real Academia de la Historia. [Consulta: 23 març 2019].
* ↑ «Manuel Danvila y Collado» (en castellà). urgoitieditores.com. [Consulta: 23 març 2019].

## Bibliografia

Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.175-1761. ISBN 9788495484802.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Fitxa del Senat
Càrrecs públics :
| Precedit per: Raimundo Fernández Villaverde | Ministre de Governació 1892 | Succeït per: Venancio González y Fernández |
| Premis i fites |||
| Precedit per: Antonio Romero Ortiz | Reial Acadèmia de la Història Medalla 2 1884 - 1906 | Succeït per: Juan Pérez de Guzmán y Gallo |
# Organista

Un organista és el músic que toca l'orgue. Quan l'organista és afectat a un instrument particular, sobretots en les esglésies però també en sales de concert prestigioses, es parla d'organista titular. Sovint, l'organista titular té un paper en l'organització i l'ensenyament de la música sacra del temple al qual és afectat. A més, l'orgue és un instrument complex amb centenars o milers de components que cal tocar regularment per mantenir en bona forma. Un organista titular ha de conèixer el seu instrument, afinar-lo, reparar petits desperfectes…
El desenvolupament de l'orgue i de la funció central de l'organista en la música sacra és molt lligat amb l'ús religiós a les esglésies d'obediència cristiana. Els primers esments daten del segle v.
En l'organització de la majoria de capelles de música l'organista no sols era un instrumentista que havia de tocar l'orgue —tant en qualitat d'instrument solista com per aacompanyar les corals o cantants de música sacra— sinó que tenia altres obligacions com ensenyar a tocar l'orgue als escolans. En alguns casos eren tots els escolans els que n'aprenien; en altres, els que triaven de fer-ho. Els organistes solen ser hàbils improvisadors de les temes dels cants; molts eren també compositors. A més, són molts els organistes que han deixat composicions de caràcter didàctic, escrites per a l'aprenentatge.
D'altra banda, l'organista en les capelles de música sovint tenia una funció de sotsdirector i de suplent del mestre de capella, atès que molt sovint era la persona que sabia més de música, després del mestre (o no necessàriament en segon lloc).
Com és natural, tenia amplis coneixements d'orgueneria, per la qual cosa sovint elaborava informes sobre les reformes, millores o reparacions que demanava un determinat orgue, sovint se'ls cridava per donar la conformitat a un orgue novament fabricat, o per formar part de jurats en què calia escollir i nomenar un nou organista.

## Referències

* ↑ «organista». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Iveta Apkalna, organista titular de l’Elbphilharmonie d’Hamburg i reconeguda internacionalment, torna al Palau de la Música Catalana», 11-02-2021. [Consulta: 22 gener 2025].
* 1 2 Giró, Marc. «Juan de la Rubia i Josep Barcons, Organista titular de la Sagrada Família i director de l’Orquestra del Miracle». RAC 1 - Radioteca, 28-05-2024. [Consulta: 22 gener 2025].
* ↑ «L’organista català Joan Paradell, titular de la Capella Musical Pontifícia del Vaticà». Revista Musical Catalana, 09-03-2012.
* 1 2 de la Campa Carmona, Martínez Fernández i Sampedro Márquez, 2000, p. 186.

## Bibliografia

* De la Campa Carmona, Ramón; Martínez Fernández, Abraham; Sampedro Márquez, Jesús «La música sacra instrumental de órgano y el gregoriano: Francisco Correa de Arauxo (1584-1654) y la Salve Regina Solemne» (en castellà). Hispania Sacra, 52, 105, 2000, pàg. 183-194. DOI: 10.3989/hs.2000.v52.i106.547.

## Vegeu també

* Quadern d'organista
* Llista d'organistes de la Seu de Manresa

## Enllaços externs

* «Associació Catalana de l'Orgue (ACO)».
# Controladors d'elit

Un controlador d'elit és, en termes d'immunologia, una persona que ha estat infectada pel virus de la sida però que sap que, sense necessitat de fàrmacs, mai arribarà a desenvolupar la malaltia, tot i que sí que la pot contagiar, gràcies a la presència al seu cos d'una quantitat extraordinària d'un tipus de cèl·lules del sistema immunitari. Els controladors d'elit es caracteritzen tenen a la sang una concentració d'alfa defensines deu vegades superior a la normal en una persona sana, cosa que fa que el virus no passi de 50 còpies per mil·lilitre de sang, mentre que en les persones amb una concentració normal d'alfa defensines, si no pren cap medicament ni fa cap tractament, la concentració de còpies assoleix un valor 1.000 vegades superior. A més, en els controladors d'elit el virus de la sida mai no arriba a passar la barrera de les alfa defensines, de manera que no aconsegueix atacar la resta del sistema immunològic. Cal ressaltar que sí que queda una petita quantitat de virus a la sang i, per tant, els controladors d'elit són seropositius i poden contagiar la sida i transmetre-la als seus fills. Un 5% dels infectats per la sida són controladors d'elit.

## Referències

* ↑ El Clínic descobreix per què alguns infectats de VIH són immunes a la sida. Àngels Gallardo, publicat a El Periódico, 25 de febrer de 2010.
# Cordemais

Cordemais (en bretó Kordevez) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 2.790 habitants. Limita amb els municipis de Bouée, Malville, Le Temple-de-Bretagne, Vigneux-de-Bretagne i Saint-Étienne-de-Montluc.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2.346 | 2.175 | 2.389 | 2.511 | 2.738 | - | 2.576 | 2.542 | 2.575 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2.652 | 2.625 | 2.684 | 2.559 | 2.506 | 2.511 | 2.502 | 2.261 | 2.164 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 2.042 | 2.048 | 1.909 | 1.625 | 1.653 | 1.614 | 1.540 | 1.211 | 1.466 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1.360 | 1.439 | 1.817 | 2.004 | 2.374 | 2.515 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1900 - 1911 | Louis Mabilais |
| 1911 - 1916 | Narcisse Rousseau |
| 1916 - 1928 | Louis Chevallier |
| 1928 - 1939 | Pierre Simon |
| 1939 - 1947 | Francis Champeil |
| 1947 - 1971 | Louis Fairand |
| 1971 - 1989 | Jean Doucet |
| 1989 - 2003 | Jacques Fairand |
| 2003 - | Joël Geoffroy |
# Adarnases III d'Artanudji

Adarnases III de l'Alt Tao o Artanudji (VII Bagration) (mort l'any 896) fou un príncep georgià del segle ix, de la família dels Bagrationi.
Adarnases fou el VII Bagration amb aquest nom i era el fill gran de Gurguèn d'Ibèria, príncep d'Artani o Artanudji (Alt Tao) com a Gurguèn I d'Artani. La Crònica georgiana li dona el títol d'eristavi (gran-duc). Aquesta mateixa font li assigna tres fills nascuts d'una esposa que no s'esmenta :
* David d'Artanudji, duc de l'Alt Tao
* Gurguèn II d'Artanudji-Calarzene, duc de l'Alt Tao i d'Artanoudji-Calarzène ;
* Dinar, casada amb el rei Atrenerseh I d'Aghuània-Herètia.
Va morir l'any 896.

## Fonts

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990, p. 130.
* Marie-Félicité Brosset, Additions et éclaircissements à l'Histoire de la Géorgie, Académie impériale des sciences, Sant Petersburg, 1851 (en línia a Google Books), Addition IX, p. 155.
# David d'Artanudji

David Bagration fou un príncep georgià del segle x, duc de l'Alt Tao, de la dinastia Bagrationi.
David Bagration era el fill gran d'Adarnases III d'Artanudji o Alt Tao, al seu torn fill del comte Gurguèn d'Artani o Artanudji xxx. La Crònica georgiana diu que portava el títol de eristavi (gran-duc). Segons Cyril Toumanoff, hauria regnat de 896 a la seva mort l'any 908 a l'Alt Tao/Artanudji. Fos com fos va morir sense deixar fills abans del 918, data de la mort del seu oncle i successor Aixot d'Artanudji (Aixot II).

## Fonts

* Toumanoff, Cyrille. Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle: Tables généalogiques et chronologiques, 1990, p. 130.
* Marie-Félicité Brosset, Additions et éclaircissements à l'Histoire de la Géorgie, Académie impériale des sciences, Saint-Pétersbourg, 1851 (lire ce livre avec Google Books : ) Addition IX.
# Aretes de Cesarea

Arethes de Cesarea (en llatí Arethas en grec antic Άρέθας) (Patres, 860 - Cesarea de Capadòcia, 935) fou un sacerdot, teòleg i bibliògraf grec, que va ser arquebisbe de Cesarea a Capadòcia probablement a partir de l'any 901.
Va ser deixeble del bisbe Foci I de Constantinoble. Va escriure un comentari (epítom) sobre l'Apocalipsi, que va titular συλλογὴ ἐξηγήσεων ἐκ διαφόρων ἁγίων ανδρω̂ν εἰς τὴν ̓Ιωάννου του̂ ἀγαπημένου καὶ εὐαγγελιστου̂ ̓Αποκάλυψιν (Col·lecció d'explicacions sobre les discrepàncies dels homes purs, segons Joan el deixeble estimat i evangelista), un recull de treballs previs, sobretot d'Andreu de Cesarea, un antecessor seu en el bisbat, on combatia el Nicolaisme. També va escriure una obra sobre el patriarca Eutimi Sincel·le de Constantinoble que va morir el 911. L'Antologia palatina inclou alguns dels seus epigrames.

## Referències

* ↑ 1.Aretas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 278
* ↑ Ortega Villaro, Begoña (et al.) (eds.). Antologia Palatina: libros XII, XIV, XV: epigramas variados. Madrid: CSIC, 2021, p. 271. ISBN 9788400108885.
# Char 2C

El Char 2C (també conegut com a FCM 2C) va ser un tanc superpesant francès desenvolupat, però mai utilitzat, durant la Primera Guerra Mundial. És el tanc més llarg (en dimensions físiques) funcional mai fet.

## Enllaços externs i fonts

* (castellà) CHAR 2C a Tanques y Blindados
* (francès) Chars-francais.net Arxivat 2004-06-03 a Wayback Machine.
# Papa Pau II

Pau II (Venècia, 23 de febrer de 1417 - Roma, 26 de juliol de 1471) fou un papa de Roma. Va néixer amb el nom de Pietro Barbo, fill de Niccolo Barbo i Polixena Condulmer, germana d'Eugeni IV. Encara que va estudiar la carrera d'administració va rebre una bona educació religiosa i un cop el seu oncle va ser elevat a papa va ingressar al camp eclesiàstic.
El 1440 fou nomenat cardenal i el 30 d'agost de 1464 va succeir Pius II gràcies a la insatisfacció d'alguns dels cardenals amb la política del seu predecessor.
Va manar construir el Palacio di San Marco (avui conegut com a Palacio di Venecia), va revisar els estatuts municipals de Roma, va organitzar treballs d'ajuda entre els pobres, va atorgar pensions a alguns cardenals i a tots aquells que tinguessin el privilegi d'utilitzar el birret vermell. Va estimular l'estudi humanístic protegint les universitats i estimulant l'art de la impremta. Va decretar el 1470 la celebració del Jubileu cada 25 anys. Va intentar reunificar l'església russa amb la catòlica, però va fracassar en l'intent. Va donar suport a la Renat I durant la Guerra Civil catalana.
Va morir a Roma el 26 de juliol de 1471.

## Referències

* ↑ Ryder, Alan. The wreck of Catalonia: civil war in the fifteenth century. Oxford University Press, 2007, p. 245. ISBN 978-0199207367.
# Defensa Bogoíndia

La defensa Bogoíndia (o Bogo-Índia) és una obertura d'escacs caracteritzada pels moviments:
    1. d4 Cf6
    2. c4 e6
    3. Cf3 Ab4+
La posició que sorgeix després de 1.d4 Cf6 2.c4 e6 és comuna. La jugada que tradicionalment fan les blanques aquí és 3.Cc3, amenaçant d'establir un gran centre de peons amb 4.e4. Nogensmenys, 3.Cf3 és sovint jugada com una manera d'evitar la defensa Nimzoíndia (que apareixeria després de 3.Cc3 ab4). Després de 3.Cf3, les negres juguen usualment 3...b6 (la defensa índia de dama) o 3...d5 (que condueix al gambit de dama refusat), però poden també intentar 3...Ab4+, la Bogoíndia, que deu el seu nom a Iefim Bogoliúbov. Aquesta obertura no és tan popular com l'índia de dama, però es veu ocasionalment a tots els nivells.

## Variants

Les blanques tenen tres opcions viables per enfrontar-se a l'escac. 4.Cc3 és una transposició a la variant Kaspàrov de la Nimzoíndia i, per tant, les principals variants independents són 4.Ad2 i 4.Cbd2.

### 4.Ad2

4. Ad2 és la línia més comuna; l'alfil de b4 és ara amenaçat, i les negres han de decidir què en faran.
* El més simple és canviar-lo mitjançant 4...Axd2+; aquesta línia no és particularment popular, però l'ha jugada habitualment el GM suec Ulf Andersson, sovint com una línia taulífera.
* 4...De7 defensant l'alfil, i diferint la decisió sobre què fer després, és també una elecció comuna.
* David Bronstein va triar sovint la més aguda 4...a5 guanyant espai al flanc de dama, al cost d'algunes debilitats estructurals.
* Una línia més moderna és 4...c5; després de 5.Axb4 cxb4, els peons negres estan doblats, i un peó ha estat foragitat del centre, però el peó de b4 podria també ser molest per les blanques, ja que vigila la casella c3 i en manté fora un cavall. De fet, una de les principals opcions per les blanques aquí és 6.a3, eliminant el peó de seguida.
* Simplement retirar l'alfil amb 4...Ae7 també és possible; les negres han perdut un temps, però l'alfil blanc és mal situat a d2. La línia és una mica passiva, però sòlida.

### 4.Cbd2

4. Cbd2 és una alternativa per provocar el canvi de l'alfil pel cavall o bé forçar l'alfil negre a retirar-se. La contrapartida és que el cavall es desenvolupa a una casella on bloqueja l'alfil, i que d2 és una casella menys activa que c3. La línia és descrita a la Gambit Guide com a "ambiciosa". Les respostes més habituals de les negres són 4...b6, 4...0-0, i 4...d5.

## Parany de Monticelli

Aquesta obertura permet arribar al parany de Monticelli.

## Codi ECO

Encara que l'obertura transposi en d'altres, la Bogoíndia es classifica sota el codi E11 per l'Encyclopaedia of Chess Openings.

## Referències

* ↑ Pedersen menciona la utilització que fa n'Andersson d'aquesta línia, destacant que la majoria de les vegades acaba en taules, tot i que la revisió de Hansen del CD sobre la Bogoíndia a Chesscafe.com Checkpoint destaca que no sempre és un simple intent de fer taules.

## Bibliografia

* Steffen Pedersen. Gambit Guide to the Bogo Indian. Gambit, 1999. ISBN 1901983048.
* Taulbut, Shaun. The New Bogo-Indian. Cadogan Books, 1995. ISBN 9781857440263.
# Deltametrina

La deltametrina o Deltamethrin, (C$_{22}$H$_{19}$Br₂NO₃) és un piretroide insecticida i acaricida.

## Producció

La deltametrina és un piretroide compost d'un sol estereoisòmer, d'un 8 possible estereoisòmers, es prepara per a l'esterificació de (1R,3R)- o cis-2,2-dimetil-3-(2,2-dibromovinil)àcid ciclopropanocarboxílic amb (alfa,S)- o (+)-alfa-ciano-3-fenoxibenzil alcohol o per recristal·lització selectiva d'èsters d'àcid racèmic obtinguts per esterificació del (1R,3R)- o cis-àcid amb el racèmic o (alfa-R, alfa-S, o alfa-R/S)- o + o − alcohol.

## Control de la malària

La deltametrina té un paper clau pel control dels vectors de la malària, particularment per a Anopheles gambiae, i es fa servir com insecticida de llarga durada en les xarxes contra els mosquits.

## Altres usos

Existeixen molts usos per la deltametrina, des del seu ús en agricultura fins al control d'insectes a les cases.
És un dels components més utilitzats en els insecticides de tot el món i s'ha convertit en un element molt utilitzat per les companyies de desinsectació i pels agricultors. Aquest element és membre d'una de les famílies d'insecticides més segures, els piretroides sintètics. Mientre que pels mamífers aquest insecticida és classificat com segur, és molt tòxic per a la vida aquàtica, particularment els peixos i, per tant, ha de ser utilitzat amb extrema precaució al voltant de zones envoltades d'aigua. Pot passar a la llet materna

## Referències

* ↑ «Deltamethrin Odorless Synthetic Pyrethroid Insecticides». PestProducts.com. Arxivat de l'original el 2008-09-30. [Consulta: 26 setembre 2008].
* ↑ Bouwman, B. Sereda and H.M. Meinhardt, H.; B. Sereda and H.M. Meinhardt «Simultaneous presence of DDT and pyrethroid residues in human breast milk from a malaria endemic area in South Africa». Environmental Pollution, 144, 3, 12-2006, pàg. 902–917. Arxivat de l'original el 2009-07-25. DOI: 10.1016/j.envpol.2006.02.002. PMID: 16564119 [Consulta: 26 setembre 2008].

## Enllaços externs

* Deltamethrin General Fact Sheet - National Pesticide Information Center
* Deltamethrin Technical Fact Sheet - National Pesticide Information Center
* Data Sheet on Pesticides No. 50 - IPCS INCHEM
* Pyrethrins and Pyrethroids Fact Sheet - National Pesticide Information Center
* Deltamethrin Pesticide Information Profile - Extension Toxicology Network
# La Creueta (Vilafranca del Penedès)

La Creueta, antigament coneguda com a creu d'en Calandraix, és una creu de terme situada a la cruïlla de l'avinguda de Catalunya i l'antic camí de Sant Martí Sarroca, a Vilafranca del Penedès (Alt Penedès).

## Història

La primera documentació que en fa referència és del segle XV. És citada en diferents documents d'èpoques diverses i amb diferents noms: l'any 1459 com creu d'en Calandraix, però també com a Creu de Vallmoll, de les Clotes o de Sant Julià. L'any 1934 fou enderrocada i l'any 1947 restablerta en el seu lloc. Finalment, l'any 1982 es restaura i consolida.

## Descripció

És una creu de terme composta d'un basament de secció circular, de dos esglaons, plint i fust llis, també de secció circular, un capitell motllurat de secció octogonal i una creu de coronament amb els braços trevolats i relleu central de creu a cada banda. Al capitell s'hi pot veure la data de 1982, data de restauració.

## Referències

* 1 2 3 4 «La creueta». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona.
* ↑ «Goigs a lloança de les cinc creus de terme de Vilafranca». Ajuntament de Vilafranca del Penedès.