OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Waiwais

Els Waiwais (també escrit Waiwai o Wai Wai) són una ètnia del sud de Guyana i el nord-est de Brasil, parlants de la llengua waiwai, una llengua carib, i que formen part de la població indígena de Sud-amèrica. Tenen una població estimada de 3084 persones i són caçadors i recol·lectors nòmades. Han mantés la seva identitat cultural en gran part amb l'excepció del cristianisme, que els fou introduït al final de la dècada dels 50.

## Història

La població ameríndia de Guyana consta aproximadament de 31.000 persones. Les tribus les formen un total de nou grups ètnics majoritaris que inclouen els Akawaio, Arawak, Arekuna, Caribs, Macuxís, Patamona, Wapishana, Waraos i els Waiwais. Es troben principalment en terres de l'interior del país. Els Waiwais són el grup ètnic més petit de Guyana amb una població aproximada de 170. Actualment només existeix una comunitat Waiwai a Guyana, que viu a la regió més al sud del país, a Konashen.
L'explorador, Robert Schomburgk va ser probablement la primera persona no-índia que contactà amb els Waiwais el desembre de 1837. Va trobar un poblat assentat a la vora de l'afluent del riu Essiquebo, junt amb dos més a la vora del riu Mapuera, al Brasil. Schomburgk describí els Waiwais com:
   "De estatura mitjana, amb el color de la pell més clara que la dels Tarumes, en la seva aparença general i llengua s'assemblen als Makuskis. Els Woyawais (Waiwais) són caçadors formidables i cèlebres pels seus gossos. Sembla que van generalment bruts."
A principis del segle xx, alguns dels Waiwais emigraren cap al nord. S'especula que per l'epidèmia de grip que gairebé exterminà el poble Taruma. Des del 1933 fins al 1938, els Waiwais tornaren a emigrar a terres més interiors de Guyana per evitar els estrangers durant la comissió dels límits de les fronteres del país.

## Cultura

Tot i que els Waiwais són grans caçadors, també són conreadors. No obstant; per les característiques de la terra on viuen, que té una cota de baixa de pluges, resulta tot un repte aconseguir aliments suficients. Tradicionalment empraven el mètode de l'artigatge.

## Referències

* 1 2 «Waiwai» (en portuguès). [Consulta: 28 febrer 2021].
* 1 2 Edwards, W. «An Ethnohistory of Amerindians in Guyana». Ethnohistory. Duke University Press.
* ↑ Fock, Neils. WaiWai: Religion and Society of an Amazonian Tribe. Copenhagen: The National Museum, 1963, p. 115.
* ↑ Farmer's Weekly, 154, 9, pàg. 89.
* ↑ Schoenauer, Norbert. 6,000 Years of Housing (en anglès). W. W. Norton & Company, 2000. ISBN 978-0-393-73120-0.
Pobles indígenes del Brasil :
Pobles indígenes de la Regió Nord :
Pobles indígenes de la Regió Nord-est :
Pobles indígenes de la Regió Centre-Oest :
Pobles indígenes de les regions Sud i Sud-est :
Articles relacionats :
# Tomba tràcia de Sveixtari

La tomba tràcia de Sveixtari està situada a 2,5 km al sud-oest del poble de Sveixtari, província de Ràzgrad, que es troba a 42 km al nord-est de Ràzgrad, al nord-est de Bulgària.

## Història

Descoberta el 1982 en un turó, aquesta tomba tràcia del segle iii aC reflecteix els principis estructurals fonamentals dels edificis de culte de Tràcia. La decoració arquitectònica de la tomba és considerada única, amb les cariàtides policromades meitat humanes, meitat vegetals, i pintures murals. Les deu figures femenines tallades en alt relleu a les parets de la sala central i les decoracions de la lluneta en la seva volta són els únics exemples d'aquest tipus trobat fins ara a les terres de Tràcia. És un recordatori notable de la cultura dels getes, un poble de Tràcia que estava en contacte amb l'hel·lenístic i Hiperbòria, segons els geògrafs antics.

## Referències

* Alexander Fol, M. Čičikova, T. Ivanov, T. Teofilov:La Tomba tràcia prop del poble de Svechtari, Sofia 1986.
* Alexander Fol:Orphik thrakische oder Die Zwei Wege zur Unsterblichkeit, a: DieThraker. Das goldene Reich des Orfeu, Ausstellung 23. Juli bis 28. Novembre de 2004, Kunst-und Ausstellungshalle der Bundesrepublik Deutschland. Zabern, Mainz 2004, p. 177-186.

## Enllaços externs

* Lloc oficial de la tomba.
# Marçal

Marçal (en francès Marsal) és un municipi francès situat al departament del Tarn i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2021 |
| 155 | 158 | 172 | 191 | 217 | 225 | 267 | 239 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Eric Pujol | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-01-19. [Consulta: 21 setembre 2010].
* ↑ «MARSAL - Carte plan hotel village de Marsal 81430 - Cartes France.fr». [Consulta: 17 gener 2025].
* ↑ «Dossier complet − Commune de Marsal (57448) | Insee». [Consulta: 19 gener 2025].
Viccionari
# Porcs espins

Els porcs espins són un grup de mamífers rosegadors. Es tracta d'un grup sense validesa taxonòmica: tot i que tots els porcs espins pertanyen al subordre dels histricomorfs, formen dues famílies diferents que no tenen un vincle particularment estret. El nom dels porcs espins prové de les característiques pues que els cobreixen la pell. Malgrat el nom, els porcs espins no tenen cap parentesc directe amb els porcs autèntics, que pertanyen al grup dels artiodàctils. No se'ls ha de confondre amb els eriçons, que tot i que també estan dotats d'espines, pertanyen a l'ordre dels eulipotifles.

## Classes de porc espí

Les dues famílies a les quals pertanyen els porcs espins es corresponen amb els dos tipus geogràfics:

### Porc espí del Vell Món

→ Llegiu l'article principal sobre Porc espí del Vell Món. Viu al sud d'Europa, gran part de l'Àfrica, l'Índia i la Insulíndia, a l'est fins a Borneo.

### Porc espí del Nou Món

→ Llegiu l'article principal sobre Porc espí del Nou Món. Viu en boscos i regions boscoses de Nord-amèrica i el nord de Sud-amèrica.

## Les pues

Les pues que identifiquen els porcs espins prenen diverses formes segons les espècies, però en totes són pèls modificats coberts de gruixudes plaques de queratina, i estan introduïdes a la musculatura de la pell. Les pues es poden deixar anar per contacte amb elles, o poden saltar quan el porc espí sacseja el seu cos, però no poden «disparar» contra possibles atacants, al contrari de la creença popular.

## Gestació i naixement

La gestació dura 2 mesos i normalment neix una sola cria, de vegades dues, amb les punxes toves i flexibles, però que en deu dies adquireix la seva consistència definitiva.

## Referències

* ↑ (castellà)
* ↑ Arxivat 2012-09-25 a Wayback Machine. Zoo de Barcelona
# Michele Mazzarino

Michele Mazzarino (originalment anomenat Alessandro), (Pescina-L'Aquila, 1 de setembre de 1605 – Roma, 31 d'agost de 1648), va ser un bisbe i cardenal italià.

## Biografia

Era el germà petit de Giulio Raimondo, el cardenal Mazzarino, va néixer a Pescina l'1 de setembre de 1605 el seu nom era Alessandro, però va prendre el nom religiós de Michele el 1620 quan va entrar al convent dominicà de Santa Maria sopra Minerva.
Format a Bolonya, va ser professor de teologia i filosofia en diversos centres de formació dominicana i va ocupar importants càrrecs en l'orde: va ser elegit pare provincial de Roma i Puglia el 1641, després de la destitució de Nicolás Ridolfi, va ser gairebé elegit Mestre General Orde de Predicadors en la reunió del capítol general de Gènova el 1642 (la seva candidatura va ser recolzada pel papa Urbà VIII), però va optar per retirar-se de la competició per evitar les divisions i conflictes dins de l'ordre.
El papa Innocenci X el va nomenar Mestre del Sacre Palau (teòleg de la Casa Pontifícia) el 3 de febrer de 1643 i el 10 de juliol de 1645 el va nomenar arquebisbe d'Ais de Provença (va rebre l'ordre episcopal el 23 de juliol següent). Aleshores, li va elevar al rang a cardenal de Santa Cecília al consistori del 7 d'octubre de 1647.
Mitjançant la intercessió del seu germà el cardenal Mazzarino, Lluís XIV de França el va nomenar virrei de Catalunya (16 de desembre de 1647), però a causa de problemes de salut va abandonar el càrrec i es va retirar a Roma, on va morir el 31 d'agost de 1648, als 42 anys : va ser enterrat a Santa Maria sopra Minerva.

## Fonts

* Michel cardenal Mazzarino, OP, a Catòlica-hierarchy.org
* Michel Mazarin, OP (1605-1648), a els Cardenals de la Santa Església Romana Arxivat 2009-07-03 a Wayback Machine.
# Nicodemo Gentile

Nicodemo Gentile (Cirò, 24 de juny de 1969) és un advocat italià, escriptor i personalitat televisiva que es va convertir, a partir del 2020, en president de l'Associació Penelope, fundada el 2002, que tracta els problemes de les dones víctimes de la violència masclista. Va començar la seva carrera a Perusa, defensant els pobres i els sensesostre.
Gentile és especialista en dret penal. Durant uns anys va ser present a la televisió com a convidat a programes com Chi l'ha visto? i Quarto grado i dona veu a les famílies de les persones desaparegudes.

## Llibres publicats

* 2017: Gentile, Nicodemo: Laggiù tra il ferro – Storie di vita, storie di reclusi. Edizioni Imprimatur. (italià)
* 2018: Gentile, Nicodemo: Nella terra del niente. Storie di scomparse, storie di famiglie. Edizioni Faust. ISBN 8898147805. (italià)
* 2019: Gentile, Nicodemo: Il padrone. Storia di una manipolazione, storia di una tragedia. Edizioni Faust. (italià)
* 2021: Gentile, Nicodemo: Nulla è come appare. Storie di delitti, storie di accertamenti tecnici. Edizioni Faust. ISBN 979-1280029089. (italià)

## Referències

* ↑ «Intervista a Nicodemo Gentile, l’avvocato di strada» (en italià). Forensicnews, 03-06-2021.
* ↑ «Nicodemo Gentile è il nuovo presidente dell’Associazione Nazionale "Penelope"» (en italià). Il Cirotano, 10-02-2020.
* ↑ «Un’ora con… Avv. Nicodemo Gentile» (en italià). Forensicnews, 03-06-2021.
* ↑ «Chi è Nicodemo Gentile: la storia del famoso avvocato» (en italià). Donna Glamour, 01-12-2023.
* ↑ «Ne parliamo con l'avv. Nicodemo Gentile» (en italià). L'Adigetto.it, 23-11-2019.
* ↑ «Intervista a Nicodemo Gentile» (en italià). Screpmagazine, 17-05-2020.

## Enllaços externs

* Chi l'ha visto? (italià)
* Penelope Italia (italià)
# José María Clemente Marcet

José María Clemente Marcet és un empresari català conegut per la seva implicació en diverses operacions controvertides.
El 1999 va estar involucrat en una operació de tràfic de 2.000 quilos de cocaïna transportats en un avió privat del príncep saudita Nayef al Shaalan, fet que el va portar a ser condemnat a cinc anys de presó a França el 2007, una sentència ratificada el 2014. Durant els anys 2000, va establir una relació estreta amb l'excomissari José Manuel Villarejo, amb qui va col·laborar en operacions relacionades amb paradisos fiscals i activitats de blanqueig de capitals. Clemente Marcet també va jugar un paper destacat en l'anomenada Operació Catalunya, proporcionant informació falsa sobre una suposada fundació de la família Pujol a Ginebra amb 137 milions d'euros. A més, va actuar com a informant per a l'FBI en la investigació contra l'expresident del FC Barcelona, Sandro Rosell, gràcies a la seva col·laboració amb Villarejo.

## Referències

* 1 2 «El financiero catalán que dio la pista falsa sobre la Fundación Pujol en Suiza». La Vanguardia, 08-03-2023.
* ↑ «Las maniobras de Villarejo en paraísos fiscales: “Transferimos las acciones a testaferros”». El Periódico de España, 22-06-2023.
* ↑ «Villarejo introdujo al FBI un "topo" que investigó a Sandro Rosell». Sport, 23-05-2023.
# Pont romà (Cangues d'Onís)

El Pont Romà de Cangues d'Onís és una antiga construcció travessa el riu Sella a l'antiga capital d'Astúries, Cangues d'Onís. Separa els concejos de Cangues d'Onís i de Parres.
Encara que és conegut com el pont romà, la construcció amb el seu famós arc peraltat i els altres dos arcs menors que són desiguals data del regnat d'Alfons XI de Castella (1311-1350). Aquest pont bé podria ser una reconstrucció d'un altre d'anterior, encara que no hi ha cap prova d'aquest fet. També és conegut com el puentón.
Està declarat Monument Històric Artístic. Del seu arc central hi penja una reproducció de la Creu de la Victòria.
Als voltants hi solen anar a pescar salmons molts riberencs de la zona del riu Sella.

## Referències

* ↑ «Puente romano de Cangas de Onís».
* ↑ «Puente sobre el Sella (Puente romano)». Arxivat de l'original el 2019-07-06. [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «Pont Romà de Cangas d'Onís». [Consulta: 6 juliol 2019].
# Discos Radiactivos Organizados

Discos Radiactivos Organizados o DRO va ser un segell discogràfic espanyol independent fundat el 1982 per Servando Carballar, líder del grup de Tecno pop Aviador DRO. Durant la dècada del 1980 va ser un dels primers segells independents espanyols, molt important per a artistes independents a Espanya, especialment a Madrid. A la dècada del 1990l va ser adquirit per la multinacional Eastwest Records i va passar a anomenar-se DRO EastWest.

## Història

DRO Records va ser fundada el 1982 per membres de la banda Aviador Dro. Va ser creat per autoeditar els seus discos després de ser rebutjats per les discografies principals. En aquell moment, la música alternativa estava sorgint a Espanya, sobretot al voltant de Madrid. DRO i altres segells independents van ajudar artistes alternatius a distribuir llur música a una audiència més àmplia a la dècada de 1980. L'etiqueta va ser pionera per als artistes espanyols exitosos dels anys vuitanta estaven.
Moguts per l'èxit van començar a editar discs a Siniestro Total, Glutamato Ye-Yé, Gabinete Caligari, Loquillo, Los Nikis, Nacha Pop, Decibelios, Alphaville i altres grups de la «Movida» madrilenya i grups com a Un Pingüino en mi Ascensor, Neuronium, Santi Picó i Aviador Dro.
El 1983, després de l'esfondrament del distribuïdor de DRO, Pancoca, Grabaciones Accidentales (GASA) en va començar a gestionar la distribució. GASA va ser absorbida per DRO l'any següent. DRO també va adquirir un altre segell independent, Twins, el 1989.
El grup DRO-GASA va ser finalment adquirit pel Warner Music Group el 1993 a causa de les pressions financeres. Actualment funciona amb el nom de DRO EastWest, SA.

## Referències

* 1 2 3 4 Manrique, Diego. «Warner adquiere la discográfica independiente española DRO» (en spanish). El País, 12-01-1993. [Consulta: 4 gener 2014].
* ↑ Godes, Patricia; Arenas, Miguel Ángel. Independientes (II) (en spanish), març 1983, p. 45.
* ↑ Hamilton M. Stapell. Remaking Madrid: Culture, Politics, and Identity After Franco. Palgrave Macmillan, 28 setembre 2010, p. 101. ISBN 978-0-230-11304-6.
* ↑ Sílvia Martinez; Héctor Fouce Made in Spain: Studies in Popular Music. Routledge, 18 juliol 2013, p. 192. ISBN 978-1-136-46005-0.
* ↑ Nieto, Antonio. «La música ‘indie’ encumbra a Xoel López» (en spanish). El País, 18-06-2013. [Consulta: 5 gener 2014].
* ↑ Rodríguez, Jesús; Arenas, Miguel Ángel. Los Esclarecidos, Pop ambiental (en spanish), novembre 1984, p. 22.
# I Concurs de castells Vila de Torredembarra

El I Concurs de castells Vila de Torredembarra, conegut també com a Concurs-7 1997, tingué lloc el diumenge 19 d'octubre de 1997 a la plaça del Castell de Torredembarra. Fou el trenta-unè concurs de castells de la història i la primera edició del concurs de castells Vila de Torredembarra, organitzat per la colla local, els Nois de la Torre. Aquest concurs de castells va néixer amb la voluntat de ser celebrat cada mes d'octubre dels anys senars, per no coincidir amb el Concurs de Tarragona dels anys parells. Van ser convidades colles que pels criteris de selecció del concurs de castells de Tarragona no podien participar en aquest darrer esdeveniment.
Se celebrà en honor de Santa Rosalia, una filla del rei de Sicília nascuda el 6 d'octubre de l'any 1129, i patrona de Torredembarra.

## Classificació

* Resultat
* Descarregat (D)
* Carregat (C)
* Intent (I)
* Intent desmuntat (ID)
La colla guanyadora d'aquesta primera edició va ser la desapareguda Colla Nova del Vendrell gràcies a un 5 de 7, un 4 de 7 amb l'agulla i un llavors atípic 3 de 7 amb l'agulla. Els Ganxets de Reus, també desapareguts, van classificar-se en segon lloc amb un 5 de 7, un 4 de 7 amb l'agulla i un 3 de 7. Els Nens del Vendrell van quedar en tercera posició.

### Llegenda

    a: amb agulla o pilar al mig
    ps: aixecat per sota
| Pos. | Colla | Castells intentats | Castells intentats | Castells intentats | Castells intentats | Punts |
| Pos. | Colla | 1a ronda | 2a ronda | 3a ronda | 4a ronda | Punts |
| 1 | Colla Nova del Vendrell | 5de7 | 4de7a | 2de7(i) | 3de7a | |
| 2 | Ganxets de Reus | 5de7 | 4de7a | 3de7 | — | |
| 3 | Nens del Vendrell | 2de7 | 4de8(i) | 4de8(i) | 3de7ps | |
| 4 | Castellers de Lleida | 5de7 | 4de7a(c) | 3de7 | — | |
| 5 | Xiquets de Cambrils | 3de7 | 4de7 | 4de7a(i) | Pde5(c) | |
| 6 | Nois de la Torre | 4de7 | 3de7 | Pde6(i) | Pde6(i) | |
| 7 | Xiquets de Vila-seca | 3de7(id) | 3de7(i) | 5de6 | 2de6 | |
| 8 | Castellers d'Altafulla | 3de6 | 4de6(id) | Pde5(c) | 2de6(i) | |
| 9 | Torraires de Montblanc | 5de6 | 3de7(i) | 4de6a | 2de6(i) | |

## Referències

* 1 2 elcasteller.cat, Llista de concursos Arxivat 2010-06-20 a Wayback Machine.
* ↑ lafura.cat, Nova del Vendrell Arxivat 2010-10-01 a Wayback Machine.
* ↑ lapinya.cat, Castells anecdòtics, castells inèdits
* ↑ Nens del Vendrell:RECORREGUT HISTÒRIC PEL PERÍODE 1977 - 2001
* ↑ Esteve, Carles. «Primera sessió del Concurs: resultat i repàs de les edicions anteriors del Concurs7». Castells, 28-09-2014. [Consulta: 30 setembre 2014].
# Karma Lingpa

Karma Lingpa (tibetà: ཀརྨ་གླིང་པ་; Wylie: kar dt. gling pa, n. 1326 — m. 1386) va ser un gran tertön (gter ston), un descobridor de tresors de la tradició del budisme, considerat reencarnació de Chokro Lü Gyeltsen qui fos traductor i deixeble de Padmasambhava. És conegut com el descobridor i revelador del text del Bardo Thodol, conegut en occident com a Llibre tibetà dels morts.
Va néixer a la regió de Dakpo, al sud-est del Tibet. Va ser el fill major d'un altre descobridor de tresors i mestre de la secta Rnying dt. del budisme Vajrayana, Nyida Sanggyé. A l'edat de 15 anys, amb ajuda del seu pare, va desenterrar diversos tresors de la muntanya Gampodar, en compliment d'una profecia de Padmasambhava, que consistia en una sèrie de manuscrits: El gran compassiu, Thugs rje chen po padma zhi khro i Zhi khro dgongs pa rang grol. Una part d'aquest últim manuscrit, conegut com L'alliberament per audició durant l'estat intermedi (bar-do thos-grol), seria el que posteriorment publicaria en anglès Walter Evans-Wentz, el 1927, com el Llibre tibetà dels morts.

## Referències

* ↑ Buswell Jr., Robert E. & Lopez Jr., Donald S.. The Princeton Dictionary of Buddhism. Princeton University Press, 2013, p. 419. ISBN 9781400848058.
* ↑ Cuevas, Bryan; p. 93
* ↑ López, Donald; p. 59

## Bibliografia

* Cuevas, Bryan J.. The Hidden History of the Tibetan Book of the Dead. Nova York: Oxford University Press, 2003. En Questia.
* Lopez Jr., Donald S.. The Tibetan Book of the Dead: A Biography. Princeton, NJ: Princeton University Press, 2011. En Questia Arxivat 2014-12-14 a Wayback Machine..

## Enllaços externs

* Fitxa de Karma Lingpa en Tibetan Buddhist Resource Center
# Delicatessen (pel·lícula)

Delicatessen és una pel·lícula francesa estrenada el 1991. És el primer llargmetratge de Jean-Pierre Jeunet, que va dirigir la pel·lícula amb Marc Caro.
Delicatessen és una pel·lícula d'estil comèdia de terror i sàtira. Es parla d'un antic pallasso que treballa a un hotel com a conserge. El districte a l'entorn de l'hotel és poblat per »troglodistes», carnissers, criadors de granotes i fabricants de «caixes de meuh». El context és el de guerra i terrorisme, i un viatger va descobrir l'amor. L'estil fa referències d'un món de còmic, un mitjà d'expressió prop de Marc Caro.
La pel·lícula va ser produïda a l'estudi de l'antiga fàbrica de Seita a Pantin, prop de París. Els dos realitzadors ja havien produït cinc curtmetratges, després de 1981, però aquesta producció va ser llur primer llargmetratge.

## Referències

* ↑ «Jean-Pierre Jeunet» (en suec). NE.se. [Consulta: 21 febrer 2021].
* ↑ «Jean-Pierre Jeunet». GEC. [Consulta: 21 febrer 2021].
* 1 2 «delicatessen» (en francès). citebd.org. [Consulta: 21 febrer 2021].
# Daniel Fernando Sturla Berhouet

Daniel Fernando Sturla Berhouet (Montevideo, 4 de juliol de 1959) és un salesià, sacerdot catòlic uruguaià. És el setè i actual arquebisbe de Montevideo.

## Obres

* 1916-1917: Separación de la Iglesia y el Estado en el Uruguay, Instituto Teológico del Uruguay Mariano Soler, Libro Anual, 1993 (castellà)
* ¿Santa o de Turismo? Calendario y secularización en el Uruguay, Instituto Superior Salesiano, colección Proyecto Educativo, 2010 (castellà)

## Referències

* ↑ Daniel Sturla (Catholic Hierarchy) (anglès)
* ↑ Arquebisbe de Montevideo (castellà)
# Resistive random-access memory

RAM resistiva (resistive random-access memory, RRAM o ReRAM) és una mena de memòria de computadora no volàtil (NV) d'accés aleatori (RAM) que funciona canviant la resistència elèctrica d'un material dielèctric d'estat sòlid que també s'anomena memristència. Aquesta tecnologia s'assembla a CBRAM (RAM de pont conductor) i PCM (memòria de canvi de fase).

## Funcionament

Normalment, un material dielèctric no condueix el corrent elèctric. De fet, les substàncies dielèctriques s'empren per a construir condensadors i evitar el corrent elèctric tot carregant-se en dos pols oposats. Si un material dielèctric és sotmès a un voltatge prou elevat, llavors conduirà sobtadament a causa d'un fenomen anomenat trencament de la rigidesa dielèctrica. En materials dielèctrics convencionals, aquest trencament causa dany permanent al component. En un memristor, aquest trencament dielèctric és temporal i reversible. En un memristor, aquesta diferència de potencial causa que el medi adquireixi camins conductors anomenats filaments. Aquests filaments apareixen com a resultat de diversos fenòmens tals com migració de metall o defectes físics. Una vegada ha aparegut el filament, es pot trencar o revertir aplicant una diferència de potencial diferent. D'aquesta manera es pot emmagatzemar informació digital.

## Propietats

Es poden destacar:
* Molt baix consum, inferior a la memòria flaix i SRAM.
* Molt alta velocitat, superior a la memòria flaix.
* Alta densitat d'integració.

## Circuits integrats ReRAM

Llistat de les implementacions reals d'aquesta tecnologia:
* 17.01.2017 : crossbar juntament amb SMIC Arxivat 2016-11-22 a Wayback Machine..

## Vegeu també

* SRAM : RAM estàtica.
* DRAM : RAM dinàmica.
* Flaix : memòria flaix.
* E2PROM : memòria esborrable elèctricament.
* Nano-RAM: memòria RAM amb nanotubs de carboni.
* FeRAM : memòria ferro-elèctrica.
* MRAM: memòria RAM magnetorresistiva

## Referències

* ↑ «What is Resistive Memory (ReRAM, RRAM)? Webopedia Definition». www.webopedia.com. [Consulta: 16 gener 2017].
* ↑ Mearian, Lucas «New ReRAM chip consumes 50-100 times less power for IoT». Computerworld. Arxivat de l'original el 2017-01-18 [Consulta: 16 gener 2017].
* ↑ «What is resistive RAM (RRAM)? - Definition from WhatIs.com» (en anglès). SearchSolidStateStorage.
* ↑ «ReRAM Forum » Next Generation Memory Technology and Applications». www.reram-forum.com. Arxivat de l'original el 2017-01-04. [Consulta: 16 gener 2017].
* ↑ «ReRAM, the memory tech that will eventually replace NAND flash, finally comes to market - ExtremeTech» (en anglès). ExtremeTech, 05-08-2013.