OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José María de Madariaga y Casado

José María de Madariaga y Casado (Hiendelaencina, província de Guadalajara, 3 de juliol de 1853 - Madrid, 29 de gener de 1934) va ser un enginyer i catedràtic espanyol.

## Biografia

Nascut en la localitat de Hiendelaencina el 3 de juliol de 1853, va començar a estudiar Enginyeria de Mines en 1873. Després d'obtenir el seu títol va treballar a Almadén. Va ser catedràtic d'electrotècnia durant 30 anys (des de 1891), president de la Reial Societat Espanyola de Física i Química entre 1906 i 1907 i acadèmic numerari de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, de la que en seria secretari perpetu, càrrec al que va accedir amb la lectura Exposición de algunas consideraciones sobre la explicación de ciertos fenómenos eléctricos y magnéticos, y de sus relaciones con los de la luz. Va morir a Madrid el 29 de gener de 1934. Fou condecorat amb les grans creus de l'Orde d'Isabel la Catòlica i de l'Orde d'Alfons XII.

## Referències

* 1 2 Fraile Mora, 2006, p. 393.
* 1 2 3 «Muerte del ingeniero Don José María Madariaga». La Época, 30-01-1934. ISSN: 2254-559X.
* ↑ «Presidentes». Reial Societat Espanyola de Química.
* 1 2 «Académicos Históricos: Excmo. Sr. D. José María de Madariaga y Casado». Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. Arxivat de l'original el 2014-11-09. [Consulta: 12 juny 2016].
# José Morer y Abril

José Morer y Abril (Cartagena, 2 de juliol de 1823 - Madrid, 11 de novembre de 1906) fou un enginyer espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Pertanyia a una família catalana establerta a Cartagena. En 1839 marxà a Madrid per estudiar a l'Escola d'Enginyers de Camins, Canals i Ports, on s'hi graduà en 1843 i passà a ocupar la plaça de professor de geometria descriptiva. En 1877 seria nomenat Inspector general del Cos d'Enginyers de Camins, Canals i Ports i en 1886 president de la seva Junta Consultiva.
En 1852 va començar a interessar-se per l'arquitectura isabel·lina i les estructures arquitectòniques romanes, i en 1855, juntament amb Ramón Mesonero Romanos, va presentar a la reina un projecte de distribució d'aigües del que seria el Canal d'Isabel II. El 1856 fou nomenat vocal de la comissió encarregada del Projecte de Llei d'Aigües. En 1859 fou nomenat director del Canal d'Isabel II, i en 1867 director facultatiu. Juntament amb Lucio del Valle també participà entre 1857 i 1862 en la reforma i ampliació de la Puerta del Sol de Madrid i en 1866 fou autor d'un projecte per portar aigua a Màlaga des de Torremolinos.
En 1866 fou admès a la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, ingressant l'any següent amb el discurs "Conducción y distribución de aguas potables en la antigua Roma y en las naciones modernas". Durant la Primera República Espanyola fou director general d'Obres Públiques. En 1875 fou nomenat director del Canal d'Isabel II, càrrec que va ocupar fins a la seva jubilació en 1896.

## Referències

* ↑ José Enrique García Melero. Arte español de la Ilustración y del siglo XIX: En torno a la imagen del pasado. Madrid: Ediciones Encuentro, 1998, p.278.
* ↑ Maria Victoria Álvarez Rodríguez. El pensamiento arquitectónico en España en el siglo XIX a través de las revistas artísticas del reinado isabelino. Ediciones Universidad de Salamanca, 2015, p.395-397.
* ↑ Biografia Arxivat 2016-08-05 a Wayback Machine. al web de la RAC
# José Ramón Álvarez Rendueles

José Ramón Álvarez Rendueles (Gijón, juny de 1940) és un economista espanyol.

## Biografia

Advocat i doctor en ciències econòmiques per la Universitat Complutense de Madrid, i professor mercantil per l'Escola de Gijón.
El 1964 va ingressar en el Cos de Tècnics Comercials i Economistes de l'Estat, sent catedràtic d'Universitat des de 1973.
Va ser Cap d'Estudis del Pla de Desenvolupament (1970-73), secretari tècnic i sotssecretari del Ministeri d'Hisenda (1973-76), secretari d'Estat d'Economia (1977-78), governador del Banc d'Espanya (1978-84) i president del Banco Zaragozano (1986-1997).
En l'àmbit empresarial asturià, va ser president de les drassanes Juliana Constructora Gijonesa i conseller de Uninsa, Ensidesa i Hunosa. Va ser el primer president de la Fundació per a la Recerca Científica i Tècnica (FICYT) del Principat d'Astúries.
Catedràtic d'Hisenda Pública a la Universitat Autònoma de Madrid, Álvarez Rendueles, patró de diverses fundacions, va aconseguir la vicepresidència mundial d'Arcelor i la presidència d'Aceralia (1997) i de Peugeot Espanya, sent nomenat també conseller d'Asturiana de Zinc, d'Holcim i de Sanitas. Entre 1977 i 1978 va ser Secretari d'Estat per a la Coordinació i Programació Econòmiques.
Triat president de la Fundació Príncep d'Astúries el març de 1995, va exercir aquest càrrec fins a abril de 2008, substituint-li el també economista Matías Rodríguez Inciarte.
Entre altres condecoracions, posseeix la Gran Creu del Mèrit Civil, la Legió d'Honor de França, la Gran Creu del Mèrit Civil d'Itàlia, la Cruceiro do Sud de Brasil, la Couronne de Chêne de Luxemburg i la Gran Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica. També és fill predilecte d'Astúries.
És acadèmic corresponent per a Madrid en la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres des de 1986.

## Referències

* ↑ «La Fund. Príncipe de Asturias tiene nuevo presidente» (en castellà). ABC.es, 12-04-2008. [Consulta: 1r març 2015].

## Enllaços externs

* Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres. CV de José Ramón Álvarez Rendueles
* Banc d'Espanya - Governadors del Banc d'Espanya
Càrrecs públics :
| Precedit per: José María López de Letona | Governador del Banc d'Espanya 1978 - 1984 | Succeït per: Mariano Rubio Jiménez |
# José Solano de la Matalinares

José Solano de la Matalinares, Tercer Marquès del Socorro (Madrid, 8 de maig de 1802 - 9 de febrer de 1882) va ser un arquitecte espanyol.
Era fill de Francisco José María Melquiades de Solano y Ortíz de Rozas, segon marquès del Socorro, i net de José Solano y Pote, Capità General de la Reial Armada Espanyola. El 1847 va ser acadèmic fundador de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals i president d'aquesta, des de 1866 fins a la seva defunció. Fou també membre de la Real Sociedad Económica Matritense de Amigos del País i comptador de la Caixa d'Estalvis de Madrid.
També va ser consiliari de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran i acadèmic corresponent de l'Acadèmia d'Arqueologia de Bèlgica. Estava en possessió del Collaret de l'Orde de Carles III.

## Referències

* ↑ José Solano de la Matalinares a geneall.net
* ↑ Biografia Arxivat 2016-05-30 a Wayback Machine. al web de la RAC
# Cigala

«Cigala» té aquests significats:
En Biologia:
   * Cigala borda: un insecte ortòpter de la família dels locústids (Steropleurus stali)
   * Cigala gran (Scyllarides latus)
   * Cigala petita o cigaló (Scyllarus arctus)
* Al País Valencià, crustaci decàpode (Nephrops norvegicus), sinònim d'escamarlà.
* Un peix de la família dels cròmids (Chromis castanea). Vegeu cigala (peix).
* Dos tipus de plantes de la família de les compostes:
   * També anomenada pinya de Sant Joan, per la seva forma de pinya (Leuzea conifera)
   * També anomenada cerverina (Catananche caerulea)
Viccionari
# Juan Antonio Castejón Gálvez

Juan Antonio Castejón Gálvez (Godojos, 3 de juny de 1785-Saragossa, 9 d'octubre de 1858) va ser un polític espanyol, ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Jurista saragossà, esdevé Jutge de Primera Instància de Madrid de l'1 al 4 d'octubre de 1837 i aquest mateix mes ministre de Gracia i Justícia en el primer govern de Baldomero Espartero, càrrec que exerceix només 17 dies. Posteriorment seria Regent de les Audiències de Saragossa i Burgos i president de la Sala Tercera del Tribunal Suprem d'Espanya. També fou senador per Saragossa de 1837 a 1840 i senador vitalici des de 1845. En 1847 va ingressar com a acadèmic en la Reial Acadèmia de la Història. Li fou concedida la Gran Creu de l'orde d'Isabel la Catòlica.

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 12 gener 2016].
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Medalla 31 Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. de la RAH
* ↑ Virginia Tovar Martín. El Palacio del Ministerio de Justicia, 2004, p. 313.
# Juan Lozano Ruiz

Juan Lozano Ruiz (Cazorla, província de Jaén, 18 de juliol de 1901 - Valladolid, 18 d'agost de 1936) fou un enginyer de camins, canals i ports i polític socialista espanyol.
Amb vint-i-dos anys acaba a Madrid els estudis d'Enginyer de Camins, Canals i Ports. Treballà a la Confederació Hidrogràfica del Segura, a la del Guadalquivir i a la Diputació Provincial de Granada. A Granada va ingressar al PSOE on va conèixer a Fernando de los Ríos Urruti. Va ser diputat a Corts per Jaén a les tres legislatures republicanes. A les eleccions de 1936 va obtenir 138.163 vots d'un total de 274.114 votants, amb 359.482 electors censats.
El 1934 es detecta un preocupant flux d'armes entre els partits d'esquerra, que el govern pretén atallar, agents de la comissaria de Cuatro Caminos a Madrid, descobreixen en un solar al carrer San Enrique, un dipòsit de 616 pistoles i 80.000 cartutxos, i foren detinguts en el lloc diversos elements de la Casa del Pueblo, qui confessaren l'existència d'un altre dipòsit al domicili del diputat socialista per Jaén, on el 14 de juny hi trobaren cinquanta-quatre pistoles, setanta-cinc amb els seus carregadors i un altre de recanvi i mil sis-centes càpsules de munició i material de propaganda per a la vaga de camperols.
| « | "El Socialista" assenyala: <<El descobriment de Cuatro Caminos és un incident de proporcions molt relatives. Que guardi bé aquestes pistoles el Govern. Però que no pensi que amb això ha resolt algun problema. Les coses segueixen com abans>> | » |
En produir-se cop d'estat del 18 de juliol, l'executiva del partit li va ordenar que es traslladés a Valladolid per tal d'alertar als treballadors del ferrocarril. Allí va ser detingut i jutjat en consell de guerra, resultant condemnat a mort i executat al costat del també diputat socialista José Maestro San José.

## Referències

* ↑ La Guerra Civil en Jaén
* ↑ Buscador Històric de Diputats
* ↑ «Manolo Garrido Palacios, NADIE HABLARA DE NOSOTROS.. (Jaén 1934-1949). Los poemas carcelarios de Ginés del Peral en su contexto». Arxivat de l'original el 2012-02-03. [Consulta: 26 octubre 2011].
* ↑ «El dia 6 a [[Torreperogil]] (Jaén) el camperol falangista [[José Hurtado García]] és mort d'un tret al cap.». Arxivat de l'original el 2010-11-16. [Consulta: 26 octubre 2011].
* ↑ «Memoria - República - Personajes - Heroes». Arxivat de l'original el 2021-09-15. [Consulta: 26 octubre 2011].
* ↑ Juan Lozano Ruiz, Fundación Pablo Iglesias
# Ferzan Özpetek

Ferzan Özpetek (Istanbul, Turquia, 3 de febrer de 1959) és un director de cinema i guionista turco-italià.

## Biografia i carrera

Va néixer a Istanbul el 1959, però es traslladà a Itàlia el 1977 per estudiar a la Universitat la Sapienza de Roma. Posteriorment estudià cursos de direcció a l'Acadèmia d'Art Dramàtic Silvio d'Amico a Roma. Treballà com a assistent de direcció amb Massimo Troisi, Maurizio Ponzi, i altres directors italians. Özpetek debutà com a director el 1997 amb Il bagno turco. La pel·lícula recollí molts èxits entre la crítica. El seu segon llargmetratge, L'últim harem, fou una representació lírica dels últims dies de l'Imperi Otomà. Aquesta pel·lícula mostra una història d'amor entre una de les dones de l'harem i un dels eunucs encarregats de vigilar-la.
Ferzan Özpetek és obertament gai i tracta el tema de la sexualitat en diverses de les seves obres. Una d'aquestes pel·lícules és, per exemple, Le fate ignoranti (Les fades ignorants). Aquest llargmetratge narra la història d'una dona (interpretada per Margherita Buy) que descobreix que el seu marit, recentment mort, feia anys que mantenia una relació amb un altre home (interpretat per Stefano Accorsi).
El seu següent llargmetratge, La finestra di fronte, obtingué un Globus de Vidre al Festival Internacional de Cinema de Karlovy Vary. El veterà actor italià Massimo Girotti actuà per últim cop en aquesta pel·lícula.
Una altra obra seva és Cuore Sacro, el commovedor retrat d'una jove executiva que es replanteja la seva vida després del suïcidi de les seves dues millors amigues i comença a dedicar-se a atendre persones excloses de la societat.
El 2007 realitzà Saturno Contro, on mostra les relacions que hi ha en un grup d'amics i les seves actituds davant la mort, la traïció i la separació.

## Filmografia
### Assistent de direcció

* Il tenente dei carabinieri (1986)
* Il maestro del terrore (1988, televisió)
* La Scorta (1993)
* Anche i commercialisti hanno un'anima (1994)
* Il Branco (1994)

### Director

* Il bagno turco (Hamam) (1997)
* Harem Suare (L'últim harem) (1999)
* Le fate ignoranti (Les fades ignorants) (2001)
* La finestra di fronte (La finestra de davant) (2003)
* Cuore Sacro (2005)
* Saturno Contro (2007)
* Un giorno perfetto (2008)
* Mine vaganti (Us he de dir una cosa) (2010)
* Magnifica Presenza (2012)
* Allacciate le cinture (2014)
* Rosso Istanbul (2017)
* Napoli velata (2017)
* La dea fortuna (2019)
* Nuovo Olimpo (2023)
* Diamanti (2024)

## Novel·les

* Rosso Istambul (2013)
* Sei la mia vita (2015)
* Como un respiro (traduida al castellà: Como un suspiro) (2020)
* Cuore nascosto (2024)

## Premis i nominacions
### Premis

* 2001: Premi Sebastiane per Le fate ignoranti

### Nominacions

* 2001: Os d'Or per Le fate ignoranti
* 2008: Lleó d'Or per Un giorno perfetto

## Referències

* ↑ «Ferzan Ozpetek» (en anglès). Giffoni Film Festival. [Consulta: 13 novembre 2021].
* ↑ Prono, L. «Gay Pride, Italian Style: Ferzan Ozpetek's Le Fate Ignoranti (Ignorant Fairies)» (en anglès). Bright Lights Film Journal, 01-10-2001. [Consulta: 13 novembre 2021].
* ↑ «La diosa fortuna». Associació Cultural Granollers. [Consulta: 13 novembre 2021].
# Juli Just i Gimeno

Juli Just i Gimeno (Alboraia, 5 de març de 1894 - Portvendres, 30 d'octubre de 1976) fou un polític valencià, ministre de la República i exiliat pel franquisme.
Inicialment milità al Partit d'Unió Republicana Autonomista i col·laborà al diari El Pueblo i a València Nova, però el 1915 fundà la Joventut Nacionalista Republicana per tal que el blasquisme adoptés el valencianisme.
A les eleccions generals espanyoles de 1931 i 1933 fou elegit diputat per València província pel PURA, partit que abandonà el 1934 per Esquerra Valenciana. Però obtingué novament acta de diputat a les eleccions generals espanyoles de 1936 amb Izquierda Republicana dins el Front Popular.
En esclatar la Guerra Civil Espanyola fou fidel a la República i ocupà el Ministeri d'Obres Públiques sota el govern de Francisco Largo Caballero (15 de setembre de 1936-15 de maig de 1937). En acabar la guerra s'exilià al Rosselló, on fou internat en un camp de concentració. Posteriorment ocupà diversos ministeris en la República Espanyola en l'exili: Ministre de Defensa i Interior (1947), Ministre de Governació (1947-49), Ministre d'Acció en l'Exili i Interior (1951-60), vicepresident i Ministre d'Interior i Emigració (1960-62) i Ministre d'Emigració i Interior (1962-76).

## Obres

* Blasco Ibáñez i València (1929)
* Siembra republicana (1930)

## Enllaços externs

* «Juli Just i Gimeno». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* (castellà) Biografia Arxivat 2010-05-23 a Wayback Machine. a portaldelexilio.org
# Julio Burell y Cuéllar

Julio Burell y Cuéllar (Iznájar, 1 de febrer de 1859 - Madrid, 21 de febrer de 1919) fou un periodista i polític espanyol, va ser ministre d'Instrucció Pública i Belles arts, i ministre de la Governació durant el regnat d'Alfons XIII

## Carrera política

Membre del Partit Liberal va iniciar la seva carrera política com a diputat per Coruña a les eleccions generals espanyoles de 1886. a l'any 1896 ocuparia un escó representatiu de Pontevedra i el 1903 novament de La Corunya. Des de llavors i fins al 1918 tingué un escó per la província de Jaén.
Va ser governador civil de Toledo entre el 6 de desembre del 1900 i el 13 de març del 1901. Els anys 1906 i 1909 fou Director General d'Obres Públiques. Després fou Ministre d'Instrucció Pública i Belles Arts entre el 9 de juny de 1910 i el 2 de gener de 1911 amb José Canalejas y Méndez repetiria al capdavant d'aquesta cartera ministerial entre el 9 de desembre de 1915 i el 19 d'abril de 1917 en el govern d'Álvaro Figueroa y Torres Mendieta i entre el 9 de novembre i el 5 de desembre de 1918 amb el de Manuel García Prieto.
També va ser ministre de la Governació entre el 19 d'abril i l'11 de juny de 1917 en un govern de Manuel García Prieto.

## Carrera periodística

Com a periodista va treballar a El Progreso i El Heraldo, i va fundar el 1904 El Gráfico, el primer diari il·lustrat amb fotografies que va haver-hi a Espanya. En aquests anys va travar amistat amb diversos escriptors del 98. Val a dir que de la seva amistat amb Valle Inclán - a qui va proporcionar més d'una prebenda en l'Administració- queda el personatge del ministre, inspirat en ell, a Luces de Bohemia; de la qual va mantenir amb Pío Baroja la referència al viatge a Toledo que apareix en la novel·la Camino de Perfección. També fou acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola de la Llengua el 1919, encara que no va prendre possessió a causa de la seva mort.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Pedro Pascual. El compromiso intelectual del político: ministros escritores en la Restauración Canovista, 1999, p. 50-51.
* ↑ Julio Burell e Iznájar Arxivat 2015-06-15 a Wayback Machine., ABC, 6 de juny de 2010
* ↑ El ministro mecenas de Valle Inclán y de Pardo Bazán a Diario de Córdoba, 26 d'abril de 2009
Càrrecs públics :
| Precedit per: Álvaro Figueroa y Torres Mendieta Rafael Andrade Navarrete Álvaro Figueroa y Torres Mendieta | Ministre d'Instrucció Pública i Belles Arts 1910 - 1911 1915-1917 (nov.-des.) 1918 | Succeït per: Amós Salvador Rodrigáñez José Francos Rodríguez Joaquim Salvatella i Gisbert |
| Precedit per: Joaquín Ruiz-Giménez | Ministre de Governació (abril-juny) 1917 | Succeït per: José Sánchez Guerra y Martínez |
| Premis i fites |||
| Precedit per: José Echegaray y Eizaguirre | Acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola Cadira e 1919 | Succeït per: Gabriel Maura Gamazo |
# Julián Caballero Vacas

Julián Caballero Vacas (Villanueva de Córdoba, 1894 - Umbría de la Huesa, 11 de juliol de 1947) fou un lluitador antifranquista andalús.

## Biografia

Va treballar al camp des de petit i va aprendre a llegir als centres obrers. Fou un dels fundadors, juntament amb María Josefa la Mojea de la secció del PCE a Villanueva de Córdoba, i fou empresonat el 1935. Alliberat arran de la victòria del Front Popular a les eleccions generals espanyoles de 1936, en febrer és escollit alcalde de Villanueva de Córdoba. Recuperà l'alcaldia el 24 de juliol de 1936, un cop les forces republicanes s'imposaren a les que perpetraren el cop d'estat del 18 de juliol. A començaments de 1939 és nomenat comissari polític al front de Pozoblanco i l'abril de 1939 s'incorpora al maquis.
Després de la invasió de la Vall d'Aran de 1940 organitza diversos maquis en el grup anomenat Los Parrilleros, juntament amb Manuela Díaz Cabezas La Parrillera. El 1945 és escollit amb Dionisio Tellado, cap de la Tercera Agrupació Guerrillera de Còrdova, amb María Josefa com a ajudant de la Caserna General, segons l'organigrama que Moreno Gómez publica el 1987, on recull l'estructura de la guerrilla.
La nit del 10 a l'11 de juny de 1947, la 3a Divisió preparava a Huesa de Villaviciosa una trobada en el qual Julián Caballero seria abatut a tirs, amb María Josefa i tres companys més, Librado Pérez Díaz, Melchor Ranchal Rísquez i Ángel Moreno Cabrera. El seu cos i el de La Mojea foren colpejats i arrossegats, i van ser traslladats a Villanueva i exposats a la plaça. Posteriorment foren enterrats en la fossa comuna.

## Referències

* ↑ Biografia a Perfiles Jarotes
* ↑ La guerrilla en Córdoba per Alberto Bru
* ↑ La huella de Julián, El País, 18 d'abril de 2014
* ↑ Córdoba levantará el primer monolito a los maquis de Andalucía, andalucesidario.es

## Enllaços externs

* Julián Caballero Vacas a la cordobapedia
* Vídeo d'homenatge a Julián Caballero al web del PCA.
# Julián Sanz Ibáñez

Julián Sanz Ibáñez (Saragossa, 17 de març de 1904 - Madrid, 13 d'agost de 1963) va ser un metge espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Doctor en Medicina, catedràtic per oposició d'Histologia de les Universitats de Santiago i de València i també per oposició, d'anatomia patològica en la Universitat de Madrid. Va ser cap de la Secció d'Oncologia de la Direcció general de Sanitat i director de l'Institut del Càncer i de l'Institut Cajal, del Consell Superior d'Investigacions Científiques. A més va ser comissionat a diversos països per estudiar els problemes i tractament del càncer. Fou un dels promotors de l'Associació Espanyola contra el Càncer.
Va ser membre de diverses societats científiques i autor de bon nombre de treballs i publicacions sobre la seva especialitat. El 1950 fou elegit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, va ingressar el 1952 amb els discurs Biología de los virus. El 1960 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina.

## Obres

* Anatomía patológica general
* Tumores intracraneales
* Radioisótopos y tumores cerebrales

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2016-08-15 a Wayback Machine. al web de la Gran Enciclopedia Aragonesa
* ↑ Biografia Arxivat 2016-08-05 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ 960 - Sanz Ibáñez, Julián al web de la RANM