OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tema de Lucània

El tema de Lucània va ser un dels temes o divisions civils i militars creades per l'Imperi Romà d'Orient al sud d'Itàlia cap al segle x.

## Història

Creada cap al 968-969, el tema tenia Tursikon (l'actual Tursi) com a capital, però algunes fonts diuen que era Cassano all'Ionio. El tema de Lucània es trobava situat entre els temes de Calàbria i de Longobardia, i no incloïa tot el territori de l'actual Basilicata sinó el de l'antiga Lucània. De fet, el territori de Calàbria que tocava a la mar Tirrena en formava part. El seu territori estava delimitat pel golf de Tàrent al sud, i pel Mont Vultur al nord; a l'oest s'estenia fins a Tanagro i la Val di Diano, i a l'est, fins al riu Basento. El tema només consta com a tal a un document de l'any 1042, però se sap que el seu estrateg estava sotmès a partir del 975 a un catepà. El tema de Lucània, com els altres dos temes, estava integrat al catepanat d'Itàlia.
El tema de Lucània incloïa tres turmes (cos de l'exèrcit format per uns 6.000 homes): les de Lagonegro, Mercurion i Latinianon, que estaven subdividides en drungues d'uns 3.000 homes. Cap al 1050, el tema va desaparèixer durant la conquesta normanda dirigida per la Casa d'Hauteville.

## Referències

* ↑ Cilento, Adele. Bisanzio in Sicilia e nel sud dell'Italia. Udine: Magnus, 2006, p. 65-66. ISBN 9788870571967.
* ↑ Guillou, André «La Lucanie byzantine: Étude de géographie historique». Byzantion, 35, 1965, pàg. 119-149.
* ↑ Reuter, Timothy (ed.). The new Cambridge medieval history, vol. III: c. 900-c. 1024. Cambridge: Cambridge University Press, 2006, p. 624-645. ISBN 9780521364478.
* ↑ Ravegnani, Giorgio. I Bizantini in Italia. Bolònia: Il Mulino, 2004, p. 186. ISBN 9788815096906.
# Vassílievka (Lípetsk)

Vassílievka - Васильевка (rus) - és un poble de l'óblast de Lípetsk, a Rússia, que el 2011 tenia 29 habitants. Pertany al districte rural d'Úsman.

## Referències

* ↑ «Комсомольская правда». «В Липецкой области в селе сгорело 103 дома». Николай Боков, 30 июля 2010. Проверено 01-08-2010
# Blast (personatge bíblic)

Blast fou el camarlenc d'Herodes I Agripa , i un mediador per a sidonis i tiris Blast va estar involucrat en els esdeveniments que van portar a la mort d'Herodes.

## Narració bíblica

Segons Ac 12:20, Herodes estava disgustat amb la gent de Sidó i Tir i va prohibir l'exportació d'aliments per a ells. En ser dependents de les exportacions d'aliments, els sidonis i tiris va fer de Blast "el seu amic" (possiblement a través de suborns). Blast va ajudar a obtenir una audiència amb Herodes. Ac 12:23 declara que Herodes va ser ferit de mort per Déu quan el poble de Sidó i Tir li van oferir adoració.

## Altres relats de l'època

La història de la mort d'Herodes és un fet corroborat per l'historiador contemporani Flavi Josep. No obstant això Flavi Josep no esmenta la participació de Blast.

## En la cultura popular

Miles Franklin va escriure una novel·la titulada "Old Blastus of Bandicoot" (1931), sobre un vell i tossut granger australià d'ovelles merines.

## Referències

* ↑ Elwell, Walter A; Comfort, Philip Wesley. Tyndale Bible Dictionary. Tyndale House Publishers, 2001, p. 226. ISBN 978-0-8423-7089-9.
* ↑ Henry, Matthew; Williams, J. B.. Exposition of the Old and New Testament, Volume 3. Towar, 1828, p. 806.
* ↑ Brownrigg, Ronald. Who's Who in the New Testament. Routledge, 2001, p. 21. ISBN 978-0-415-26036-7.
Viccionari
# Lluís Just

Lluís Just (Perpinyà, 9 de juliol del 1789 - Bonpàs, 5 de novembre del 1875) va ser un escriptor i hisendat establert a Bonpàs, al Rosselló (Catalunya del Nord).

## Biografia

Heretà diverses propietats agrícoles familiars, que arrendà en la seva quasi totalitat, i la seva posició el feu ocupar diversos càrrecs públics (conseller municipal de 1812 a 1831 i, novament, del 1848 al 1865; membre de la Comissió Departamental d'Estadística el 1853).
El 1825, quan va fer una excursió-romiatge a Núria documentada posteriorment en un llibret que publicà el 1839 era, en paraules d'Andreu Balent "un terratinent catòlic, ric i culte". L'any 1839 publicà una biografia del músic Joseph-François Barrère (1736-10.4.1800, imatge) de Vinçà. El 1856 donà un terreny per a la construcció de la nova església parroquial de Sant Esteve de Bompàs. Recorregué totes les ermites de la diòcesi d'Elna-Perpinyà, n'estudià la història i les tradicions, i amb els coneixements adquirits i l'ús d'abundosa bibliografia redactà un monumental estudi (Les ermitages du diocèse de Perpignan) que el 1860 publicà a la impremta Tastu, de la seva cosina Antonieta Tastú.
La seva ciutat natal li dedicà un carrer.

## Obres

* Nuria, ou quelques détails sur l'ermitage de ce nom. Perpinyà: Imp. d'Antoinette Tastu, 1839.
* Just, Ls. Musique sacrée, Biographie de Joseph-François Barrère, né à Vinça (Pyrénées-Orientales). Perpinyà: Imp. de Mlle. A. Tastu, 1839.
* Just, Ls. Ermitages du diocèse de Perpignan. Perpinyà: Impr. de Mlle. Antoinette Tastu, 1860. («Exemplar digitalitzat». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 29 maig 2015].)

## Notes

* ↑ Louis Just en la forma francesa amb què signava
* ↑ Lluís, Bertran, Cristòfol, Galdric de bateig
* ↑ Que posteriorment li afusellaria (plagiaria, copiaria) mossèn Capeille a l'article Le Roussillonnais Joseph-François Barrère, compositeur de musique religieuse 1736-1800, publicat a la Revue historique et littéraire du diocèse de Perpignan 58 (1925) p. 157-158

## Referències

* ↑ Balent, Andreu «El viatge de dos rossellonesos, Lluís Just (1789-1875) i Joan Mona (1804-1875) a Núria (agost de 1825)». Annals del Centre d'Estudis Comarcals del Ripollès, 2005-2006.
* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 288-289. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
# Neomarica

Neomarica és un gènere de plantes rizomatoses que pertany a la família de les iridàcies. Comprèn 28 espècies nadiues de regions tropicals i subtropicals d'Amèrica Central i Amèrica del Sud.

## Descripció

Són plantes herbàcies perennes que es propaguen per rizomes a través de tanys. Les fulles són molt semblants a les d' Iris i mesuren de 30 a 60 cm de llarg per 1 a 4 cm d'ample segons l'espècie considerada. Produeixen atractives flors fragants que es marceixen ràpidament.
La forma dels escaps florals és molt semblant a la de les fulles normals. Després de florir, un rebrot es comença a formar en l'extremitat de l'escap, el qual continua creixent en longitud. El pes del tany en desenvolupar fa que l'escap s'inclini cap a terra, permetent que la nova planta s'arreli lluny de la planta mare. Per aquesta raó moltes d'aquestes espècies són conegudes popularment com a «iris caminants».

## Cultiu i usos

La majories de les espècies d'aquest gènere necessiten condicions càlides i alta humitat per prosperar. Diverses espècies de Neomarica (N. northiana, N. longifolia i N. caerulea) són plantes ornamentals bastant comuns i de fàcil cultiu.

## Taxonomia

A 2012, el World Checklist of Selected Plant Families accepta 28 espècies de Neomarica.
* Neomarica altivallis (Ravenna) A.Gil
* Neomarica brachypus (Baker) Sprague
* Neomarica caerulea (Ker Gawl.) Sprague
* Neomarica candida (Hassl.) Sprague
* Neomarica capitellata (Ravenna) Chukr
* Neomarica caulosa (Ravenna) Chukr
* Neomarica decora (Ravenna) A.Gil
* Neomarica decumbens (Ravenna) A.Gil
* Neomarica fluminensis (Ravenna) Chukr
* Neomarica glauca (Seub. ex Klatt) Sprague
* Neomarica gracilis (Herb.) Sprague
* Neomarica humilis (Klatt) Capell.
* Neomarica imbricata (Hand.-Mazz.) Sprague
* Neomarica itatiaica (Ravenna) A.Gil
* Neomarica latifolia (Ravenna) A.Gil
* Neomarica longifolia (Link & Otto) Sprague
* Neomarica northiana (Schneev.) Sprague
* Neomarica paradoxa (Ravenna) Chukr
* Neomarica pardina (Ravenna) A.Gil
* Neomarica portosecurensis (Ravenna) Chukr
* Neomarica rigida (Ravenna) Capell.
* Neomarica rotundata (Ravenna) Chukr
* Neomarica rupestris (Ravenna) Chukr
* Neomarica sabini (Lindl.) Chukr
* Neomarica silvestris (Vell.) Chukr
* Neomarica unca (Ravenna) A.Gil
* Neomarica variegata (M.Martens & Galeotti) Henrich & Goldblatt
* Neomarica warmingii (Klatt) Sprague

## Referències

* ↑ «Neomarica». Royal Botanic Gardens, Kew: World Checklist of Selected Plant Families. [Consulta: 23 març 2010].
* ↑ "Neomarica", «World Checklist of Selected Plant Families». [Consulta: 7 maig 2012].
# Coll (cartes)

Un coll (pal és un castellanisme) és cadascuna de les agrupacions de figures o símbols similars d'un joc de cartes. Aquests colls categoritzen les cartes en grups i dins de cada un, les cartes s'ordenen per valor. Aquest sistema permet tant distingir les cartes (sols hi ha una carta d'una valor per cada coll) com classificar-les per a obtenir més o menys puntuació en els diferents jocs. Per exemple, en una joc de cartes francès, el vuit de cors valdrà més que el set de cors.
Els jocs de cartes tradicionals occidentals consten de quatre colls diferents i cadascun d'ells té una simbologia associada a part del seu rol dins dels jocs. A la baralla francesa els colls són cors, diamants, trèvols i piques, mentre que a la baralla espanyola els colls corresponents són copes, ors, bastos i espases. Hi ha, però, jocs de cartes amb més colls, essent cinc els més comuns, com el que s'usa al tarot.

## Referències

* ↑ L'Avenç, literari, artístic, científic: revista mensual illustrada (en portuguès), 1889, p. 1-PA257 [Consulta: 24 juny 2023].
* ↑ Fabra, P. Diccionari general de la llengua catalana .... Llibreria Catalònia, 1932, p. 409 [Consulta: 24 juny 2023].
* ↑ Dummett, Michael (1980). The Game of Tarot. London: Duckworth.
Viccionari
# Sant Llorenç (barri de València)

Sant Llorenç és un barri de la ciutat de València, part del districte de Rascanya, a l'extrem nord de la ciutat. Se situa entre els barris de Benimaclet i els Orriols, i al sud-est rau el del Camí de Vera; al nord, fita amb els municipis d'Alboraia i Tavernes Blanques. Té una forma de romboide més alta que ampla, dividida en dues per l'avinguda dels Germans Machado (també Ronda Nord), que corre de l'est a l'oest; a més a més, l'avinguda d'Alfauir talla el barri en dos de nord a sud. Limita amb l'històric poble de Benimaclet a l'avinguda d'Emili Baró, mentre els límits meridionals i occidentals són més difusos. Gran part del barri al nord de la Ronda és encara sense urbanitzar, i doncs manté l'estructura tradicional de l'Horta de València. La població el 2008 era de 8.854 habitants.
Una de les curiositats del barri és que el Parc Municipal d'Orriols no és al barri homònim, sinó que cau al bell mig del barri de Sant Llorenç. Just al nord hi ha l'Estadi Ciutat de València, seu del Llevant UE. A l'altra banda de la Ronda, es troben els tallers de la FGV per al Metro de València; fins a la Ronda, les línies són soterrades, però a partir d'ella, acaba el túnel i recorren la superfície. Mentre unes línies es dirigeixen a Alboraia, les altres se'n separen i giren cap a l'oest i cap als tallers. Disposa d'un sol col·legi de primària, el CP Miguel Hernández, i un institut de secundària, l'IES Orriols. A l'extrem oriental, al voltant de l'avinguda d'Alfauir, hi ha uns terrenys esportius anomenats el Racó de Sant Llorenç.

## Transport

Sant Llorenç disposa de bons accessos a la Ronda i a Alboraia, i alhora amb la segona ronda de circumval·lació a través de l'avinguda del Primat Reig.
El barri és servit per la línia 70 de l'EMT de València al carrer de Dolors Marqués, i per les estacions de l'Estadi del Llevant, d'Orriols i d'Alfauir del tramvia i l'estació de Machado de metro. Al sud del barri, corre un carril bici que connecta les avingudes d'Alfauir i d'Emili Baró, i un altre recorre el llarg de l'avinguda d'Alfauir.

## Referències

* ↑ Oficina d'estadística València
* ↑ Oficina d'estadística València

## Enllaços externs

* Plànol de Sant Llorenç a la web de l'Ajuntament de València
# Eleccions municipals de 2024 a Campo Grande

A Campo Grande, estan previstes les eleccions municipals de 2024 per al 6 d'octubre de 2024, amb una segona volta fixada per al 27 d'octubre de 2024, si cal, aquestes eleccions seleccionaran l'alcalde i els membres de l'Ajuntament. L'actual alcaldessa és Adriane Lopes, que va prendre possessió del càrrec després que Marquinhos Trad va dimitir el 2 d'abril de 2022. Adriane també es presentarà a aquestes eleccions.
Les eleccions es faran mitjançant un sistema de dues voltes, que s'aplica a les ciutats amb més de 200.000 votants. Si cap candidat a l'alcaldia aconsegueix més del 50% dels vots a la primera volta, es fa una segona volta entre els dos candidats amb el major nombre de vots.

## Candidats

Els candidats destacats inclouen:
* Rose Modesto (União Brasil): una antiga diputada federal líder a les enquestes amb un suport important.
* Adriane Lopes (PP): L'alcaldessa en funcions que busca la reelecció, amb una base sòlida a l'administració de la ciutat.
* André Puccinelli (MDB): un antic governador que expressava interès a tornar a la política local.
* Beto Pereira (PSDB-MS): un diputat federal recolzat pel governador de l'estat per a la carrera a l'alcaldia.
* Camila Jara (PT-MS): diputada federal que representa el Partit dels Treballadors a les eleccions.

## Referències

* ↑ «3ª pesquisa registrada para Prefeito(a) de Campo Grande 2024; veja os números» (en portuguès brasiler). Instituto Ranking Pesquisa, 08-04-2024. Arxivat de l'original el 2024-05-04. [Consulta: 4 maig 2024].
* ↑ da Silva, José Benedito. «A disputa acirrada pela prefeitura de uma das capitais nacionais do agro» (en portuguès brasiler). Veja. Abril, 26-04-2024. Arxivat de l'original el 2024-05-05. [Consulta: 6 maig 2024].
* ↑ Folks, Rudolf. «Quem são os possíveis candidatos a prefeito de Campo Grande nas eleições de 2024» (en portuguès brasiler). Folha de Campo Grande, 16-01-2024. Arxivat de l'original el 2024-05-05. [Consulta: 4 maig 2024].
* ↑ «Pesquisa Ranking: intenções de votos para vereadores de Campo Grande em 2024» (en portuguès brasiler). Instituto Ranking Pesquisa, 01-12-2023. Arxivat de l'original el 2024-05-04. [Consulta: 4 maig 2024].
* ↑ «Eleições 2024 - Datas, Candidatos e Cobertura Completa» (en portuguès brasiler). Band. UOL, 20-04-2024. Arxivat de l'original el 2024-05-04. [Consulta: 4 maig 2024].
# Micropholcomma

Micropholcomma és un gènere d'aranyes araneomorfes de la família dels anàpids (Anapidae). Fou descrita per primera vegada per Crosby & Bishop l'any 1927.

## Taxonomia

L'any 2017, segons el World Spider Catalog, el gènere Micropholcomma tenia 8 espècie, totes d'Austràlia:
* Micropholcomma bryophilum (Butler, 1932)
* Micropholcomma caeligenum Crosby & Bishop, 1927
* Micropholcomma junee Rix & Harvey, 2010
* Micropholcomma linnaei Rix, 2008
* Micropholcomma longissimum (Butler, 1932)
* Micropholcomma mirum Hickman, 1944
* Micropholcomma parmatum Hickman, 1944
* Micropholcomma turbans Hickman, 1981

## Referències

* 1 2 3 «Anapidae». Natural History Museum Bern. [Consulta: 19 març 2017].

## Enllaços externs

* (anglès) World Spider Catalog: Micropholcomma Simon, 1895 en la família Anapidae +base de dades
# Sant Pere de Montgrony

Sant Pere de Montgrony és una església del municipi de Gombrèn (Ripollès). Està situada al pla de Sant Pere de la Serra de Sant Pere, just sobre el cingle on hi ha la capella de Santa Maria de Montgrony. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església s'emplaça a l'anomenat Pla de Sant Pere, a 1.408 m d'altitud, prop de l'espadat on se situa el santuari de Santa Maria de Mogrony. és formada per una gran nau amb absis i dues absidioles en disposició de creu o trevolada. La nau és coberta amb volta de canó seguit amb un arc toral centrat i l'absis i les absidioles amb volta de quart d'esfera. A l'exterior, els absis són ornats amb arcuacions i faixes de tipus llombard. A migdia té un pòrtic amb arcs que precedeix el portal. Aquest atri és cobert amb volta de canó apuntada, té una porta flanquejada per dues obertures i una altra al mur de ponent, totes de mig punt. Sobre l'absidiola de migjorn s'alça el campanar d'espadanya de dues obertures força allargades.

## Història

L'antiga parròquia de Sant Pere de Mogrony tenia el seu centre en l'església homònima, que està situada a 1408 m d'altitud, al vessant de solana del puig de Sant Pere (1665 m) contrafort de la serra de Mogrony, a l'anomenat Pla de Sant Pere. Prop seu hi devia haver l'antic castell de Mogrony, documentat des del 885, quan el prevere Esclua, de la Cerdanya, més tard bisbe intrús d'Urgell, el va vendre al comte Guifré el Pelós, el qual el cedí aviat al monestir de Sant Joan de les Abadesses. La seva història és borrosa, i aviat restà anul·lat per la importància que adquirí el proper castell de Mataplana. Fou sempre propietat del monestir de Sant Joan de les Abadesses, però esdevingué centre de domini alodial i senyorial, mentre que la jurisdicció del lloc va passar al castell de Mataplana. L'església de Sant Pere de Mogrony és documentada des de 899, però l'edifici actual es reconstruí entorn del 1130.
Pràcticament abandonada al llarg del segle xix (la parroquialitat havia passat a Gombrèn), fou restaurada entre 1880 i 1915, gràcies a l'interès dels bisbes de Vic Morgades i Torras i Bages. Amb motiu de la restauració i en altres ocasions, s'hi celebraren festes de tipus patriòtic romàntic que exaltaven Montgrony com la Covadonga catalana. Una última restauració fou realitzada a inicis dels 1960.

## Vegeu també

* Laterals d'altar de Montgrony
* Montgrony
* Santa Maria de Montgrony
* Serra de Montgrony

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
* 1 2 3 «Sant Pere de Montgrony». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 gener 2016].

## Enllaços externs

* Sant Pere de Montgrony. Art Medieval.
* Racons del Ripollès: Sant Pere i Santa Maria de Montgrony. Marta Añaños Perales. 2010.
# Jerzy Katlewicz

Jerzy Katlewicz (Bochnia, 2 d'abril de 1927 - Cracòvia, 16 de novembre de 2015) va ser un director d'orquestra i pianista polonès, professor de l'Acadèmia de Música de Cracòvia des de 1990. Katlewicz es va graduar en aquesta acadèmia el 1952 (llavors anomenada Państwowa Wyższa Szkoła Muzyczna), i va treballar com a director de la Filharmònica de Cracòvia entre 1952 i 1958 durant el període de l'Estalinisme a Polònia (i la seva continuació).

## Notes

* 1 2 «Zmarł Jerzy Katlewicz» (en polonès). muzyka.onet.pl, 17 novembre [Consulta: 20 novembre 2015]. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 29 novembre 2015].
# Donzella violeta

La donzella violeta (Boloria dia) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) present als Països Catalans.

## Distribució

Es distribueix per Europa, Turquia, Caucas, Transcaucàsia, Rússia, nord del Kazakhstan i Mongòlia. A la península Ibèrica es troba a la meitat nord.

## Hàbitat

Clars de boscos humits o secs, herbosos, amb arbustos i flors. L'eruga s'alimenta de plantes del gènere Viola.

## Període de vol i hibernació

Dues o tres generacions a l'any, entre finals d'abril i començaments de setembre. Hiberna com a eruga.

## Referències

* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 27 gener 2014].
* ↑ «Noms de papallones | TERMCAT». [Consulta: 14 gener 2025].
* 1 2 3 4 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual (castellà)
* UK Butterflies (anglès)
* Lepidoptera and their ecology (anglès)
# Massacre de Verden

La massacre de Verden, esdevinguda el 782 a Verden, fou una execució en massa de saxons revoltats contra la conversió forçosa al cristianisme. Fou duta a terme per ordre de Carlemany, rei dels francs. Fou un dels episodis de les guerres saxones.

## Massacre

Segons els Annals del Regne dels Francs, que són la principal font històrica sobre aquests fets, després de l'esclat d'una rebel·lió contra els francs a Saxònia el 782, capitanejada pel duc Widukind, i la posterior derrota calamitosa dels francs en la batalla de Süntel, Carlemany envaí les terres dels saxons amb un nou exèrcit. Arrasà tot el que trobava fins que arribà al riu Weser, on exigí als nobles saxons que li lliuressin els participants més actius en la rebel·lió o que exterminaria tothom. Els nobles, convençuts que tota resistència seria fútil, portaren 4.500 persones al campament dels francs, on foren totes decapitades per ordres de Carlemany. Després de rebre els juraments de l'elit saxona, el rei dels francs s'endugué al seu exèrcit de tornada a Diedenhofen.
Tanmateix, aquesta acció intimidatòria no fou suficient per sufocar la revolta. En resposta a la rebel·lió, Carlemany promulgà la Capitulatio de partibus Saxoniae. A més a més, les victòries dels francs en les batalles de Detmold i del Hase i la nova devastació de Saxònia el 784 i 785 acabaren forçant Widukind a rendir-se a Carlemany i ser batejat, cosa que posà fi a la revolta dels saxons.

## Interpretació

Des de la dècada del 1930, historiadors alemanys han provat de rentar la imatge de Carlemany en relació amb aquests fets. Entre altres coses, han suggerit que els copistes medievals cometeren errors a l'hora de transcriure les fonts sobre els esdeveniments: segons aquesta opinió, el verb llatí delocabat (‘traslladava’) fou substituït erròniament per decollabat (‘decapitava’). Un punt de vista intermedi és que alguns saxons foren executats a Verden, però la majoria foren traslladats al reialme franc. Alguns historiadors moderns donen suport a aquesta última interpretació.

## Memorial a Verden

El 1935, per ordre de Heinrich Himmler, es construí a Verden un memorial en record de les víctimes de la massacre de Verden. Es compon de 4.500 pedres erectes sense esculpir i és considerat una de les últimes obres de pseudoarqueologia que encara perduren a l'Europa occidental.

## Referències

* ↑ «Анналы королевства франков» (год 782 Arxivat 2013-desembre-16 a la Wayback Machine.)
* ↑ Widukind reeixí a fugir a Dinamarca.
* ↑ Levandovski, A. P. Карл Великий. Через Империю к Европе (en rus). Sobessédnik, 1995, p. 62 i 63. ISBN 5-87883-014-0.
* ↑ Arnold, B. «Pseudoarcheology and nationalism». A: Archaeological Fantasies: How Pseudoarchaeology Misrepresents the Past and Misleads the Public (en anglès). Routledge, 2006, p. 167 i 168. ISBN 978-0415305938.
# Creu de terme de Sant Eloi

La Creu de terme de Sant Eloi, o Creu de Morlans, és una creu de terme de Tàrrega (Urgell) situada originalment al camí vell de Balaguer. Està inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquesta creu de cruïlla es troba erigida damunt d'una graonada de tres escales que porten a un sòcol quadrangular. El fust de la columna d'aquesta creu de terme és de perfil vuitavat i superiorment es troba coronat per un capitell de quatre cares decorades cada una amb escuts en forma de llança dividits interiorment per un vèrtex transversal. Finalment la creu superior per una banda presenta la crucifixió i per l'altra la Verge Maria portant el nen Jesús. Als extrems dels braços de la creu hi ha uns medallons tetralobulats en alts relleus on a la part inferior del Crist crucificat hi ha la calavera d'Adam, lateralment hi ha la Dolorosa i sant Joan Evangelista i superiorment hi ha suposadament el niu amb pelicans. Al revers de la creu hi ha els mateixos medallons tetralobulats, però no s'hi adverteixen bé els relleus.

## Història

La creu es va traslladar al parc de sant Eloi entre 1951 i 1955 des del seu emplaçament original al camí Vell de Balaguer on s'anomenava Creu de Morlans.

## Referències

* ↑ Bastardes i Parera, Albert. Les Creus al Vent. Barcelona: Millà, 1983, p. 150. ISBN 84-7304-083-X.
* 1 2 3 «Creu de Morlans - Creu de terme de Sant Eloi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].