OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Modest Reñé i Melcior

Modest Reñé i Melcior (Almacelles, 3 d'agost de 1867 - Lleida, 3 de març de 1953) fou un polític català, president de la Diputació de Lleida a començaments de segle.
Fill de terratinents, estudià dret i en 1893 es va establir com a advocat a Lleida. En 1899 fou escollit diputat de la Diputació de Lleida pel Partit Conservador, i fou reelegit el 1901, 1903, 1907 i 1915 pel districte de Lleida-les Borges Blanques. Fou secretari de la Diputació el 1901-1903 i 1903-1905, president el 1908-1909, vicepresident el 1916-1918 i vicepresident de la comissió provincial el 1918-1919. També fou vicepresident tercer de la Mancomunitat de Catalunya el 1915. Fins i tot seria governador civil de la província de Tarragona el 1919 i 1922.
En 1904 fou comptador de la Cambra Agrícola de Lleida, de la que en fou president des del 1910, i el 1912-1915 comptador de la Societat Econòmica d'Amics del País de Lleida. En 1913 fou president del Col·legi d'Advocats de Lleida. En 1918 va promoure el sindicat catòlic integrista Federació Catòlico-Agrària de Lleida, dependent de la Confederació Nacional Catòlica Agrària.
El 1933 fou magistrat suplent de l'Audiència Provincial de Lleida i militant de Renovación Española, així com president del comitè provincial de Derecha de Cataluña. En acabar la guerra civil espanyola tornà a ser magistrat de l'Audiència fins 1944, des d'on tingué un paper important en la repressió franquista a la província de Lleida. El 1942 fou president del Col·legi d'Advocats de Lleida, càrrec que va ocupar fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ Modest Reñé i Melcior, a diputatsmancomunitat.cat
# Molí de Can Ciscot

El Molí de Can Ciscot és una obra d'Anglès (Selva) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El molí de Can Ciscot, també conegut com el molí del castell, ha desaparegut totalment.
En el seu emplaçament original es va construir un immoble de dos pisos de planta rectangular i coberta a dues aigües de vessants a façana, el qual acollia anteriorment una serreria.
Tot i haver desaparegut han quedat algunes empremtes de la seva existència com ara la bassa o el canal, bàsic pel seu funcionament, ubicat a la part posterior de l'edifici i el gran portal adovellat d'arc de mig punt.

## Història

Es tractava de l'antic molí del castell, el qual es troba documentat des del 1200.
A Anglès es té notícia de l'existència de tres molins, tots tres situats fora de l'antiga muralla. Són els de Perarnau, de Cuc i el molí del castell, avui dia conegut com el molí de “Can Ciscot” en referència a l'últim moliner.
En el cas d'Anglès, com que el molí del castell depenia dels vescomtes de Cabrera, tenia prioritat de moldre sobre el de Cuc, que aprofitava el mateix curs de l'aigua.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Molí de Can Ciscot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 juny 2020].
# Mosaic de selva i sabana de la conca del llac Victòria

El mosaic de selva i sabana de la conca del llac Victòria és una ecoregió de l'ecozona afrotropical, definida per Fons Mundial per la Natura, situada al nord i a l'oest del llac Victòria.

## Descripció

És una ecoregió de sabana que ocupa 165.800 quilòmetres quadrats en una franja que envolta el llac Victòria pel nord i l'oest, des de l'oest de Kenya, passant pel centre d'Uganda, l'est de la República Democràtica del Congo, el nord-oest de Tanzània i l'est de Ruanda, fins al nord-est de Burundi. Limita al nord amb la sabana sudanesa oriental, al nord-est amb la sabana arbustiva de Kenya, a l'est amb la selva montana d'Àfrica oriental i la sabana arbustiva de Tanzània, al sud amb elsboscos de miombo del Zambeze Central i a l'oest amb la selva montana de la falla Albertina.
A més, pertany també a l'ecoregió un enclavament situat al nord-est, a la frontera entre Sudan del Sud i Etiòpia, envoltat per la sabana sudanesa oriental al nord i a l'oest, la selva montana d'Etiòpia a l'est, la sabana arbustiva de Somàlia al sud-est i la sabana arbustiva de Kenya al sud.

## Fauna

Abundant en tots els sentits: grans mamífers (hipopòtams i búfals), rèptils, com cocodrils, i peixos com els coneguts cíclids.

## Estat de conservació

En perill crític.

## Enllaços externs

* Victoria Basin forest-savanna mosaic (World Wildlife Fund).
* Victoria Basin forest-savanna mosaic (National Geographic).
# Elies I de Jerusalem

Elies I de Jerusalem (Ἠλίας) fou patriarca de Jerusalem del 494 o 495 fins a la seva deposició pel concili de Sidó el 516 sota l'emperador Anastasi I Dicor, per haver donat suport als decrets del Concili de Calcedònia. Havia fundat un monestir a l'església de la Resurrecció, prop de la Torre de David de Jerusalem, per allotjar-hi estudiants. S'oposà als monofisites al Sínode de Tir, malgrat el suport que rebien de l'emperador. Per això, no volgué reconèixer el nomenament del patriarca Sevira d'Antioquia en 512. Fou substituït per Joan III de Jerusalem, antic diaca. Va morir a l'exili el 518. És venerat com a sant per l'Església Catòlica, tot i que no figura al Martirologi romà.
# Ingo Appelt

Ingo Appelt (Innsbruck, 11 de desembre de 1961) és un pilot de bob austríac, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1980 i 1990.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Calgary, on disputà dues proves del programa de bobsleigh. Fou cinquè en la prova de bobs a dos i setè en la de bobs a quatre. Quatre anys més tard, als Jocs d'Albertville, tornà a disputar dues proves del programa de bobsleigh. Fent equip amb Harald Winkler, Gerhard Haidacher i Thomas Schroll guanyà la medalla d'or en la prova de bobs a quatre, mentre en la de bobs a dos fou quart.
En el seu palmarès també destaca una medalla de bronze al Campionat del món de bob de 1990. Al Campionat d'Europa de bob guanyà dues medalles, una d'or i una de plata.
Entre 1994 i 2003 va ser diputat al Parlament del Tirol per l'FPÖ.

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Ingo Appelt». [Consulta: 9 gener 2023].
# Manayek

Manayek és una sèrie de televisió israeliana de gènere policial. La primera temporada es va estrenar el 2020, mentre que la segona ho va fer el 2022. Ambdues tenen 10 episodis cadascuna. Es va emetre per l'emissora pública d'Israel, Kan 11. S'ha doblat i subtitulat al català per a FilminCAT.

## Sinopsi

Izzy Bachar és un expolicia que treballa per a la unitat d'investigacions internes. Se l'assigna a un cas en què un dels seus millors amics més antics, Barak Harel, ha estat implicat.

## Repartiment

* Shalom Assayag com a Izzy Bachar
* Amos Tamam com a Barak Harel
* Ishai Golan com a Eitan Doltsch
* Liraz Chamami com a Tal Ben Harush
* Doron Ben-David com a Ofir Leibowitz ("Leibo")
* Maya Dagan com a Ronit Meinzer

## Producció

La sèrie va ser creada per Roy Iddan i Yoav Gross, dirigida per Alon Zingman (que també va dirigir la sèrie dramàtica Shtisel del 2013), i produïda per Yoav Gross Productions.
La paraula manayek és un terme d'argot col·loquial en hebreu per a la policia (o alternativament per a la secreta), traduït a la sèrie com "rates". La trama es refereix a una investigació per corrupció policial.

## Estrena

La primera temporada es va emetre el 2020 a Kan 11. Cineflix Rights va vendre la sèrie a HBO a Llatinoamèrica i a Arte per al seu llançament a França i Alemanya. La segona temporada es va emetre a partir del 23 de juny de 2022 a Israel.

## Rebuda i reconeixements

La primera temporada de Manayek va ser un dels drames més ben valorats de la història de Kan 11.
La primera temporada va guanyar els premis de l'Acadèmia Israeliana de Cinema i Televisió a la millor sèrie dramàtica, a la millor direcció d'una sèrie dramàtica, al millor guió d'una sèrie dramàtica, al millor actor principal d'una sèrie dramàtica i al millor actor secundari d'una sèrie dramàtica.

## Referències

* ↑ «Manayek». Desdelsofà.cat. [Consulta: 8 març 2023].
* 1 2 3 4 5 6 Pickard, Michael. «Making Manayek». Drama Quarterly, 29-09-2021. [Consulta: 1r gener 2023].
* 1 2 Brown, Hannah. «TV Time: 'Manayek' mesmerizes and Sandler smirks». Jerusalem Post, 22-06-2022.
* ↑ «Cineflix rights secures two global deals for "Manayek"». Señal News, 16-09-2021. [Consulta: 1r gener 2023].
# Koppány

Koppány (? - † 997) fou un noble hongarès de començaments del segle x, senyor de Somogy.

## Biografia

Koppány era fill de Tar Zerind i descendent del gran príncep Árpád d'Hongria. Seria per això que, després de la mort del príncep Géza, pretengué casar-se amb la reina vídua Sarolta i prendre el tron del principat hongarès, iniciant-se així la rebel·lió de Koppány de 997. Si bé Koppány fou batejat segons el ritu cristià ortodox de l'Imperi Romà d'Orient, per prendre el poder defensaria el paganisme, en contraposició a Esteve I, qui havia portat el cristianisme a Hongria des de Roma.
Koppány fou vençut finalment prop de Veszprém, davant dels exèrcits de Sant Esteve comandats per Csanád i el comte germànic Vencelí de Wasserburg, durant la batalla de Veszprém. El seu cos fou posteriorment desmembrat en quatre trossos, que es col·locaren a les portes de les quatre principals ciutats hongareses (Győr, Veszprém, Esztergom i Gyulafehérvár) com un advertiment als pagans.
Els terrenys de Somogy foren reorganitzats com una de les 45 comarques que havia establert Sant Esteve i estigueren controlats per un ispà i pagaren tot el seu delme només a l'Abadia de Pannonhalma.

## Referències

* Hóman, B. y Szekfű, Gy. (1935). Magyar Történet. Budapest, Hungría: Király Magyar Egyetemi Nyomda.
# Lluís Misón

Lluís Misón, Lluís Misson o Luis Misón (Mataró, 1727 - Madrid, 1766) fou un compositor i flautista català.
Ingressà a la capella reial de Madrid (1748) com a flautista i el 1756 en fou nomenat mestre de capella. L'any 1757 es va traduir al castellà l'obra Le cinese, llibret de Pietro Metastasio, el més famós dels llibretistes italians del segle xviii, i en va compondre la música.
El 1764 estrenà el seu intermezzo La festa cinese al Teatro del Buen Retiro. Impulsà la creació de la tonadilla escènica, i li donà la forma ternària, que fou l'habitual durant un llarg període. Són molt característiques les seves tonadillas Una mesonera y un arriero (1757) i Los ciegos (1758). El musicòleg José Subirá va catalogar 100 tonadillas en la Biblioteca Històrica Municipal de Madrid, de les quals en va transcriure dues. Misón en componia la música i n'escrivia el text. Se sap a més que va compondre més de deu entremesos i un nombre similar de sainets, a més de sarsueles.
També va compondre dotze sonates per a flauta, viola i baix continu, que va dedicar al Duc d'Alba. Es trobaven en l'Arxiu de la Casa d'Alba, excepte la partitures de la viola.
El poeta espanyol Samaniego va immortalitzar-lo en la seua faula El tordo flautista.

## Referències

* ↑ Cabañas Alamán, Fernando J. «Misón, Luis». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana, Madrid: SGAE, 1999, pàg. vol. 7, p. 617-618.

## Bibliografia

* Pessarrodona, Aurèlia; Labrador, Germán Estudios Musicales del Clasicismo. Vol. 5: Estudios en torno a Luis Misón. Arpegio [Sant Cugat del Vallès], 2020.
# Damià (paracemomen)

Damià (grec medieval: Δαμιανός, Damianós) fou un eunuc i alt funcionari de l'Imperi Romà d'Orient durant el regnat de l'emperador Miquel III. Era el paracemomen (camarlenc en cap) de l'emperador.

## Biografia

Teòfanes continuat relata que Damià era un eunuc d'orígens eslaus. Ocupà l'influent càrrec de paracemomen (camarlenc en cap) amb la dignitat de patrici durant el regnat de Miquel III (r. 842-867) i, possiblement, segons la Pàtria de Constantinoble, ja sota Teòfil, pare i predecessor de Miquel III (r. 829-842). El bizantinista Henri Grégoire suggerí que Damià podria ser l'almirall romà d'Orient que les fonts àrabs anomenen «Ibn Qatuna», que encapçalà el saqueig de Damiata del 853. Aquesta teoria es basa en la interpretació d'aquest nom com una arabització del títol epi tu kitonos ('camarlenc').
Era un dels alts funcionaris oposats a Teoctist, el poderós ministre que concentrà el poder en les seves mans durant la primera meitat del regnat de Miquel. Tingué un paper clau en la tornada de Bardes, oncle de Miquel, del seu exili, que culminà en la mort de Teoctist i la presa de control sobre els afers d'estat per Bardes el 855. Tanmateix, el 865 renyí amb Bardes, que començà a maquinar contra ell fins que convencé Miquel de destituir i tonsurar Damià. El seu successor fou Basili el Macedoni, futur fundador de la dinastia macedònia.
Damià es retirà a l'església del palau del districte de Sant Mamas. Segons la Pàtria, també construí un monestir que fou conegut pel seu nom.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Lilie et al., 2013, «Damianos» (#1212).
* 1 2 3 Guilland, 1967, p. 204.

## Bibliografia

* Guilland, R. «Le Parakimomène». A: Recherches sur les institutions byzantines, Tome I (en francès). Akademie-Verlag, 1967, p. 202-215.
* Lilie, R.-J.; Ludwig, C.; Pratsch, T.; Zielke, B. Prosopographie der mittelbyzantinischen Zeit Online (en alemany). De Gruyter, 2013. DOI 10.1515/pmbz.
# Jordi II de Geòrgia

Jordi II fou rei de Geòrgia del 1072 al 1089. Era fill del rei Bagrat IV.
El 1054 el seu pare el rei Bagrat va marxar a Constantinoble per demanar la fi de l'ajuda al aznauri rebel Liparit Liparitisdzé. L'emperador va fer de mediador i aconseguí un tractat de pau entre Bagrat i Liparit pel qual aquest últim reconeixia l'autoritat reial però era reconegut com a governador de tota la Geòrgia del sud. Aprofitant l'absència del rei, Liparit va fer coronar com a nou rei al nen Jordi II, fill de Bagrat, en nom del qual va governar (1055). Això va provocar l'aixecament d'altres aznauris, que encapçalats per Soula Kalmakhéli de Meskhétia, van fer presoner a Liparit i el van enviar a Bagrat. El rei, retornat al país, va obligar a Liparit a agafar els hàbits al Mont Atos (1056).
El 1072 va morir Bagrat i Jordi II va ser coronat rei. Aviat es van revoltar els aznauris i un d'ells va ocupar Kutaisi i es va emportar el tresor reial. El príncep de Svanètia, Niania Kvabulisdzé (conegut per Vardan), va saquejar Ègrissi (Geòrgia occidental). Ivané Liparitisdzé, fill de Liparit que havia estat perdonat pel rei Bagrat, es passà als seljúcides. Jordi per atraure'l al seu costat li donà terres i regals. Els turcs van entrar altra vegada a Geòrgia però Jordi els va derrotar a Partskhisi, però després d'un tractat de pau amb l'Imperi Romà d'Orient els seljúcides van quedar lliures per combatre a Geòrgia. El 1080 van iniciar la invasió. El soldà Malik Shah I insta-la al país tribus turques. Jordi va fer submissió i va viatjar a Isfahan personalment on es comprometé a pagar un tribut anyal, el qual però no va evitar la instal·lació de colons turcs, que es quedaven amb les millors terres. El solda es comprometé amb Jordi a ajudar-lo a conquerir la Kakhètia, i li envia un exèrcit amb el qual va envair Herèthia assetjant la fortalesa de Vedjini, però no va poder-la ocupar i se'n va anar a caçar a l'Adjamèthia o Adjarèthia (Geòrgia Occidental) deixant l'exèrcit turc que saquegés la Kakhétia.
El 1088 un seguit de terratrèmols va destruir moltes ciutats. L'hivern següent va ser extraordinàriament fred i a la primavera van venir inundacions amb el desglaç. Totes aquestes circumstàncies superaven les capacitats de Jordi II que va ser enderrocat per un cop d'estat que el va obligar a abdicar en el seu fill David el 1089.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Vatxe II

Vatxe o Datxi II —ვაჩე II, Vatxe II, o დაჩი, Datxi, o დარჩი, Darxi, o დარჩილი, Darxil en georgià — fou un rei d'Ibèria de la dinastia dels Cosròides, que va regnar del 522 al 534.
Vatxe o Datxi és esmentat per la Crònica georgiana, que li atribueix un regnat de dotze anys i diu que era fill del rei Vakhtang I Cap de Llop i de la princesa persa Balendoukht.
Va esdevenir rei a la mort del seu pare i, conforme a la voluntat d'aquest, els seus germanastres Lleó i Mihrdat, fills de la princesa romana d'Orient Helena, van rebre la possessió de la part occidental d'Ibèria que els havia concedit Vakhtang I. Els dos prínceps residien a l'hivern a Oszrkhe i a l'estiu a Tsunda; mai se'ls va anomenar reis sinó mthawar dels eristavi, que vindria a ser com arxiducs.
Vatxe II es va ocupar de seguida de restaurar Ibèria que havia estat devastada per Pèrsia excepte la Kakhètia, la Klardjètia i l'Ègrissi (segons la Crònica). El rei va acabar tanmateix les muralles de Tiflis que el seu pare havia deixat inacabades però encomanant-li el seu acabament i va transferir la residència reial a aquesta ciutat tal com volia Vakhtang. El catolicós Petre havia mort i Vatxe va instal·lar el seu successor Samuel a Mtskheta, l'antiga capital reial que serà en endavant el centre religiós del país. Vatxe II va dedicar els següents anys a la conversió dels muntanyencs de Kakhètia que restaven refractaris al cristianisme.
Quan el seu germanastre Lleó va morir, va cedir les possessions a l'altre germà Mihrdat i li va permutar la Còlquida o Egrisi (fronterera amb els romans d'Orient) per la Javakètia, entre el llac de Phanawar i Mtkuar, on Mihrdat exerciria com a eristavi sota dependència de Vatxe. Aquest territori seria el feu dels descendents del seu germà LLeó, els futurs Guaràmides.
Vatxe II va morir el 534 i va tenir com a successor al seu fill Bakur II.

## Bibliografia

* Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie depuis l'Antiquité jusqu’au XIXe siècle, vol. 1-7, Sant Petersburg, 1848-58 (en línia a Google books: [ i )
* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Roma, 1990
* Stephen H. Rapp, Studies in Medieval Georgian Historiography Early Texts and Eurasian Contexts, Peeters Publishers Louvain, 2003 (ISBN 9042913185)
# Gregori I Mamikonian

Gregori I Mamikonian fou governador d'Armènia nomenat pel califa del 662 al 685.
Era casat amb una princesa d'Aghuània.
Va restaurar molts edificis i l'economia i va governar pacíficament durant més de 20 anys. Va traslladar les restes de sant Gregori l'il·luminador des Thordan a Valarshapat. Una relíquia del sant fou donada al seu nebot Varasterdat d'Aghuània, que la van confiar al patriarca d'Aghuània Israel i va quedar dipositada a un monestir anomenat Glkhoivanq (Monestir del Cap)
El 661 havia estat elegit patriarca Anastasi I d'Akori que va fer establir un calendari fix (obra d'Anania Anetsi). Anastasi va morir el 667 i el va succeir Israel I d'Othmus que va governar l'església deu anys i llavors (677) el va succeir Sahak II d'Arqunashen (677-703).
El 681 o 682, aprofitant les guerres civils al Califat, els armenis es van revoltar junt amb els ibers i els aghuans. Vers el 685 els khàzars, aprofitant també les guerres civils, van envair Kartli i van entrar a Armènia pel nord. Gregori Mamikonian va marxar contra ells però va morir en combat (685).
Els àrabs, després de dos prínceps Mamikonian revoltats, van decidir canviar de casa, i van nomenar Aixot I Bagratuní.
# Vatxè I Mamikonian

Vatxè I Mamikonian (armeni Վաչե Մամիկոնյան) fou sparapet d'Armènia en temps del rei Khosrov II d'Armènia (s. IV).
Era fill d'Artavazd I Mamikonian, el membre més antic conegut de la família Mamikonian, qui fou sparapet vers l'any 300.
Els feudals Manavazian (senyors de Manavazkert o Malazgird) i el Urduni (senyors del Ordoru) es van enfrontar durament a Armènia. El rei va intentar posar pau però no ho va aconseguir i ho va encarregar a Vatxè Mamikonian, que va exterminar a les dues cases, i les seves terres foren donades en part als bisbes de Mantziciert i Bassèn. Vatxè Mamikonian i Vahan Amatuni també van derrotar els Beznuní del Beznunik (regió de Khelat) que s'havien aliat als perses, i els van confiscar les terres. Sanatruk, príncep aghuan de la regió de Phaitarakan (la regió a la confluència entre el Kura i l'Araxes) que restava fidel al paganisme, va envair Armènia ajudat pels alans i altres tribus del Caucas i van assetjar a Khosrov II a la fortalesa de Tariunq (després Bayazid) a la província de Kogovit, però el rei amb l'ajut del Vatché Mamikonian, Bagrat Bagratuní, Vahan Amatuni, Mehudak Reixtuní, i Garegin Reixtuní, i de forces romanes dirigides pel general Antíoc, va poder-los rebutjar i els invasors foren derrotats prop de Valarshapat, i després altre cop davant Oshakan (regió d'Aragatzotn), batalla en la qual Sanatruk va morir. Vatché fou substituït al front dels Mamikonian pel seu fill Vasak Mamikonian. Un altre Vatché Mamikonian, de filiació no establerta (possible fill de Vardan Mamikonian), va dirigir la família vers el 376 després de l'assassinat de Muixel I Mamikonian, per decisió del rei, però va abdicar quan va arribar Manuel Mamikonian de Pèrsia vers el 377.

## Referències

* ↑ Settipani, 2006, p. 131-132 i 309.
* ↑ Grousset, 1947, p. 129.
* ↑ Grousset, 1947, p. 130.
* ↑ Grousset, 1947, p. 129 et 132.

## Bibliografia

* Grousset, René. História da Armênia das origens à 1071, 1947.
* Settipani, Christian. Continuidade das elites em Bizâncio durante a idade das trevas. Os príncipes caucasianos do império dos séculos VI ao IX. París: de Boccard, 2006. ISBN 978-2-7018-0226-8.
* Toumanoff, Cyril. As dinastias do Cáucaso cristão: da Antiguidade ao século XIX: tabelas genealógicas e cronológicas, 1990.
# Rupen

Rupen és el nom dels següents personatges:
* Rupen I (1025 - 1095), fundador del Regne d'Armènia Menor suposat descendent dels bagràtides i emparentat amb Gagik II d'Ani
* Rupen II (~1155–1170), príncep d'Armènia Menor de la dinastia rubènida
* Rubèn III (? - 1187), príncep d'Armènia Menor de la dinastia rubènida (1174-1187)
# Esteve d'Armènia

Esteve d'Armènia (mort el 7 de febrer del 1165) fou generalíssim d'Armènia, fill del rei Lleó I d'Armènia Menor i de la seva primera muller Beatriu de Rethel.
El 1137 els romans d'Orient, dirigits per Joan II Comnè, van envair el principat i vers el començament del 1138 el pare el va nomenar generalíssim. Va fugir cap a Edessa junt amb els seus germans Constantí (mort abans del 1144) i Mleh.
No va poder tornar fins vers el 1145 quan el seu germanastre Toros II es va apoderar de part del país i li va respectar el càrrec. El 1157, contra les ordres del seu germanastre, va atacar territori seljúcida i va provar de conquerir Marash però fou rebutjat. Toros va imposar el retorn de les terres ocupades al soldà Kilidj Arslan II amb el qual volia estar en pau (1158).
El 1158 va començar a atacar fortaleses romanes d'Orient, i la lluita amb algunes alternatives va durar fins a un acord de pau el 1163. El 7 de febrer de 1165 fou convidat a un banquet pel governador romà d'Orient de Tars, Andrònic Euforbè, que el va assassinar a traïció en revenja per tots els atacs que havia fet entre 1158 i 1163. Toros II va respondre a l'assassinat del seu germà amb una matança general de grecs als seus dominis; la guerra es va evitar per la intervenció diplomàtica del rei Amalric I de Jerusalem.
Es va casar amb Rita de Barbaron amb la qual va tenir tres fills: Rupen (el futur rei Rubèn III), Lleó (el futur rei Lleó II), i Dolete (casada amb Bertran Embriaco).