OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Departament d'Eldorado

Eldorado és un dels disset departaments en els quals es divideix la província de Misiones, a l'Argentina. Se sitúa al nord-oest de la província. Limita amb els departaments d'Iguazú, General Manuel Belgrano, San Pedro, Montecarlo i a l'oest amb la República del Paraguai, separat pel riu Paraná.
El departament té una superfície de 1927 km², equivalent a 6,48 % del total de la província. La seva població és de 78 152 habitants (cens de 2010). La seva capçalera és la localitat homònima.

## Referències

* ↑ «Censo Nacional de Población, Hogares y Viviendas 2022. Provincia de Misiones». [Consulta: 14 març 2024].
# Paraglyphesis

Paraglyphesis és un gènere d'aranyes araneomorfes de la subfamília Erigoninae, dins de la família Linyphiidae. Es pot trobar a la Rússia asiàtica.
Fou descrit per primera vegada per K. Y. Eskov l'any 1991.

## Llista d'espècies

Segons The World Spider Catalog 12.0:
* Paraglyphesis lasiargoides Eskov, 1991
* Paraglyphesis monticola Eskov, 1991
* Paraglyphesis polaris Eskov, 1991 (Espècie tipus)

## Referències

* ↑ «Gen. Paraglyphesis Eskov, 1991». . Natural History Museum Bern, 2019. DOI: 10.24436/2.
* ↑ Eskov, K. Y. «New linyphiid spiders from Siberia and the Far East 2. The genus Paraglyphesis gen. nov. (Arachnida, Araneae: Linyphiidae)». Reichenbachia, vol. 28, 1991, pàg. 103–107.
* ↑ Platnick, 2011 : The world spider catalog (American Museum of Natural History).

## Enllaços externs

* a ION (anglès)
* Nomenclator Zoologicus (anglès)
# Luci Furi Medul·lí (cònsol)

Luci Furi Medul·lí (en llatí: Lucius Furius Medullinus) va ser un magistrat romà. Era fill de Luci Furi Medul·lí Fus i formava part de la gens Fúria, de la branca dels Medul·lí, d'origen patrici.
Va ser elegit dues vegades cònsol, la primera l'any 413 aC juntament amb Aule Corneli Cos, en la qual va fer campanya contra els volscs i va conquerir la ciutat de Ferentínum. La segona l'any 409 aC juntament amb Gneu Corneli Cos, i va tornar a lluitar contra volscs i eques, en la qual va conquerir la ciutat de Carventum.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 1005.
# Louis Van Hege

Louis Van Hege (Uccle, 8 de maig de 1889 - Uccle, 24 de juny de 1975) fou un futbolista i corredor de bobsleigh belga de començament del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on guanyà la medalla d'or en la competició de futbol. Pel que fa a clubs, defensà els colors del Royale Union Saint-Gilloise (1906-1910), l'AC Milan (1910 i 1915) i novament el Royale Union Saint-Gilloise (1919 i 1924). Amb la selecció nacional jugà 29 partits, en què marcà 11 gols.
El 1924, a París, disputà novament la competició de futbol, en què finalitzà en novena posició.
La seva darrera participació en uns Jocs Olímpics fou el 1932, quan disputà els Jocs Olímpics d'Hivern a Lake Placid. En ells va prendre part en la prova de bobsleigh a dos del programa de bobsleigh, on fou novè.

## Referències

* 1 2 3 «Louis Van Hege Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 17 setembre 2017].
# Departament de Montecarlo

Montecarlo és un dels disset departaments en els quals es divideix la província de Misiones, a l'Argentina. Limita amb els departaments d'Eldorado, Guaraní, Libertador General San Martín, San Pedro i la República del Paraguai. El departament té una superfície de 1770 km², equivalent a 5,95 % del total de la província. La seva població és de 38.317 hab. (2022 INDEC).

## Municipis
### Montecarlo

És la capçalera (capital) del departament, del mateix nom. Ubicat al centre.

### Caraguatay

Ubicat a la part sud del departament.

### Puerto Piray

Ubicat a la part Nord del departament.

## Referències

* ↑ «Censo Nacional de Población, Hogares y Viviendas 2022. Provincia de Misiones». [Consulta: 14 març 2024].
# Brixèl·lum

Brixèl·lum o Brixíl·lum era una ciutat de la Gàl·lia Cisalpina a la part sud del riu Po, uns 20 km al nord-est de Parma. Hi vivien els gals cenòmans. Era una ciutat important de la que Plini el Vell diu que havia estat colònia tot i que no se sap per cap altra font.
L'emperador Otó es va establir a la ciutat abans de la primera batalla de Bedríacum i s'hi va suïcidar en conèixer la derrota del seu exèrcit a mans dels generals de Vitel·li. Otó va ser enterrat allí mateix, diuen Tàcit i Suetoni, i se li va aixecar un monument que Plutarc va veure.
Era un lloc ben situat i fortificat, i en temps dels longobards era una fortalesa, segons diu Pau el Diaca. No es torna a mencionar a la història, encara que en temps de Julià l'Apòstata apareix com a municipi i Sidoni Apol·linar en parla en el relat del seu viatgea Roma. Els Itinerarium la situen a la via que anava de Cremona a Rhegium. És la moderna Brescello.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Brixellum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 17 febrer 2021].
# Yen meridionals

Nam Yen o Yen meridionals (xinès 南燕 pinyin Nányàn; 398-410) fou una dinastia xinesa d'ètnia sienpei sorgida el 398 per divisió de la dinastia Jin, després de les conquestes dels tabgatch, que va dominar el Shantung amb centre a Kuang-Ku. La seva existència s'emmarca en l'època dels Setze Regnes. Va existir del 398 al 410. Fou eliminada per la dinastia xinesa de Nankín el 410. El seu fundador Murong De era fill de Murong Huang i germà de Murong Jun i Murong Chui and therefore was an imperial prince during both Mujong and darrers yan.

## Governants yen meridionals

| Nom de temple | Nom a títol pòstum | Nom familiar i nom rebut | Duració del regnat | Any de regnat i duració |
| Convenció xinesa: ús del nom familiar i el nom rebut |||||
| Shizong (世宗 Shìzōng) | Xianwu (獻武 Xiànwǔ) | Murong De (慕容德 Mùróng Dé) | 398-405 | Yanwang (燕王 Yànwáng) 398-400 Jianxing (建平 Jiànpíng) 400-405 |
| no existeix | Houzhu (後主 Hòuzhǔ) | Murong Chao (慕容超 Mùróng Chāo) | 405-410 | Taishang (太上 Taìshàng) 405-410 |

## Referències

* ↑ «Chinese History - The Sixteen Barbarian States 五胡十六國 (300~430)», 31-10-2016.
* ↑ David Graff. Medieval Chinese Warfare 300-900. Routledge, 2002.
# Departament de San Ignacio

El Departament de San Ignacio s'ubica a l'oest de la província de Misiones, Argentina.
Limita amb els departaments de Libertador General San Martín, Cainguás, Oberá, Candelaria i la República del Paraguai. El departament té 1.607 km², equivalent a 5,4% del total de la província. La seva població és de 57.728 hab. (cens 2010 INDEC).
El nom d'aquest districte recorda sant Ignasi de Loiola, fundador de la Companyia de Jesús, institució catòlica que va mantenir àmplia influència a la zona durant dos segles, aproximadament.
Les seves principals activitats econòmiques estan emparentades amb el cultiu agrari, especialment d'herba mate, te, mandioca, ananá, cítrics i altres productes d'horticultura, així com diverses emprenedories fusteres.
Pel que fa al turisme, en aquest departament hi ha el poble de San Ignacio, la segona localitat més visitada de la província. Hi descansen les restes de la reducció de San Ignacio Miní, màxima expressió de la cultura jesuítica-guaraní. També hi ha els vestigis de Nuestra Señora de Santa Ana, Santa María La Mayor i Nuestra Señora de Loreto, que conformen el denominat “Circuit de les Reduccions”.
Tot i que la seva capçalera departamental és l'històric poble de San Ignacio, la localitat amb major nombre d'habitants és Jardín América. Por su rica historia, un altre poble de rellevància és Corpus, en altre temps capital del Territori Nacional de Missions.

## Referències

* ↑ «Censo Nacional de Población, Hogares y Viviendas 2022. Provincia de Misiones». [Consulta: 14 març 2024].
# Temple d'Afrodita (Rodes)

El Temple d'Afrodita de l'illa de Rodes era un antic temple grec dedicat a la dea Afrodita a la ciutat de Rodes (actual Rodes), a Grècia. Les seues ruïnes són a la part nord-est del barri antic de Rodes.
Es va construir en el període hel·lenístic, l'any 200 abans de la nostra era. Es trobava a la zona entre el port principal i el militar. L'edifici seguia l'orientació habitual est-oest. Era petit i tenia columnes (pròstil in antis) als extrems. El material de construcció n'era la pedra calcària, recoberta d'estuc. Dins el temple, la naos tenia columnes jòniques en tres costats, que eren mitges columnes als costats llargs.
Els fonaments del temple i algunes altres parts, com els elements decoratius, han sobreviscut, i els pocs que resten són els més visibles de la ciutat baixa. Les ruïnes es troben a prop del Museu d'Art de la Ciutat de Rodes, just al nord del Museu Arqueològic de Rodes.
L'escultura Afrodita de Cnido del Museu Arqueològic de Rodes procedeix segurament d'aquest temple.

## Referències

* 1 2 3 ; MacDonald, William L.; McAllister, Marian Holland (ed.); Stillwell «Rhodes (including Ialysos, Kameiros, Lindos, Vroulia, the city of Rhodes, Mt. Atabyrion) Dodecanese, Greece» (en anglés). The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. Princeton University Press [Princeton, N. J.], 1976 [Consulta: 25 agost 2024].
* 1 2 «Senyalització del jaciment arqueològic» (en anglés), 25-08-2024.
* 1 2 Greek Island Hopping 2008. Thomas Cook Publishing, 2008, p. 416 i les pàgines de mapes, 422-423. ISBN 978-1-84157-839-2.
# Cabanis

Cabanis és el nom dels següents personatges:
* Jean Baptiste Cabanis (1725-1786), agrònom francès
* Jean Cabanis (1806-1916), ornitòleg alemany
* Pierre Jean Georges Cabanis (1757-1808), metge i filòsof il·lustrat francès
# Lluís Motes

Lluís Motes és un periodista i presentador de televisió valencià conegut per la seva tasca en mitjans audiovisuals, especialment en À Punt i en l'extinta Canal 9, la radiotelevisió pública del País Valencià.
La seva trajectòria professional va començar a Canal 9, on va tenir un paper destacat en la presentació i direcció de noticiaris i programes d'anàlisi política i social.
El 2016 va comparèixer en una sessió parlamentària per a demanar perdó a les víctimes i familiars de l'accident de metro del 2006 per haver fet una cobertura “francament millorable” del sinistre.
Després del tancament del Canal 9 el 2013, Motes va continuar vinculat al periodisme. El 2014 va fundar Doyou Media i, el 2024, es va incorporar a la redacció de ESDiario.

## Referències

* ↑ «Lluís Motes demana perdó per la cobertura ‘francament millorable’ de l’accident de metro», 30-05-2016. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ VALÈNCIA, LAURA L. DAVID /; rv. «L'excap d'informatius de Canal 9 demana "perdó" per la cobertura de l'accident del metro», 30-05-2016. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «EsDiario». [Consulta: 8 novembre 2024].
# Alois Hudal

Alois Hudal (Graz, 31 de maig de 1885 - Roma, 13 de maig de 1963) va ser un bisbe catòlic de Roma, d'ascendència austríaca. Conegut també com a Luigi Hudal, durant 30 anys fou responsable de la petita congregació austro-germana de Santa Maria dell'Anima i, fins a 1937, un influent representant de l'Església austríaca. En el seu llibre de 1937 Els fonaments del nacional-socialisme, Hudal va elogiar Adolf Hitler i algunes de les seves polítiques, i indirectament va atacar les polítiques del Vaticà. Després de la Segona Guerra Mundial, Hudal fou una figura clau per ajudar a establir les Ratlines, que van permetre a importants nazis alemanys i altres ex oficials i líders polítics de l'Eix, entre ells criminals de guerra, escapar dels seus judicis.

## Referències

* ↑ (anglès) Aarons and Loftus, Unholy Trinity: The Vatican, The Nazis, and the Swiss Bankers, St Martins Press, 1991, 1998, p. 36
# Districte de Porto

El districte de Porto és un districte portuguès, corresponent al nucli de la província tradicional del Douro Litoral i a la regió del Nord. Limita al nord amb el districte de Braga, a l'est amb el districte de Vila Real, al sud amb el districte de Viseu i amb el districte d'Aveiro i a l'oest amb l'oceà Atlàntic. Àrea: 2.395 km² (17è major districte portuguès). Població resident (2001): 1.781.826 hab. Seu del districte: la ciutat de Porto.

## Subdivisió

A l'actual divisió administrativa del país, el districte està integrat a la Regió del Nord, repartint-se els seus municipis en les subregions de Gran Porto, Ave i Tâmega. En resum:
* Regió del Nord
** Ave
*** Santo Tirso
*** Trofa
** Gran Porto
*** Gondomar
*** Maia
*** Matosinhos
*** Porto
*** Póvoa de Varzim
*** Valongo
*** Vila do Conde
*** Vila Nova de Gaia
** Tâmega
*** Amarante
*** Baião
*** Felgueiras
*** Lousada
*** Marco de Canaveses
*** Paços de Ferreira
*** Paredes
*** Penafiel

## Ciutats principals

Porto, Vila Nova de Gaia, Matosinhos, São Mamede de Infiesta (municipi de Matosinhos), Maia, Penafiel, Amarante, Gondomar, Rio Tinto (municipi de Gondomar), Valongo, Ermesinde (municipi de Valongo), Póvoa de Varzim, Vila do Conde, Paredes, Felgueiras
# Concoide

Rep el nom de concoide una cissoide la segona corba de la qual és una circumferència centrada amb l'origen.
Si a és el radi d'aquesta circumferència, la concoide d'una corba ρ = ρ $_1$ (θ) té, en coordenades polars, les expressions:
    $\rho =\rho _{1}(\theta )+a\,$
    $\rho =\rho _{1}(\theta )-a\,$

## Concoide de Nicomedes

La concoide de Nicomedes és la concoide de la recta, anomenada "base".
Es posarà la base perpendicular a l'eix polar, a una distància b del pol i el radi de la circumferència serà h . Llavors, l'equació de la concoide de Nicomedes és
    $\rho ={\frac {b}{\cos \omega }}+h$
que, en coordenades cartesianes, queda:
    $(x-b)^{2}(x^{2}+y^{2})=h^{2}x^{2}\,$

## Vegeu també

* Cissoide
* Cargol de Pascal
# Joan IV de Brabant

Joan IV (Arràs, 11 de juny de 1403 - Brussel·les 17 d'abril de 1427) fou duc de Brabant, de Limburg i de Lothier. Era fill d'Antoni de Borgonya, duc de Brabant, Limburg i Lothier. Ell va ser el segon governant de la casa de Valois-Borgonya.

## Biografia

Va succeir al seu pare el 1415, després de la seva mort en la batalla d'Agincourt, sent encara un infant; tenia un caràcter feble, i mala salut, i va deixar governar al seu seguici. Quan encara era només tenia catorze anys, es va casar el 10 de març de 1418 amb Jacquelina, comtessa d'Hainaut, d'Holanda i de Zelanda (1401 † 1436) que veia en ell un protector contra les pretensions del seu oncle Joan III. La nova duquessa va tractar de reemplaçar i eliminar els assessors del seu marit, però cansada de les lluites incessants, va fugir a Calais abandonant a Joan, i es va refugiar a Anglaterra, on va treballar per trencar el seu matrimoni per raó de consanguinitat (eren cosins germans). A Brabant els Estats van declarar al germà de Joan IV, Felip de Saint Pol, com a ruwaard (regent), però el 1421 Joan va recuperar la regència. El papa Martí V va pronunciar la nul·litat del matrimoni de Jacquelina i Joan el 1422; llavors Jacquelina es va tornar a casar amb Humphrey de Gloucester, i va començar la guerra entre els seus dos successius marits i els respectius partidaris. Joan va ampliar privilegis a les ciutats (el "Nieuw Regiment") minant el suport a Jacquelina, i Joan va aconseguir el suport del partit dels Cods (Bacallans) per fer la guerra a la seva ex esposa, mentre el partit dels Ganxos (Hooks) donaven suport a Jacquelina i el duc de Gloucester. Joan IV va obtenir el suport del seu cosí Felip el Bo de Borgonya i va fer també una aliança estratègica amb Joan III de Baviera. Jacquelina va caure presonera dels borgonyons i va ser tancada a Gant i a la mort del duc de Baviera (1425), el duc Felip el Bo va fer valer les seves pretensions a les terres de Jacquelina (Hainaut, Holanda i Zelanda) que la comtessa li va acabar cedint el 1428; però un any abans Joan IV va morir jove i el poder real ducal va anar al seu germà Felip de Saint Pol però Felip el Bo va acabar assolint el poder a la mort d'aquest (també jove) el 1430.
El 1425, Joan i el seu germà Felip van fundar la Universitat de Lovaina.

## Referències

Laetitia Boehm: Das Haus Wittelsbach in den Niederlanden. In: Zeitschrift für bayerische Landesgeschichte, 1981
# Zhu Baije Chi Xigua

Zhu Bajie Chi Xigua (xinès simplificat: 猪八戒吃西瓜, pinyin: Zhū Bājiè Chī Xīguā, literalment 'Zhu Bajie menja meló d'alger') és un curtmetratge d'animació xinés del 1958, produït a l'estudi de cinema d'animació de Shanghai per Wan Laiming i Wan Guchan. En anglés es coneix com Pigsy Eats Watermelon, Mr. Pig Eats Watermelon o Zhu Bajie Eats Watermelon. En la pel·lícula, Wan Guchan innova per primera vegada amb la tècnica de tall de paper, inspirada en l'art xinés de paper.

## Història

El personatge principal és Zhu Bajie, figura prominent del folklore xinés pel seu paper a la novel·la clàssica Viatge a Occident. La trama de la pel·lícula es considera una derivació de la de la novel·la. Es va fer servir el personatge, ja que els porcs sovint s’associaven a l'avarícia a la cultura popular xinesa.

## Referències

* ↑ Zhu, Ying; Lent, John. «Chinese Animation Film: From Experimentation to Digitalization». A: Art, Politics, and Commerce in Chinese Cinema. Hong Kong University Press, 2010-06-01, p. 116. ISBN 9789622091764.
* 1 2 «100 Films to Understand China: Animation». RADII, 01-02-2021. [Consulta: 21 març 2021].
* ↑ Giesen, Rolf. Chinese Animation: A History and Filmography, 1922-2012 (en anglès). McFarland, 2014-12-19. ISBN 978-1-4766-1552-3.
* ↑ Sun, Lijun. The History of Chinese Animation. Routledge, 2021-02-25, p. 174. ISBN 978-1-000-41627-5.
* ↑ Pan, Zhigeng; Cheok, Adrian David; Müller, Wolfgang. Transactions on Edutainment XIV (en anglès). Springer, 2018-03-12. ISBN 978-3-662-56689-3.
* 1 2 «Interesting Chinese cartoons and comics». China Whisper, 20-11-2010. [Consulta: 21 març 2021].
* ↑ Macdonald, Sean. Animation in China: History, Aesthetics, Media (en anglès). Routledge, 2015-11-06. ISBN 978-1-317-38215-7.
# Dinopium

Dinopium és un gènere d'ocells de la família dels pícids (Picidae).

## Llista d'espècies

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per cinc espècies:
* Picot ardent de Bengala (Dinopium benghalense Linnaeus, 1758)
* Picot ardent de l'Himàlaia (Dinopium shorii Vigors, 1831)
* Picot ardent de Palawan (Dinopium everetti Tweeddale, 1878)
* Picot ardent de Sri Lanka (Dinopium psarodes Lichtenstein, AAHH, 1793)
* Picot ardent oriental (Dinopium javanense Ljungh, 1797)

## Referències

* ↑ «Dinopium Rafinesque, 1814» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ «Dinopium (Dinopium sp.) - Avibase». [Consulta: 27 gener 2025].
* ↑ «Woodpeckers – IOC World Bird List». [Consulta: 27 gener 2025].
# L'art de la fuga

L'art de la fuga (en alemany: Die Kunst der Fuge), BWV 1080, és una obra musical composta per Johann Sebastian Bach que va començar probablement entre el 1738 i el 1742. Fou publicada inacabada l'any 1751 després de la seva mort. Composta amb la idea que fos un conjunt d'exemples de les tècniques del contrapunt, està formada per 14 fugues (l'última va quedar incompleta) i quatre cànons, tots sostinguts sobre el mateix tema (o subjecte) en re menor, aparentment simple. L'obra va ser publicada sense cap indicació de la instrumentació ni de l'ordre, cosa que ha donat lloc a nombroses versions.

## Ordre
### Les fugues

* 4 fugues simples (Contrapunctus I - IV)
* 3 fugues amb respostes invertides (Contrapunctus V - VII)
* 4 fugues dobles / triples (Contrapunctus VII - XI)
* 2 fugues mirall (Contrapunctus XII - XIII)
* Fuga quàdruple inacabada (Contrapunctus XIV)

### Cànons

* Canon per Augmentationem in contrario motu
* Canon alla Ottava
* Canon alla Duodécima in contrapunto alla Quinta
* Canon alla Decima in contrapunto alla Terza Contrapunctus XIV. (Fuga a 3 temes, el tercer dels quals està basat en el considerat tema BACH (les notes B-A-C-H estan escrites en notació alemanya, on B és Si bemoll, A és La, C és Do i H és Si).

## Importància d'aquesta obra

L'art de la fuga és considerada una de les obres mestres de la història de la música, la composició més teòrica de Bach i una complexa i magnífica demostració del seu coneixement contrapuntístic.

## Enllaços externs

* L'art de la fuga, partitures en línia al projecte IMSLP.
# Ōtomo no Tabito

    En aquest nom japonès, el cognom és Ōtomo.
Ōtomo no Tabito (japonès: 大伴旅人) (665 - Nara, 31 d'agost de 731) (japonès: 大伴 旅人) fou un polític i poeta japonés, conegut per ser el pare d'Ōtomo no Yakamochi, que contribuí en l'antologia Man'yōshū. Tabito era coetani d'Hitomaro, però sense èxit en la cort imperial. Mentre fou governador general de Dazaifu, de 728 a 730, Tabito organitzà la celebració de les pruneres en flor, i promogué la poesia entre els seus súbdits imitant l'elegància de l'estil xinès. També mostrà la seua educació xinesa en els seus tretze poemes tanka en lloança al sake.
El poema 3-344 de Man'yôshu diu del sake:
| « | Oh, que lleig! Mira'l bé, l'home arrogant que no sap beure: es veu exactament com un mico. | » |

## Referències

* ↑ 第２版,世界大百科事典内言及, 朝日日本歴史人物事典,日本大百科全書(ニッポニカ),デジタル版 日本人名大辞典+Plus,ブリタニカ国際大百科事典 小項目事典,百科事典マイペディア,旺文社日本史事典 三訂版,精選版 日本国語大辞典,デジタル大辞泉,世界大百科事典. «大伴旅人とは» (en japonès). [Consulta: 23 gener 2022].
* ↑ Fr?d?ric, Louis; Louis-Frédéric. Japan Encyclopedia (en anglès). Harvard University Press, 2002. ISBN 978-0-674-01753-5.
* ↑ Kato, Shuichi; Sanderson, Don. A History of Japanese Literature: From the Manyoshu to Modern Times (en anglès). Routledge, 2013-04-15. ISBN 978-1-136-61368-5.
# Fundació Balmesiana

La Fundació Balmesiana és una institució dedicada a la promoció i difusió de la cultura catòlica, amb seu al Palau de la Balmesiana, davant de la plaça del Vuit de Març de Barcelona. Entre les entitats que alberga es troben l'Institut Filosòfic de Balmesiana i l'Institut Sant Tomàs, que tenen com a òrgan de difusió la Revista Espíritu. Disposa d'una biblioteca amb més de 50.000 volums.

## Història

El 1923, el sacerdot jesuïta Ignasi Casanovas va crear la Biblioteca Balmes com una secció de l'obra pia Foment de Pietat Catalana, fundada per mossèn Eudald Serra i Buixó el 1909.
Després de la Guerra Civil espanyola, les activitats de l'antic Foment de Pietat van ser assumides per dues fundacions canòniques i civils: la Fundació Balmesiana (successora de les activitats de la Biblioteca Balmes), que s'ocuparia de la promoció i difusió de la cultura catòlica, i la Fundació Cultura Religiosa (successora del Foment de Pietat), que mitjançant l'Editorial Balmes es dedicaria a publicar i difondre llibres de pietat, de litúrgia i d'espiritualitat. Mossèn Eudald Serra va dirigir-la fins a la seva mort (1967); el succeí Àngel Fàbrega i Grau i després Ramon Corts i Blay.
La direcció última de la Fundació està a càrrec d’un Patronat que presideix l'arquebisbe de Barcelona i n'és president un sacerdot de la Companyia de Jesús. Al pare Casanovas el van seguir com a presidents de la Fundació Balmesiana Fernando Mª Palmés, Cándido Dalmases, José O’Callaghan, Joan Roig Gironella -que va crear el 1951 l'Institut Filosòfic de Balmesiana- Pedro Suñer –que va crear el 2002 l'Institut Santo Tomás-, Josep Maria Benítez i Riera i, actualment, Héctor Vall.
Un decret episcopal de gener del 2023 establí la fusió de les diferents entitats que s'hi hostatgen (Fundació Balmesiana, Fundació Cultura Religiosa) amb el nom d'Institució Balmesiana, sota la direcció de l'arquebisbe. Les fundacions antecessores tindrien continuïtat com a seccions de la nova entitat, amb les mateixes tasques i una coordinació accentuada i la col·laboració de la Fundació Joan Maragall, traslladada a les instal·lacions de la Balmesiana.

## Referències

* ↑ «El jesuita, la cantante y la guardia pretoriana - In saecula saeculorumIn saecula saeculorum». [Consulta: 17 abril 2017].
* ↑ «L'Arquebisbat de Barcelona impulsa la Facultat Antoni Gaudí d'Història de l'Església, Arqueologia i». La Vanguardia.
* ↑ Bohigas, Joaquim. «El gironí Pere Suñer deixa la direcció de la Balmesiana». Diari de Girona, 25-10-2008. [Consulta: 27 desembre 2020].
* ↑ «Fundació Balmesiana. Biblioteca Balmes». [Consulta: 27 desembre 2020].
* ↑ «Resposta a l'article sobre l'estat de la Fundació Balmesiana i l'Editorial Balmes». Editorial Balmes. [Consulta: 5 novembre 2023].