OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pili (ornitologia)

El pili és la part superior del cap de les aus. Comença després el front i es perllonga fins al clatell.
El pili de moltes aus destaca per tenir el plomatge de diferent color o té plomes de longitud diferent. Algunes aus presenten patrons llistats en aquesta part del cap. Si la franja recorre la coroneta longitudinalment a la part central es denomina llista pileal media i si ho fa pels laterals es denomina llista pileal lateral.
El color, la forma i altres característiques del plomatge del pili són útils per a la identificació d'algunes aus, tant per diferenciar els individus d'espècies d'aspecte similar com per distingir membres de la mateixa espècie de diferents sexes i edats. El color del plomatge del pili pot variar entre els diferents sexes d'una mateixa espècie, per exemple entre les busqueretes de casquet els mascles el tenen de color negre i les femelles de color marró vermellós. També pot ser diferent el color del pili dels adults i els immadurs de la mateixa espècie, per exemple en els adults de picot garser gros és negre i en els seus juvenils és vermell.
En algunes espècies la coloració del pili és variable segons l'estació de l'any. En molts membres de la família Sternidae el pili és negre durant l'estació reproductiva aquest es torna parcialment o totalment blanc fora d'ella.
* El color del pili de molts xatracs varia al llarg de l'any
* Les busqueretes de casquet tenen la coroneta i el front del mateix color, els mascles negre i les femelles vermellós.
* Les plomes del pili del ampelis europeu es prolonguen per sobre del clatell.
* El bruel presenta bandes en el seu capell.

## Referències

* ↑ EDleo Definició RAE de Pile
* ↑ E. de Juana i J.M. Varela (2000). Contraportada
* ↑ M. Beaman i S. Madge, p. 677.
* ↑ M. Beaman i S. Madge, p. 534
* ↑ M. Beaman i S. Madge, p. 449

## Bibliografia

* Eduardo de Juana i Juan M. Varela (2000). Guia de les aus d'Espanya, península, Balears i Canàries . Lynx Edicions SEO/Birdlife. ISBN 8487334261
* Mark Beaman i Steve Madge (1998) Guia d'identificació. Aus d'Europa, nord d'Àfrica i Pròxim Orient . Ed Omega. ISBN 8428209464
Viccionari
# Piriac-sur-Mer

Piriac-sur-Mer (en bretó Penc'herieg) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 2.254 habitants. Limita amb els municipis de La Turballe i Mesquer.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.127 | 1.134 | 1.110 | 1.263 | 1.442 | 1.898 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jean-Louis Delhumeau | |
# 63a Divisió (Exèrcit Popular de la República)

La 63a Divisió va ser una de les divisions de l'Exèrcit Popular de la República que es van organitzar durant la Guerra Civil espanyola sobre la base de les Brigades Mixtes. Durant tota la contesa va estar desplegada en el front de Còrdova.

## Historial

La unitat va ser creada a la fi de l'estiu de 1937. Va quedar composta per les brigades 25a, 86a, 114a, amb el seu lloc de comandament a Villanueva de Córdoba. El comandament de la divisió va recaure en el tinent coronel de milícies Aldo Morandi, comptant amb el major de milícies Fritz Schiller com a cap d'Estat Major. A la fi d'any va ser incorporada al VIII Cos d'Exèrcit.
Al febrer de 1938, Morandi va passar a manar la divisió «Extremadura», i fou substituït pel major d'infanteria José Frías González-Mouvelles. Excepte algunes accions esporàdiques, durant la major part de la contesa la 63a Divisió no va prendre part en operacions militars de rellevància. Al març de 1939, després del cop de Casado, el major de milícies Ildefonso Castro Ruiz va assumir el comandament de la unitat. El final de la guerra va sorprendre la unitat en aquest front.

## Comandaments
### Comandants

* tinent coronel de milícies Aldo Morandi;
* major d'infanteria José Frías González-Mouvelles;
* tinent coronel Julián del Castillo;
* major de milícies Ildefonso Castro Ruiz;

### Caps d'Estat Major

* major de milícies Fritz Schiller;
* capità d'infanteria Enrique Trigo Bru;

### Comissaris

* Bondadoso Vera Jiménez, de la CNT;

## Ordre de batalla

| Data | Cos d'Exèrcit adscrit | Brigades Mixtes integrades | Front de batalla |
| Desembre de 1937 | VIII Cos d'Exèrcit | 25a, 86a, 114a | Córdoba |
| Juliol de 1938 | VIII Cos d'Exèrcit | 86a, 88a Bis i 114a | Còrdova |
| Agost-set. de 1938 | VIII Cos d'Exèrcit | 61a, 86a i 114a | Còrdova |

## Referències

* 1 2 3 4 Moreno Gómez, 1985, p. 616.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 129.
* ↑ Martínez Bande, 1975, p. 59.
* 1 2 Moreno Gómez, 1985, p. 655.
* 1 2 Moreno Gómez, 1985, p. 627.
* ↑ Moreno Gómez, 1985, p. 643.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 296.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 180.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 230.

## Bibliografia

* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Martínez Bande, José Manuel. La llegada al mar. Madrid: Editorial San Martín, 1975.
* Martínez Bande, José Manuel. La batalla de Pozoblanco y el cierre de la bolsa de Mérida. Madrid: San Martín, 1981.
* Moreno Gómez, Francisco. La Guerra civil en Córdoba (1936-1939). Córdoba: Alpuerto, 1985.
# Egbert

Egbert (769 o 771 – 839) fou rei de Wessex (Anglaterra) des del 802 fins a la seva mort el 839. Era fill del rei Ealhmund de Kent, que era descendent d'Ine de Wessex. En la dècada del 780, Egbert fou desposseït dels seus drets al tron i enviat a l'exili per Offa de Mèrcia i Beorhtric de Wessex. Egbert va ser acollit a la cort dels francs on, segons diu Guillem de Malmesbury, va aprendre l'art de governar. Després de la mort d'Offa, el 802, Egbert va poder tornar i prendre possessió del tron.
Poca cosa es coneix dels primers vint anys del regnat d'Egbert, però es creu que, si més no, va aconseguir mantenir la independència del seu regne respecte de Mèrcia, que aleshores tenia la supremacia sobre tots els altres reialmes del sud d'Anglaterra. El mateix dia de la seva coronació, Hwicce que en aquella època era una regió de Mèrcia va atacar amb un exèrcit liderat per un ealdorman anomenat Æthelmund. Weohstan, possiblement un cunyat d'Egbert, els va sortir a l'encontre i els va derrotar, encara els líders de cada bàndol van morir.
L'any 815 Egbert va atacar el que quedava del territori de Dumnònia, però els britans no es donaven per vençuts i deu anys després es van revoltar.
El 825, Egbert derrotà Beornwulf de Mèrcia a la batalla d'Ellandun, de manera que acabà amb la supremacia de Mèrcia, i s'apoderà de les antigues dependències de Mèrcia al sud-est d'Anglaterra. El 829, Egbert derrotà Wiglaf de Mèrcia i l'expulsà del seu regne, cosa que li permeté controlar-lo temporalment. Poc després, Egbert rebé la submissió del Regne de Northúmbria, probablement amb Eanred com a representant, de manera que la Crònica anglosaxona el definí com a bretwalda, o "senyor de Bretanya".
Egbert fou capaç de conservar la seva posició dominant fins que Wiglaf recuperà el tron de Mèrcia. Tanmateix, Wessex va seguir controlant els regnes de Kent, Sussex i Surrey, territoris que posà sota el control del seu fill Æthelwulf en qualitat de virrei. Quan morí Egbert, Æthelwulf el succeí com a rei de tots els seus dominis. Els regnes conquerits al sud-est foren finalment annexionats per Wessex quan morí Æthelwulf, el 858.

## Referències

* ↑ Garmonsway, 1972, p. xxxii, 2, 4.
* ↑ Kirby, 1992, p. 176—177.
* ↑ Yorke, 1990, p. 36.
* 1 2 Swanton, 1996, p. 58–63.
* 1 2 Kirby, 1992, p. 189—195.
* ↑ Stenton, 1971, p. 231.
* ↑ Kirby, 1992, p. 197.

## Bibliografia

* Garmonsway, G.N.. The Anglo-Saxon Chronicle. J. M. Dent & Sons, Ltd., 1972.
* Kirby, D P. The Earliest English Kings. Routledge, 1992. ISBN 0415090865.
* Stenton, Frank M. Anglo-Saxon England. Oxford: Clarendon Press, 1971. ISBN 0-19-821716-1.
* Swanton, Michael. The Anglo-Saxon Chronicle. Nova York: Routledge, 1996. ISBN 0-415-92129-5.
* Yorke, Barbara. Kings and Kingdoms in Early Anglo-Saxon England. Londres: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8.
# Teatre de Jerusalem

El Teatre de Jerusalem (en hebreu: תיאטרון ירושלים) és un centre per a les arts escèniques a la ciutat de Jerusalem, a Israel. El teatre es va inaugurar l'any 1971. El complex està format pel Teatre Sherover, amb capacitat per 950 persones, la Sala simfònica Henry Crown (seu de l'Orquestra Simfònica de Jerusalem), amb 750 llocs, l'Auditori Rebecca Corona, amb 450 llocs, i un petit teatre amb capacitat per 110 persones. Diverses exposicions d'art s'exposen en el vestíbul principal i altres espais a l'edifici, que posseeix un restaurant i una llibreria en la planta baixa.

## Referències

* ↑ «About Us». Israel: Jerusalem Theatre. Arxivat de l'original el 25 April 2011. [Consulta: 28 octubre 2015].
* ↑ «About Us». Israel: Jerusalem Theatre. Arxivat de l'original el 25 April 2011. [Consulta: 28 octubre 2015].
# Martha Coolidge

Martha Coolidge (New Haven, Connecticut, Estats Units, 17 d'agost de 1946) és una directora, productora, guionista i muntadora estatunidenca.

## Carrera

Coolidge va aconseguir la seva reputació inicial després de realitzar documentals premiats a Nova York, abans de traslladar-se a Hollywood, el 1976.
Va passar diversos anys com a membre del Zoetrope Studio, creat per Francis Ford Coppola. La seva estrena cinematogràfica a Hollywood es va donar amb la producció independent de 1983, Valley Girl, que va ser l'inici de la carrera de Nicolas Cage.
Al llarg de la seva carrera va dirigir diverses pel·lícules per a cinema i televisió, aquí en sèries d'èxit com C.S.I.

## Filmografia
### com a directora

* 1972: David: Off and On
* 1974: Old-Fashioned Woman
* 1974: More Than a School
* 1975: Not a Pretty Picture
* 1976: Employment Discrimination: The Troubleshooters
* 1978: Bimbo
* 1983: El meu estimat rebel (Valley Girl)
* 1984: City Girl
* 1984: Joy of Sex
* 1985: Escola de genis (Real Genius)
* 1986: Sledge Hammer!" (sèrie de televisió)
* 1988: Plain Clothes
* 1989: Trenchcoat in Paradise (TV)
* 1991: Bare Essentials (TV)
* 1991: El preu de l'ambició (Rambling Rosa)
* 1992: Crazy in Love (TV)
* 1993: Lost in Yonkers
* 1994: Angie
* 1995: Tres desitjos (Three Wishes)
* 1997: Out to Sea
* 1998: Sex and the City (sèrie de televisió)
* 1999: Introducing Dorothy Dandridge (TV)
* 2000: Si les parets parlessin 2 (If These Walls Could Talk 2) (TV)
* 2001: The Flamingo Rising (TV)
* 2001: Leap Years (sèrie de televisió)
* 2001: The Ponder Heart (TV)
* 2004: The Prince & Me
* 2004: The Twelve Days of Christmas Eve (TV)
* 2005: Material Girls
* 2006: C.S.I
* 2009: Les desgràcies de Chrissa (TV)
* 2009: Tribute (TV)
* 2016: Music, War and Love

### com a productora

* 1972: David: Off and On
* 1974: Old-Fashioned Woman
* 1975: Not a Pretty Picture
* 1978: Bimbo
* 1984: City Girl
* 2000: Rip Girls (TV)
* 2004: Infidelity (TV)
* 2009: Tribute (TV)

### com a guionista

* 1972: David: Off and On
* 1974: Old-Fashioned Woman
* 1974: More Than a School
* 1975: Not a Pretty Picture

### com a muntadora

* 1972: David: Off and On
* 1974: Old-Fashioned Woman
* 1974: More Than a School
* 1975: Not a Pretty Picture

### Com a actriu

* 1994: Beverly Hills Cop III: dona de seguretat
# Blancaneu i la llegenda del caçador

Blancaneu i la llegenda del caçador (títol original en anglès, Snow White and the Huntsman) és una adaptació cinematogràfica de 2012 del conte homònim dels germans Grimm. La pel·lícula està dirigida per Rupert Sanders i protagonitzada per Kristen Stewart, Charlize Theron i Chris Hemsworth.

## Argument

En un món alternatiu de l'edat mitjana, la malvada Reina Ravenna, la malvada madrastra de la Blancaneu, (Charlize Theron) ha conquerit diferents regnes europeus i planifica prendre el Regne d'Anglaterra, però quan descobreix que la seva jove i bella fillastra, la princesa Blancaneu (Kristen Stewart), amb els llavis tan vermells com la sang, els cabells tan negres com la nit i la pell tan blanca com la neu, està destinada a superar-la en la seva pròpia bellesa, no només com "la més bella del regne", sinó també com la seva successora al tron del reialme. La Malvada Reina Ravenna, la malvada madrastra de la Blancaneu, també descobreix gràcies al seu Mirall Encantat i Màgic que l'única manera de mantenir-se al tron és matant-la i consumint el cor de la seva jove i bella fillastra, la princesa Blancaneu, i així aconseguint la immortalitat eterna. Però la princesa Blancaneu s'escapa al bosc i la Reina Ravenna, la malvada madrastra de la Blancaneu, ha d'enviar darrere seu a Eric, un caçador (Chris Hemsworth) perquè mati a la seva jove i bella fillastra, la princesa Blancaneu.

## Repartiment

| Intèrpret | Personatge | Veu en català |
| Kristen Stewart | Blancaneu | Isabel Valls |
| Charlize Theron | La Reina Ravenna | Alba Solà |
| Chris Hemsworth | El caçador | Eduard Farelo |
| Ian McShane | Beith | Alfonso Vallés |
| Sam Claflin | William | Manel Gimeno |
| Nick Frost | Nion | José Javier Serrano |

## Producció

El rodatge va tenir lloc principalment a Gran Bretanya. Les escenes costaneres es van filmar sobretot a Pembrokeshire, a la zona de les Sorres de Marloes del poble gal·lès de Marloes entre el 26 i el 29 de setembre de 2011. Les platges no es van tancar al públic durant la filmació de la pel·lícula, però, en alguns casos, mentre el rodatge progressava, algunes parts de la zona es van restringir. Un castell fet amb ordinador es va incorporar a l'illa de Gateholm i el camp proper a la platja va ser utilitzat per mantenir-hi el transport, bestiar i material de la producció.

## Referències

* ↑ Títol català

## Vegeu també

* Blancaneu, una altra pel·lícula estrenada el 2012 i basada en el conte de la Blancaneu i els set nans amb Lily Collins com la princesa Blancaneu i Julia Roberts com la Malvada Reina Clementianna, la malvada madrastra de la Blancaneu.

## Enllaços externs

* Blancaneu i la llegenda del caçador - Lloc web oficial
* Blancaneu i la llegenda del caçador a Fotogramas (castellà)
* Blancaneu i la llegenda del caçador a Youtube (català)
# Al-Hàssan ibn Alí (zírida)

Abu-l-Hàssan al-Hàssan ibn Alí (àrab: أبو الحسن الحسن بن علي, Abū al-Ḥassan al-Ḥassan b. ʿAlī), més conegut simplement com al-Hàssan ibn Alí, fou emir zírida d'Ifríqiya, fill d'Alí ibn Yahya, al que va succeir a la seva mort el 1121.
El 1123 una flota almoràvit va atacar i saquejar Nicotera a Calàbria, i Roger II de Sicília va acusar Ali ibn Yahya d'haver participat en l'operació almenys com instigador. Un atac normand de represàlia contra el fortí zírida d'Al-Dimas no va reeixir, car la resistència dels àrabs hilalians va impedir la seva conquesta. El 1135 els normands van ocupar l'illa de Gerba, però aquesta illa tot i que era de nominal sobirania zírida, es governava autònomament, i els zírides no li van enviar cap ajut.
Els almoràvits van fer alguna incursió més a territori normand i Roger II de Sicília va decidir ocupar Mahdia. L'estat zírida estava molt dèbil doncs als darrers anys les collites havien estat dolentes i la sequera havia afectat greument l'economia en general. Una flota sota el comandament de Jordi d'Antioquia va assaltar Mahdia i la va ocupar el 1148. Al-Hàssan va fugir i es va refugiar amb el seu parent hammadita Yahya ibn Abd-al-Aziz, que el va posar sota custòdia a Alger per por que no contactés amb el califa almohade Abd-al-Mumin ibn Alí, que governava Marràqueix.
Al-Hasan es va poder reunir amb el califa almohade quan aquest va ocupar Alger el 1151, i des de llavors no va parar d'incitar-lo a recuperar Mahdia. Finalment els almohades van conquerir Mahdia el 22 de gener del 1160. Un governador almohade es va instal·lar a la ciutat però al-Hàssan va poder residir al suburbi de Zawila on va restar vuit anys (1160-1167).
A la mort del califa almohade Abd-al-Mumin, el nou califa Abu-Yaqub Yússuf ibn Abd-al-Mumin el va cridar a la seva presència a Marrakech, però al-Hàssan va morir de camí, a Tamesma (1167).
# Alfonso Carafa

Alfonso Carafa (Nàpols, 16 de juliol de 1540 - Nàpols, 29 de d'agost de 1565) va ser un cardenal i arquebisbe catòlic italià, besnet de Gian Pietro Carafa, que va ser Papa entre 1555 i 1559 sota el nom de Pau IV, i no va dubtar a envoltar-se d'un gran nombre de familiars als quals confià els llocs més importants i rendibles dels Estats pontificis.

## Biografia

Fill d'Antonio Carafa, que més tard seria marquès de Montebello, als 9 anys va ser rebut a Roma pel besoncle Gian Pietro, el futur Papa Pau IV, que li va donar com a tutor per l'humanista Giampaolo Flavio. Molt volgut pel seu besoncle, quan va ascendir al tron papal Alfonso Carafa va ser creat cardenal de l'ordre diaconal (consistori de 15 de març, 1557); unes setmanes després (9 d'abril de 1557) va ser triat administrador de l'arxidiòcesi de Nàpols. En els anys següents va obtenir nombrosos comandes, alguns títols de governador, i va substituir les funcions del cardenal Carlo Carafa, el seu oncle, absent per a una missió diplomàtica. El Papa va crear per a ell un nou càrrec curial: "regent de la Cambra Apostòlica" (28 de novembre de 1558), amb grans rendes i poders. La confiança del Papa en ell mai va minvar.
La carrera d'Alfonso Carafa es va trencar bruscament amb la mort de Pau IV (18 d'agost de 1559). El nou Papa, Pius IV va obrir una investigació sobre els familiars del seu predecessor i va acusar Alfonso Carafa del robatori de joies i diners i possessió de llibres prohibits. El 7 de juny de 1560, Alfonso va ser arrestat i empresonat al Castell de Sant'Angelo.L'execució dels seus familiars (5 de març de 1561) li va obligar a signar una sol·licitud de gràcia associant la renúncia al títol de "regent" i la promesa de retornar 100.000 escuts que havia robat. No obstant això, va trobar dificultats per trobar els diners que s'havia compromès a pagar tot i haver venut tots els beneficis i les prebendes més riques de la seva possessió.
A l'estiu de 1562 va participar en una conspiració per fer un atemptat contra el Papa. Per escapar de la detenció es va refugiar primer a Sant'Angelo a Scala, a la Campània, i va demanar protecció a Felip II de Castella, governant del Virregnat de Nàpols. En obtenir l'asil, va fugir a Nàpols (25 d'octubre de 1562) i es dedicà des de llavors per a l'estudi del dret i per la cura de la diòcesi de Nàpols. Es va dedicar a l'aplicació dels decrets tridentins, en particular a l'examen del clergat, a les visites pastorals i a la repressió de l'heretgia. Fins i tot va ser acusat d'heretgia per un tal AbbaticchioTambé es va preocupar d'obtenir l'ordenació sacerdotal (16 d'abril de 1564) i la consagració episcopal (30 de juny de 1565). La mort sobtada en una edat jove va donar a llum a les acusacions habituals d'enverinament per ordre de Pius IV qui, per fugarle des de llavors es van manifestar en diverses ocasions expressions d'elogi per al mort Alfonso Carafa.

## Referències

* ↑ Delio Cantimori, «Abbaticchio, Ortensio». In: Dizionario Biografico degli Italiani, Volume 1, Roma: Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1960
# Aulus Virgini (tribú 461 aC)

Aulus Virgini (llatí: Aulus Verginius) va ser un magistrat i polític romà del segle v aC. Formava part de la branca plebea de la gens Virgínia.
Va ser tribú de la plebs l'any 461 aC i en l'exercici del seu càrrec va acusar Cesó Quint, fill de Luci Quint Cincinnat, i després de diverses alternatives i dures lluites, va aconseguir la seva condemna a mort.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita III,11-13
# Barasat

Barasat (bengali :বারাসাত) és una ciutat propera a Calcuta (i dins l'àrea de Gran Calcuta) a l'Índia, estat de Bengala Occidental, districte de North 24 Parganas a 22° 14′ N, 88° 27′ E﻿ / ﻿22.23°N,88.45°E﻿ / 22.23; 88.45. Té una població (2001) de 231.515 habitants (8634 habitants el 1901).

## Història

S'hi van establir colons anglesos que van iniciar el cultiu de l'indigo (per al tint). Hi van tenir bungalows alguns dels magistrats britànics incloent Lord Warren Hastings. Hi fou penjat Nandkumar, que va acusar Lord Hastings de malversació però una contraacusació el va portar a un juicio, declaració de culpabilitat i execució el 1775; el 1831 Syed Ahmed Khan, Mear Niser Ali (Titumir) i altres van dirigir el moviment antibritànic dels Ferazee. Del 1834 al 1861 fou capital del districte de Barasat però fou abolit el 1861 i convertit en una subdivisió del districte de 24 Parganas amb capital a Barasat. Tenia 712 km² i una població d'uns 200.000 habitants (la subdivisó 264.300 el 1901 amb 724 pobles i capital a Barasat, sent la segona ciutat Gobardanga).

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Chalcuchimac

Calcuchimac (Challcuchima, Chalkuchimac o Challcochimaq) era, juntament amb Quizquiz i Rumiñahui, un dels tres generals principals d'Atahualpa en l'Imperi Inca. En la batalla de Quipaipán, a l'abril de 1532, va derrotar i va capturar a l'Inca Huàscar.

## Captivitat de Calcuchimac

Mentre que el conqueridor Hernando Pizarro saquejava la ciutadella de Pachacamac i Rímac, Calcuchimac guiava un exèrcit per la serra central peruana, fins que va ser cridat per Hernando de Soto qui li va indicar que «seria un deshonor que tan prestigiós general no visiti a la seva majestat inca». Calcuchimac, convençut de la bona fe de l'espanyol fou a visitar a Atahualpa, a Cajamarca, aquí el general va ser traït i pres pels espanyols. A la presó, va ser torturat -va sofrir greus cremades- per revelar la ubicació dels més grans tresors inques, però aquest només va esmentar regnes i tresors imaginaris.

## Mort

Després de l'assassinat d'Atahualpa pels seus captors espanyols, Calcuchimac i els altres presos van acompanyar als espanyols en la seva marxa cap al Cusco. Estaven amb Túpac Hualpa, el primer inca marioneta nomenat per Francisco Pizarro.
En ple viatge, va aparèixer un jove fill de Huayna Cápac, que estava convençut que els espanyols eren salvadors doncs barallaven contra Quizquiz -qui havia fet excessos en la presa de Cusco-, es tractava de Manco Inca, el qual va prometre ajuda i fidelitat als espanyols. Aquests li van prometre salvació enfront dels terribles abusos que van cometre els partidaris de Atahualpa a la ciutat de Cusco. Francisco Pizarro va acusar Calcuchimac d'enverinar a Túpac Hualpa, després ho va condemnar a mort. En negar-se a ser batejat, Calcuchimac voluntàriament va entrar a la foguera per ser cremat viu.
La seva mort va ser rebuda amb alegria per part dels inques cuzqueños.

## Referències

* ↑ Huáscar Atahualpa. País de Jauja
* 1 2 3 Angles Vargas, 1998, p. 123.
* ↑ Ciudad Inca. Els inques marionetes eren nomenats així perquè els espanyols els nomenaven per conduir-los a ells i els seus súbdits el seu desig.
* ↑ Andrade Reimers, Luis. Hacia la verdadera historia de Atahualpa. Casa de la Cultura Ecuatoriana, 1980, p. 388.

## Bibliografia

* Angles Vargas, Víctor. Historia del Cusco incaico (en castellà). Tercera edición, Lima: Industrial gráfica S.A., 1998.