OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Gibert i Queraltó

Joan Gibert i Queraltó (Terrassa, Vallès Occidental, 29 de desembre de 1907 — Banyoles, Pla de l'Estany, 21 d'octubre de 1998) fou un metge català.
Fill d'un carnisser de terrassa, es traslladà a Barcelona, on treballà com a estibador i el 1930 es llicencià en medicina a la Universitat de Barcelona. L'Acadèmia de Ciències Mèdiques li va atorgar una beca per estudiar a París, Viena i Alemanya. L'esclat de la guerra civil espanyola el va sorprendre a l'estranger i en tornar es decantà pel bàndol franquista. El 1940 es doctorà a Madrid i el 1943 va obtenir la càtedra de patologia mèdica de la Universitat de Saragossa. El 1944 va obtenir la mateixa càtedra a la Universitat de Barcelona i poc després dirigí la Clínica Mèdica de l'Hospital Clínic de Barcelona. El 1952 fou nomenat director de l'Escola de Càrdioangiologia de la Universitat de Barcelona.
El 1955 fundà Archivos Españoles de Medicina Interna i el 1959 fou nomenat president d'honor de la Societat Espanyola de Cardiologia i director de la Colección Española de Monografías Médicas. De 1958 a 1966 va ser resident de l'Acadèmia de Ciències Mèdiques i de la Salut de Catalunya i de Balears i el 1961 va ingressar com a acadèmic numerari a la Reial Acadèmia de Medicina de Catalunya. De 1974 a 1978 fou director del Departament de Medicina Interna de la Facultat de Medicina de Barcelona i el 1991 fou escollit acadèmic numerari de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina.

## Referències

* ↑ Profesor Juan Gibert-Queraltó
* ↑ Gibert i Queraltó, Joan, Galeria de Metges Catalans
* ↑ «Joan Gibert i Queraltó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Gibert i Queraltó, Joan, a la RAMC
* ↑ Biografia al web de la RAMC
# Joan Planas i Boix

Joan Planas i Boix (Sant Celoni, 1903 – 1971) fou un empresari i polític català, alcalde de Sant Celoni entre 1949 i 1959.

## Biografia

El 1943, Joan Planas substituí Felip Portillo com a cap local de FET y de las JONS; dos anys després, era president del Centro Popular i va ser designat secretari de la junta directiva de l'Associació d'Antics Alumnes de la Salle. El 1946, L'Ajuntament li concedí la medalla d'or de Sant Celoni i el nomenà fill predilecte.
Com a president del Patronat de l'Hospital de Sant Celoni, Planas començà la construcció del nou edifici (1955) i aconseguí que la Diputació inclogués el centre sanitari en l'organització hospitalària comarcal (1957).
Joan Planas entrà a l'Ajuntament el 1943 com a primer tinent d'alcalde fins que el 1949 accedí a l'alcaldia. El 1951, però, va ser objecte d'un vot de censura perquè sovint anul·lava els acords del ple; per això, entre gener i abril de 1951 presidí les sessions de l'Ajuntament el tinent d'alcalde, Josep M. Oller. Durant el seu mandat s'inaugurà el camp d'esports (1954) i es van adquirir terrenys per ampliar-lo (1955). També es constituí el Patronat d'Arts i Oficis (1950) i el 1957 es van adjudicar les obres de construcció d'un pis a les escoles públiques, a l'actual edifici Puigdollers. A la Batllòria es creà la figura de l'alcalde de barri, càrrec que exercí Joaquim López i Montpart el 1955, i començà la construcció del pont de la Batllòria per travessar la Tordera (1953). El 1952, Franco inaugurà les instal·lacions de la fàbrica Inacsa, integrada al Plan Nacional de Industrialización de España, i l'Ajuntament aprovà l'establiment de la fàbrica de plàstics Manhusa (1958) i de Givaudan Ibérica. Davant la intensificació de la immigració, procedent aleshores d'Espanya, s'autoritzà la construcció d'habitatges protegits a càrrec de les fàbriques Inacsa (1951) i PRF (1954), així com va aprovar-se el pla d'urbanització del barri de les Borrelles (1951), on s'edificaren els habitatges del grup Pertegàs (1958), i l'Ajuntament comprà terrenys per promoure habitatges assequibles que edificaria l'Obra Sindical del Hogar, tot i que el 1953 es decidí buscar un altre emplaçament.

## Referències

* ↑ Alcaldes de Sant Celoni
* ↑ Biografia d'alcaldes i alcaldesses del Vallès
# Joaquima Alemany i Roca

Joaquima Alemany i Roca (Barcelona, 19 de maig de 1942) és una advocada i política catalana, senadora i diputada tant al Congrés dels Diputats com al Parlament de Catalunya.
Llicenciada en dret per la Universitat de Barcelona i militant de CDC des de 1976. Fou regidora a l'ajuntament de Barcelona per CiU el 1983-1989 i Presidenta del Districte de l'Eixample de Barcelona. Fou escollida senadora per la província de Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1989. Fou portaveu de la Comissió de Justícia i de la Comissió d'Interior del Senat d'Espanya.
Fou diputada a les eleccions generals espanyoles de 1993, i Vicepresidenta Primera de la Comissió Mixta dels Drets de la Dona del Congrés dels Diputats (1993-1996). Després fou elegida diputada al Parlament de Catalunya a les eleccions de 1999.
Entre altres càrrecs, ha estat Secretària de la Comissió Mixta Generalitat-Ministeri d'Educació (1978-1983), vicepresident i directora general de la Comissió Interdepartamental de Promoció de la Dona (1889-1990), vicepresidenta de l'Institut Català de la Dona (1989-1997) i posteriorment, va ser la 1a presidenta de l'Institut Català de la Dona. Presidenta d'EUDIFF (Associació Europea per al Desenvolupament de la Informació i Formació de les Dones) el 1991. Des de 1999 presideix l'Associació Dones per la Llibertat i Democràcia i és també Presidenta de l'entitat International Network of Liberal Women i de l'associació Dones per la Llibertat i Democràcia. És membre de la International Network of Liberal Women, del Lobby Européenne des Femmes i del Consell Nacional de Dones de Catalunya.
El març de 2023, va ser una de les personalitats homenatjades per l'Ajuntament de Barcelona en la campanya Ciutat de Dones.

## Obres

* Feina de dones

## Referències

* 1 2 Diputats del Parlament de Catalunya en la VI Legislatura p. 22-23
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Biografies». Ciutat de Dones. Ajuntament de Barcelona, 01-03-2023. Arxivat de l'original el 2023-03-25. [Consulta: 19 abril 2023].

## Enllaços externs

* Notícies sobre Joaquima Alemany a El País
# Kevin Kuske

Kevin Kuske (Potsdam, República Democràtica Alemanya 1979) és un corredor de bobsleigh alemany que ha destacat a la dècada del 2000 i 2010.

## Biografia

Va néixer el 4 de gener de 1979 a la ciutat de Potsdam, població situada a l'estat de Brandenburg, que en aquells moments formava part de la República Democràtica Alemanya (RDA) i que avui en dia forma part d'Alemanya.

## Carrera esportiva

Inicià la seva carrera esportiva en l'atletisme, esdevenint el 1998 medalla de bronze en el Campionat del Món d'atletisme en categoria junior en la prova de relleus 4x100 metres llisos.
Dedicat posteriorment a la pràctica del bobsleigh, en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2002 realitzats a Salt Lake City (Estats Units) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de Bobs a 4. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 2006 realitzats a Torí (Itàlia) aconseguí la medalla d'or en les proves de Bobs a i Bobs a 4, i en els Jocs Olímpics d'Hivern de 2010 realitzats a Vancouver guanyà la medalla d'or en la prova de Bobs a 2 i la medalla de plata en la prova de Bobs a 4. Als Jocs Olímpics d'Hivern de 2018, que se celebraren a la ciutat de Pyeongchang, guanyà una segona medalla de plata en la prova de bobs a 4.
Al llarg de la seva carrera ha guanyat 15 medalles en el Campionat del Món de bobsleigh, incloent la medalla d'or en set ocasions (Bobs a 2: 2003, 2007 i 2008; Bobs a 4: 2003, 2004, 2005 i 2008).

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Kevin Kuske». [Consulta: 28 desembre 2023].
# Giuseppe Azzini

Giuseppe Azzini (Gazzuolo, província de Màntua, 26 de març de 1891 – Ospedaletti, 11 de novembre de 1925) va ser un ciclista italià, germà de Luigi i Ernesto Azzini, que fou professional entre 1912 i 1924. Com tants d'altres esportistes de l'època va veure tallada la seva progressió per culpa de la Primera Guerra Mundial. Com a amateur es proclamà Campió d'Itàlia el 1911. Va destacar com a rodador i gregari de Costante Girardengo. Va prendre part en set edicions del Giro d'Itàlia, aconseguint quatre victòries d'etapa. També guanyà la Milà-Torí el 1913. Va morir molt jove, als 34 anys, fruit d'una tuberculosi.

## Palmarès

* 1911
** Campió d'Itàlia amateur
** 1r al Giro d'Úmbria
* 1913
** 1r a la Milà-Torí
** Vencedor de 2 etapes del Giro d'Itàlia
* 1914
** Vencedor de 2 etapes del Giro d'Itàlia
* 1920
** 1r al Giro de la província de Milà, amb Gaetano Belloni
* 1921
** 1r al Giro de la província de Milà, amb Costante Girardengo

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1912. 6è de la classificació general per equips
* 1913. 3r de la classificació general. Vencedor de 2 etapes
* 1914. Abandona. Vencedor de 2 etapes
* 1919. Abandona
* 1920. Abandona
* 1921. Abandona
* 1922. Abandona

## Referències

* ↑ «AZZINI Giuseppe». [Consulta: 5 desembre 2024].
* ↑ «Palmarès de Giuseppe Azzini (Ita)». [Consulta: 5 desembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Giuseppe AZZINI» (en italià). [Consulta: 5 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès a memoire-du-cyclisme.eu'
# Crucifixión

Crucifixión és una obra de l'artista espanyol Antonio Saura. L'obra destaca per la seua tècnica i l'estètica en què va ser realitzada, s'hi reconeix l'informalisme de l'autor destacant la forta gestualitat violenta de l'obra i altres valors com la reduïda varietat pictòrica que té l'obra. A més és una obra amb una forta frontalitat el qual li lleva profunditat al treball.
L'obra actua com una descàrrega de ràbia i impotència intentant mostrar, com va dir el mateix artista, la degradació i la corrupció dins de les lluites interiors d'una persona, per la qual cosa l'obra mostra la transposició de valors ètics mostrant un cos desmallant-se amb un traumatisme morfològic i una forta insistència en formes fàl·liques. Per altra banda, l'obra fa nombroses referències a Goya o Picasso o els escrits de Saura o el Crist crucificat de Velázquez al Museu del Prado. La intenció de l'autor en realitzar aquesta obra va ser evitar que les autoritats del franquisme s'aprofitaren dels artistes i de les obres d'art per a expandir el seu missatge polític com una mena de propaganda política.

## Referències

* ↑ «DOSSIER DE PRENSA España. Vanguardia Artística y Realidad Social, 1936-1976» (en espanyol europeu). [Consulta: 17 novembre 2021].
* ↑ Institut Valencià dÁrt Modern. 50 obras maestras de la Colección del IVAM : 1900-1950. València: Institut Valencià dÁrt Modern, 2019, p. 90. ISBN 978-84-482-6416-1.
# Ciutat d'Autun

Autun és una ciutat francesa, situat al departament de Saona i Loira i a la regió de Borgonya - Franc Comtat.

## Història

Bibracte fou la capital dels hedus segons Juli Cèsar. La capital, posteriorment, fou Augustodonum, que donà lloc a l'actual ciutat d'Autun.
Augustodonum fou ocupada pel rebel Sacrovir, un hedu (any 21). La ciutat continuava essent la capital dels hedus i lloc on s'educaven els joves de la noblesa gal·la. La ciutat fou assetjada per Tètric I que es va proclamar emperador a la Gàl·lia, i les destruccions que s'hi van produir foren arreglades per Constanci Clor i el seu fill Constantí. Àtila va destruir la ciutat.
El 725 fou saquejada pels musulmans.
La moderna ciutat té algunes restes romanes, especialment les muralles que van des del Mont Jeu (Mont Jovis) al riu Arroux. Es conserven algunes portes de les muralles, en concret les que es diuen Porta d'Arroux i Porta de Saint André. El lloc on hi havia el fòrum es diu ara el Marchau, i l'antic camp de Mars és el Chaumar i té les restes del temple de Janus. Queden també restes del teatre i de l'amfiteatre i a la rodalia un gran llac artificial. Al turó de Montjeu hi ha l'inici d'un aqüeducte. També es troben a la rodalia de la ciutat algunes restes preromanes com l'anomenada Piràmide o Pedra de Conhard, un monument de pedres.
Autun dona nom a l'autunita, un mineral radioactiu de la classe dels fosfats, que va ser descobert aquí l'any 1852.

## Personatges il·lustres

* Louis Renault (1843-1918): jurista, Premi Nobel de la Pau de l'any 1907
Consulteu també la categoria Persones d'Autun

## Llocs d'interès

* Teatre gal·loromà d'Autun
* Temple de Janns (Autun)
* Piràmide de Couhard

## Referències

* ↑ «Autunite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 6 gener 2014].
# Guerres dels Mosquets

Les Guerres dels Mosquets van ser una sèrie de fins a 3.000 batalles i incursions violentes entre maoris que van tenir lloc per tota Nova Zelanda i les Illes Chatham entre 1807 i 1845. Es van iniciar quan els maoris van aconseguir mosquets per primera vegada i van començar una cursa armamentista entre tribus per tal de guanyar territori o venjar-se de derrotes passades. Aquestes batalles van resultar en la mort d'entre 20.000 i 40.000 persones, i en l'esclavatge de desenes de milers de maoris, just abans de la imposició del govern colonial dels anys 1840s. Aquestes guerres es consideren un exemple de "l'impacte fatal" del contacte entre indígenes i europeus.
L'historiador Michael King va suggerir el 2003 que el terme "holocaust" podria ser adequat per descriure el període que comprèn les Guerres dels Mosquets. Per altra banda, Angela Ballara, també historiadora, ha qüestionat la validesa del terme "guerres dels mosquets", ja que podria ser que el conflicte fos senzillament una continuació del tikanga maori, però molt més destructiu a causa de la gran difusió d'armes de foc.
El final del conflicte va arribar a la dècada dels 40 del segle xix, amb el Tractat de Waitangi de 1840.

## Referències

* ↑ Bohan, Edmund. Climates of War: New Zealand Conflict 1859-69 (en anglès). Christchurch: Hazard Press, 2005, p. 32. ISBN 9781877270963.
* ↑ Keane, Basil. «Musket wars». Ministry for Culture and Heritage, 2012.
* ↑ Sinclair, Keith. A History of New Zealand. 2000. Auckland: Penguin, 2000, p. 41–42. ISBN 0-14-029875-4.
* ↑ Watters, Steve. «Musket wars». Ministry for Culture and Heritage, 2015.
* ↑ Michael King. The Penguin History of New Zealand. Penguin Books, 2003, p. 131–139. ISBN 0-14-301867-1.
* ↑ Watters, Steve. «Musket wars». Ministry for Culture and Heritage, 2015.
* ↑ «The Musket Wars in New Zealand timeline» (en anglès). [Consulta: 23 febrer 2018].
# Lamberto Dalla Costa

Lamberto Dalla Costa (Crespano del Grappa, 14 d'abril de 1920 - Bèrgam, 29 d'octubre de 1982) fou un pilot de bob i aviador italià que va competir durant la dècada de 1950.
Dalla Costa es va allistar com a voluntari a la Regia Aeronautica quan tenia poc més de 20 anys. Es va convertir en pilot de caça i ascendí fins a aconseguir el rang de mariscal. Per tot plegat fou recompensat amb una medalla de plata al valor.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Cortina d'Ampezzo, on guanyà la medalla d'or en la prova de bobs a dos del programa de bob. Formà parella amb Giacomo Conti. Aquesta fou l'única medalla d'or aconseguida per l'equip amfitrió en aquests Jocs.

## Referències

* 1 2 «Lamberto Dalla Costa Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 6 de juliol 2012. [Consulta: 2 gener 2020].
# Tobramicina

La tobramicina (en anglès:Tobramycin) és un antibiòtic aminoglicòsid que deriva de Streptomyces tenebrarius i es fa servir contra diversos tipus d'infeccions per bacteris particularment els gram negatius. És especialment efectiva contra les Pseudomonas.

## Efectes secundaris

Com altres aminoglicòsids, la tobramicina és ototòxica (toxicitat per l'orella): i, per tant, pot causar pèrdua de l'audició i/o afectar l'equilibri en individus genèticament susceptibles. Generalment aquesta ototoxicitat és irreversible. També és nefrotòxica (tòxica pels ronyons).

## Referències

* ↑ «Tobramycin» (pdf). Toku-E, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2013-12-17. [Consulta: 11 juny 2012].

## Enllaços externs

* Tobramycin bound to proteins in the PDB
# Tokay

Tokay, Tokaji (en hongarès Tokaj) és el nom dels vins de la regió Tokaj-Hegyalja d'Hongria. El nom Tokaji (que està protegit per una Denominació d'Origen) es fa servir per etiquetar el vi d'aquest districte. Són vins de postres fets de raïm afectat per la podridura noble, aquest vi es menciona en l'himne nacional d'Hongria.
La regió vinícola d'Eslovàquia de Tokaj pot fer servir l'etiqueta Tokajský/-á/-é si apliquen la regulació hongaresa de la qualitat

## Cultiu

Només es permeten 6 varietats de raïm:
* Furmint
* Hárslevelű
* Mucat groc (en hongarès: Sárgamuskotály)
* Zéta (abans dit Oremus)
* Kövérszőlő
* Kabar
La zona on es conrea el vi de Tokaji és un petit altiplà a 457 m d'altitud prop dels Carpats. El sòl és d'origen volcànic amb molt de ferro i calç. Les muntanyes la protegeixen climàticament. Els hiverns són molt freds i ventosos, la primavera és freda i seca i els estius força calents. La tardor porta pluges ràpid i després segueix un període calent i llarg que facilita la maduració del raïm i, per tant, la concentració de sucres. El raïm és afectat pel fong de la podridura noble (Botrytis cinerea). El raïm es cull tard, de desembre a gener.
La producció és petita, uns 10.028.000 litres.

## Tipus de vins de Tokaji

* Vins secs: que reben el nom de les varietats de raïm: Tokaji Furmint, Tokaji Hárslevelű, Tokaji Sárgamuskotály i Tokaji Kövérszőlő.
* Szamorodni: amb alta proporció de raïm amb podridura noble (Botrytis cinerea) amb14%.d'alcohol
* Aszú: Significa “assecat” i és el vi més famós conegut sovint simplement com Tokay.
* Eszencia: com que té tant de sucre el seu grau alcohòlic no passa de 5-6%.
* Fordítás: prové de l'aszú.
* Máslás:.
* Altres vins dolços:

## Referències

* ↑ «Tokay». A: Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica, Inc., 2008 [Consulta: 16 agost 2008].
* ↑ «Tokaji vagy Tokajsky?». Cey-bert Róbert. Magyar Hírlap, 20-12-2008. [Consulta: 29 juliol 2009].
* ↑ «A névért perelnék az uniót a tokaji gazdák» (en hungarian). Népszabadság, 02-08-2008. [Consulta: 21 setembre 2008].
* ↑ “A rich, sweet, moderately strong wine of a topaz color, produced in the vicinity of Tokay, in Hungary; also, a similar wine produced elsewhere.” Webster’s New International Dictionary of the English Language (Springfield, Mass.: G.&C. Merriam, 1913). See Tokay at page 2166.

## Bibliografia

* Alkonyi, Laszló. Tokaj - The Wine of Freedom, Budapest, 2000
* Grossman, Harold J. & Lembeck, Harriet. Grossman's Guide to Wines, Beers and Spirits (6th edition). Charles Scribner's Sons, New York, 1977, p. 172-4. ISBN 0-684-15033-6
* Terra Benedicta - Tokaj and Beyond (Gábor Rohály, Gabriella Mészáros, András Nagymarosy, Budapest 2003)
* PDF Tim Atkin, MW. masters-of-wine.org

## Enllaços externs

* Tokaj Renaissance - Union of the Classified Vineyards of Tokaj
* Tokaji.com - A gallery of Tokaj related pictures
* The Hungarian Girl - Tokaji - Hungary's Golden Wine
# Torrent de ca n'Amer

El torrent de ca n'Amer, també conegut com a torrent de ses Planes és un curs d'aigua intermitent dels municipis de Sant Llorenç des Cardassar i Manacor, que fa de divisòria de sengles termes municipals durant el seu curs baix. El torrent s'origina a la vila de Sant Llorenç, fruit de la unió dels torrents d'en Begura de Saumà i sa Blanquera que recullen les aigües de la Serra de Calicant i dels puig d'Alpara i de les Esquerdes.
Aigües avall de Sant Llorenç creua el poble de son Carrió, on rep les aigües del torrent de son Puça i finalment desemboca a la mar mediterrània al nucli turístic de s'Illot després de recórrer un total de 12 km. (22 si compten l'origen en el torrent d'en Begura de Saumà) i drenar una superfície de 71 km². A la desembocadura forma un petit estany anomenat es riuet. Originalment aquest estany ocupava una extenció màxima de 7 hectàrees i arribava fins a 800 metres terra endins. Tanmateix als anys 70 del segle XX es decidí assecar-lo tot i després de les riuades del 1989 es canalitzà i, per tant, s'artificialitzà per complet. Tot i així gràcies a les aportacions del torrent avui dia l'estany s'ha recuperat però està lluny de ser un sistema del tot natural. Hi podem trobar alguna zona de canyissar, i la presència d'ànecs coll-verd i galàpet.

## Aiguats del 9 d'octubre de 2018

Històricament el torrent de ca n'Amer ha provocat diverses torrentades de gran magnitud, les últimes l'octubre del 2018. El 9 d'octubre de 2018, després d'un episodi de pluja extremadament abundant a la comarca de Llevant, on es varen superar els 200 l/m² en gran part de la conca. Arrel del temporal, el torrent desbordà del seu llit canalitzat i anegà bona part de la vila. Es calcula que transportà al llarg de les 4 o 5 hores que durà el temporal, entre 400 i 450 metres cúbics per segon, el que equival a 2 hm³ per hora. En total desguassà més de 8 hm³ en unes hores, més de la quantitat que drena en tot un any natural. Les conseqüències d'aquest aiguat foren devastadores, es comptavilitzaren més de 90 milions d'euros en pèrdues materials (comptan els danys d'altres torrents del Llevant) i més d'una dotzena de víctimes mortals.

## Referències

* ↑ «Manacor». Nomenclàtor Oficial de Toponímia de les Illes Balears. [Consulta: 1r setembre 2019].
* ↑ «Torrent de ca n'Amer». Toponimia.
* 1 2 «Tota l'aigua del Gorg Blau, sobre Sant Llorenç». Ara Balears, 19-10-2018 [Consulta: 1r setembre 2019].
* ↑ Amorós, Mayte «Un torrente perfecto para la catástrofe: "Se perdió el miedo y se construyó cerca del cauce"». El Mundo, 11-10-2018 [Consulta: 1r setembre 2019].
* ↑ Antònia Amengual Vich; Isabel Riera Sansó, Pedro Bergas Bassa «Escenaris de Biodiversitatd e Manacor». Ajuntament de Manacor, 2009.
* ↑ «Es Riuet de s'Illot». WWF. [Consulta: 1r setembre 2019].
* ↑ Miquel Grimalt; Antoni Rodríguez-Perea «Cabals màxims al Llevant i Migjorn de Mallorca durant les revingudes del setembre de 1989 *». Treballs de Geografia [Palma], 1989.
* ↑ J. Socies / N. Domblás «Los daños materiales de las inundaciones del Llevant superan los 91 millones de euros» (en castellà). Ultima Hora, 21-10-2018 [Consulta: 5 setembre 2019].
# Bakar de Kartli

Bakar de Kartli fou príncep de Kartli i general persa, fill gran de Vakhtang VI de Kartli (Imerècia 11 de juny de 1699 o 7 d'abril de 1700 - Moscou 1 de febrer de 1750).
Fou nomenat rei de Kartli com a lloctinent del seu pare el 17 de setembre de 1716 i va exercir fins a l'agost de 1719 quan el seu pare va poder prendre possessió per segona vegada del tron. El xa li va concedir el títol de príncep de Geòrgia, una corona, espasa i insígnia d'or i robes d'honor (1 d'agost de 1717). Va abraçar l'islam (de manera nominal) i va rebre el títol de Shah Nawaz Khan (1 d'agost de 1717). Al mateix temps (1716-1719) fou comandant en cap de les forces perses a l'Azerbadijan i governador de la província.
Després del 1719 va exercir algunes funcions fins al 1722 en què fou nomenat cap del cos imperial de patges. El 1723 els otomans van envair Geòrgia i Vakhtang i Bakar es van retirar de Tblisi (maig). Iesse, el germà de Vakhtang, ara aliat als turcs i amb l'ajut també de mercenaris lesguians, va ser proclamat rei i Vakhtang va fugir a Ratxa. Bakar es va sotmetre als otomans, i fou perdonat pel sultà sent nomenat governador de Kartli a les ordes de Iesse, i amb el títol d'Ibrahim Paixà. Pel tractat de Constantinoble de 12 de juliol de 1724 Rússia va reconèixer la sobirania turca sobre el nord-oest de Pèrsia i Geòrgia oriental. Llavors Vakhtang i Bakar van marxar a Rússia amb la seva família i 1200 fidels, el 15 de juliol de 1724, per demanar ajuda per alliberar el país, ajuda que no van obtenir.
Va servir a l'exèrcit rus com a tinent general d'artilleria rebent diverses ordes i condecoracions.
Es va casar amb Ana [Anna Georgievna] (+ 1779), filla del príncep Jordi Sidamoni, eristahvi d'Aragvi. Va morir a Moscou l'1 de febrer de 1750 i va deixar quatre fills (i una filla).

## Referències

* Genealogia
Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.