OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Fonollet (Terrassa)

Can Fonollet és una masia del municipi de Terrassa, protegida com a bé cultural d'interès local. Està situada al sud del barri de les Fonts, al peu de la serra de Can Fonollet i per sota del torrent de Can Fonollet. S'aixeca entre la via del ferrocarril de la línia Barcelona-Vallès de FGC, a l'est, i l'autopista C-16 al sud.

## Descripció

L'antic mas queda gairebé ofegat per les construccions annexes més modernes, sobretot les de les reformes fetes els anys 1927 i 1942.
El cos més antic és de planta rectangular, amb planta baixa, pis i graner, amb coberta a dos vessants. La façana principal, a migdia, és perpendicular al carener i de composició asimètrica. La planta baixa presenta un portal d'accés en arc de mig punt adovellat, amb altres finestres i portes de factura molt senzilla. El pis té finestres irregulars que segueixen el pendent de la coberta. Hi ha un rellotge de sol, pintat, de tipus pagès català.
L'edifici principal, el més antic, i altres dependències, formen el clos al voltant d'un pati al qual s'accedeix per un portal d'arc rebaixat obert. Hi ha una petita capella llunyana, dedicada a la Mare de Déu del Roser.

## Història

S'hi han trobat restes d'una vil·la romana, amb paviment i tegulae.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Fonollet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2013].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Marc Pupi Pisó Frugi

Marc Pupi Pisó Frugi (en llatí: Marcus Pupius Piso Frugi) va ser un magistrat romà del segle i aC. Pertanyia a la gens Púpia, i era fill, possiblement, de Marc Pupi Pisó Frugi Calpurnià, nascut en la gens Calpúrnia però passat a la gens Púpia per adopció.
L'any 44 aC va ser pretor. Segons Ciceró, va ser un dels opositors de Marc Antoni.
Sembla que Marc Licini Cras Frugi, cònsol l'any 14 aC, era fill seu; posteriorment va ser adoptat per Marc Licini Cras (cònsol 30 aC), i va prendre el seu nom.

## Referències

* ↑ «M. Pupius M. f. M. n. Piso Frugi». Digital Prosopography of the Roman Republic. King's College London.
* 1 2 Smith, William (ed). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology.. Londres: John Murray, 1876, p. 375.
# Jean Bodel

Jean Bodel (vers 1165 - Arràs, 1210) va ser un poeta i trobador medieval (trober) del nord de França de la segona meitat del segle xii, que va escriure en llengua romànica. La Chanson des Saisnes és la seva obra més coneguda.

## Biografia

La major part de les seves dades biogràfiques ens són desconegudes, entre elles, la data i el lloc del seu naixement. Estava estretament lligat a la ciutat d'Arras, actualment capital de departament de Pas de Calais, on va participar activament en la vida política i social de la ciutat. Va ser membre de la Confrérie des jongleurs et des bourgeois, en el registre de la qual figura la seva mort durant el primer semestre de 1210. Sabem que havia adquirit lepra l'any 1202, circumstància que el va obligar a recloure's en una leproseria on va morir.
Bodel, en el seu pròleg de la Chanson des Saisnes, fa una classificació de les obres literàries narratives del seu temps en 3 grups: la matèria de Roma, que inclou les obres de temàtica clàssica; la matèria de Bretanya, que inclou les obres relacionades amb el Rei Artús; i la matèria de França, que comprèn les obres relacionades amb el rei Carlemany i la seva noblesa, és a dir l'èpica.

## Producció literària

Bodel és autor de les següents obres:
1) La chanson des Saisnes és una obra que pertany al gènere èpic, escrita en vers (conté 7838 versos), i que relata la guerra entre els francs, a les ordres de Carlemany, i els saxons, capitanejats per Widukind (anomenat Guiteclin per Bodel). (vegeu l'article corresponent)
2) Le jeu de saint Nicolas, datat entre 1194 i 1202, i ambientada en la guerra entre els àrabs i els cristians. S'hi descriu com sant Nicolau impedeix el robatori del seu tresor.
3) Congés, poema escrit el 1202, on Bodel, ja malalt de lepra, s'acomiada de la seva ciutat i els seus amics; un poema personal sobre la mort que inclou dades autobiogràfiques.
4) Obres d'extensió menor: 5 pastorel·les i 9 fabliaux.

## Bibliografia

* Foulon, Charles, "Jean Bodel" a Dictionnaire des lettres françaises: le Moyen Âge, éd. Geneviève Hasenohr i Michel Zink, Paris, Fayard (La Pochothèque), 1994 p. 748-751
* Brasseur, Annette. Jehan Bodel. La chanson des Saisnes. Textes littéraires français. Geneve: Librairie Droz S.A., 1989. ISBN
# Lara Baladi

Lara Baladi —àrab: لارا بلدي, Lārā Baladī— (Beirut, 1969) és una fotògrafa egípcia. Es va criar entre el Líban, el Caire i París; ha estudiat a la Universitat de Richmond, Londres. Larabesque ofereix una visió íntima dels cicles femenins, una autorepresentació de l'artista que s'adreça a l'interior i a l'intangible. Aroussa Baladi (literalment "nina-núvia del meu país" i/o "nina-núvia popular"), resultat del treball de l'artista a Egipte i a Gaza, aïlla detalls del cos femení per explorar tàctiques d'autorepresentació i els elements ornamentals utilitzats per definir, realçar, amagar o seduir.

## Referències

* ↑ «Lara Baladi». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# Can Marquic i Ca l'Espanyol

Can Marquic i Ca l'Espanyol són un conjunt d'edificis de Taradell (Osona) protegits com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Situat al sector est del barri de la Vila, molt proper a l'Ajuntament, centre del municipi. Edifici cantoner integrat per un conjunt de tres cases de secció rectangular. Consta de planta baixa i primer pis i té la coberta a dos vessants amb el carener paral·lel a la façana principal. El parament és de carreus de diferents mides, poc escairats i disposats de manera irregular.
El conjunt presenta tres portals d'arc pla corresponent així a cadascun dels volums. Un, és de dimensions més reduïdes i es troba a l'extrem de la paret mitgera, els altres, en canvi, són més grans i més cèntrics -un d'ells amb l'obertura cegada. La resta d'obertures, també d'arc pla, són finestres i estan disposades seguint de dos a tres eixos de simetria, en funció del volum que ocupen. En tots els casos, l'emmarcament està realitzat amb pedra carejada i en algunes llindes hi ha creus llatines i inscripcions.
La zona de la finca que està situada entre el carrer de la Vila i el carrer de l'Esquís, té la majoria d'obertures cegades i algunes, tapiades per complet. A la façana posterior, d'aquest tram, s'hi obre una porta cotxera. Com a element característic del conjunt, al primer pis de la façana principal, situada al carrer de la Vila, inici de la parcel·la, hi ha una fornícula, flanquejada per dues finestres, amb la imatge de Sant Joan Baptista.

## Referències

* 1 2 3 «Conjunt de cases». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 juny 2020].
# Publi Licini Cras (cònsol 97 aC)

Publi Licini Cras (en llatí: Publius Licinius M. f. P. n. Crassus) va ser un magistrat romà dels segles II i I aC. Pertanya a la gens Licínia i a la família dels Licini Cras, i era fill de Marc Licini Cras Agelast i pare del triumvir Marc Licini Cras. Va ser cònsol l'any 97 aC.
Com a magistrat, probablement edil curul, va proposar la Llei Licínia, esmentada per Aulus Gel·li, que prohibia la despesa excessiva i la golafreria en els banquets. No es coneix la data exacta d'aquesta llei, però ja l'esmenta el poeta Gai Lucili el 97 aC, any en què Cras era cònsol, i probablement cal datar-la cap al 99 aC o poc abans. La llei va tenir el suport del senat romà, que va emetre un decret perquè entràs en vigor immediatament, fins i tot abans de ser aprovada pel poble. Malgrat tot, la llei va ser derogada a proposta de Duroni el 98 aC. Durant el seu període d'edil també va proposar una llei per limitar l'extravagància dels jocs i espectacles públics que havien esdevingut massa grans i prevenir la prodigalitat.
Durant el seu consolat (97 aC) es va emetre un decret que prohibia explícitament els sacrificis humans. El 96 aC va anar a la seva destinació com a governador, la província d'Hispània Ulterior, on va restar alguns anys i va tornar a Roma l'any 93 aC, on va ser honrat amb un triomf per les seves victòries sobre els lusitans.
Durant la guerra social, el 90 aC va ser legat de Luci Juli Cèsar, que l'any 89 aC va ser el seu col·lega com a censor, i va inscriure noves tribus de llatins i itàlics que havien estat recompensats amb la ciutadania romana per la seva fidelitat a la República.
A la guerra civil que va seguir una mica després, va prendre partit per Sul·la i els aristòcrates. Quan Gai Màrius i Luci Corneli Cinna van prendre el poder a Roma, es va apunyalar a fi d'escapar d'una mort potser més ignominiosa.

## Referències

* ↑ Aulus Gel·li, Les nits àtiques, II 24.
* 1 2 3 4 Smith, Willam (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 874.
* ↑ Plutarc. Plutarch's Lives (en anglès). vol.6, 1801, p. 352.
# Pyrilia

Pyrilia és un gènere d'ocells de la família dels psitàcids que agrupa espècies natives del Neotròpic que es distribueixen des del sud-est de Mèxic fins al sud de l'Amazònia brasilera i nord de Bolívia.

## Taxonomia

El gènere va ser descrit per Charles Lucien Bonaparte en 1856, amb el lloro capgroc (Pyrilia pyrilia) com a espècie tipus. Al mateix temps Bonaparte va proposar el gènere Gypopsitta, amb Gypopsitta vulturina com a espècie tipus. Anteriorment, el 1854 Bonaparte va descriure en gènere Pionopsitta amb Pionopsitta pileata com a espècie tipus. Tot i això, els tres gèneres van ser incorporats a Pinopsitta fins que l'anàlisi filogenètica de l'ADN de totes les espècies va demostrar que Pionopsitta pileata es va separar primerencament i està clarament diferenciada, per la qual cosa es va proposar classificar les altres espècies en un gènere diferent, Gypopsitta (Bonaparte 1856). Finalment s'ha optat per utilitzar el nom Pyrilia per al gènere, perquè va ser proposat primer, el maig de 1856, tres mesos abans que Gypopsitta.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 7 espècies:
* lloro caica (Pyrilia caica).
* lloro calb (Pyrilia aurantiocephala).
* lloro capgroc (Pyrilia pyrilia).
* lloro de galtes rosa (Pyrilia pulchra).
* lloro encaputxat (Pyrilia haematotis).
* lloro galtadaurat (Pyrilia barrabandi).
* lloro vulturí (Pyrilia vulturina).

## Referències

* ↑ «2024 Citation & Downloadable Checklists». Clements Checklist. [Consulta: 21 gener 2025].
* ↑ Bonaparte, Charles-Lucien. Tabellarische Uebersicht der Papagaien - Conspectus psittacorum geographicus, 1856, p. 3. DOI 10.5962/bhl.title.132090.
* ↑ Ribas, Camila C.; Gaban‐Lima, Renato; Miyaki, Cristina Y.; Cracraft, Joel «Historical biogeography and diversification within the Neotropical parrot genus Pionopsitta (Aves: Psittacidae)» (en anglès). Journal of Biogeography, 32, 8, 8-2005, pàg. 1409–1427. DOI: 10.1111/j.1365-2699.2005.01289.x. ISSN: 0305-0270.
* ↑ «Proposal (333): Use of Pyrilia over Gypospsitta». South American Classification Committee, 01-02-2008. [Consulta: 21 gener 2025].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Parrots, cockatoos – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 21 gener 2025].
# Mahmoud Abu Zeid

Mahmoud Abu Zeid (àrab: محمود أبو زيد, Maḥmūd Abū Zayd), també conegut com Shawkan (àrab: شوكان, Xawkān) (Egipte, 1987) és un fotoperiodista egipci. Shawkan va ser detingut en 2013 després de fotografiar una intervenció militar al Caire. Porta detingut més de quatre anys, i podria ser condemnat a mort. La fiscalia l'acusa de possessió d'armes, reunió il·legal, assassinat, temptativa d'homicidi i pertinença a organització terrorista.
Shawkan va ser arrestat amb dos altres periodistes, Louis Jammes, fotògraf francès, i Mike Giglio, estatunidenc. Jammes i Giglio van ser alliberats poc després, però Shawkan continua encara en presó preventiva. Shawkan treballava per a les agències Demotix i Corbix. També ha treballat per a la revista Time i els diaris alemanys Die Zeit i Bild.
Alexandra el Jazen, de Reporters Sense Fronteres, considera l'arrest de Shawkan il·legal sota les legislacions egípcia i internacional, ja que el codi penal egipci només permet un màxim de dos anys de presó preventiva.
És retingut a la presó de Tora, al sud del Caire. La seva família ha denunciat que pateix malnutrició, depressió, anèmia i hepatitis C, i que no està rebent els tractaments mèdics corresponents.

## Referències

* ↑ «Fotoperiodista egipcio en peligro de ser condenado a muerte Arxivat 2016-11-22 a Wayback Machine.».
* 1 2 «#FreeShawkan, cinc anys de presó preventiva per haver fet fotografies». Vilaweb. [Consulta: 18 abril 2018].
* ↑ «Shawkan, El Fotoperiodista Que Podría Ser Condenado A Muerte Por Mostrar La Masacre De Su País - Código Nuevo Arxivat 2016-11-23 a Wayback Machine.».
* ↑ «EGIPTO - El fotógrafo Mahmoud Abu Zied ‘Shawkan' lleva 14 meses detenido sin cargos :: Reporteros Sin Fronteras Arxivat 2018-04-18 a Wayback Machine.».
* ↑ (www.dw.com), Deutsche Welle. «"Soy periodista, no un criminal" - El Mundo - DW.COM - 03.05.2015».
* ↑ «Shawkan, 'terrorista' por echar unas fotos».
# Marina Colasanti

Marina Colasanti (Asmara, 26 de setembre de 1937 - Rio de Janeiro, 28 de gener de 2025) va ser una escriptora, traductora, il·lustradora i periodista italobrasilera. La seva família va emigrar d'Itàlia a Brasil en esclatar la Segona Guerra Mundial, allà va estudiar belles arts i va treballar com a periodista i traductora.

## Obra publicada

* Hora de alimentar serpentes (2013)
* Passageira em trânsito, (2010)
* Minha Ilha Maravilha (2007) - Ed. Ática
* Acontece na cidade (2005) - Ed. Ática
* Fino sangue (2005)
* O homem que não parava de crescer (2005)
* 23 histórias de um viajante (2005)
* Uma estrada junto ao rio (2005)
* A morada do ser (1978, 2004)
* Fragatas para terras distantes (2004)
* A moça tecelã (2004)
* Aventuras de Pinóquio – histórias de uma marionete (2002)
* A casa das palavras (2002) - Ed. Ática
* Penélope manda lembranças (2001) - Ed. Ática
* A amizade abana o rabo (2001)
* Esse amor de todos nós (2000)
* Um espinho de marfim e outras histórias (1999) - L&PM
* Ana Z., aonde vai você? (1999) - Ed. Ática
* Gargantas abertas (1998)
* O leopardo é um animal delicado (1998)
* Histórias de amor (serie «Para gostar de ler» vol. 22) (1997) - Ed. Ática
* Longe como o meu querer (1997) - Ed. Ática
* Eu sei mas não devia (1995)
* Um amor sem palavras (1995)
* Rota de colisão (1993)
* De mulheres, sobre tudo (1993)
* Entre a espada e a rosa (1992)
* Cada bicho seu capricho (1992)
* Intimidade pública (1990)
* A mão na massa (1990)
* Será que tem asas? (1989)
* Ofélia, a ovelha (1989)
* O menino que achou uma estrela (1988)
* Aquí entre nós (1988)
* Um amigo para sempre (1988)
* Contos de amor rasgado (1986)
* O verde brilha no poço (1986)
* E por falar em amor (1985)
* Lobo e o carneiro no sonho da menina (1985)
* A menina arco iris (1984)
* Doze reis e a moça no labirinto do vento (1978)
* Uma idéia toda azul (1978)

## Referències

* ↑ «Falleció la escritora italobrasileña Marina Colasanti, a los 87 años» (en castellà), 29-01-2025. [Consulta: 30 gener 2025].
* ↑ Ospina Villalba, Galia. «Entrevista a Marina Colasanti» (en castellà). Revista Babar, 28-09-2015. [Consulta: 7 agost 2022].
* ↑ «Difusión: Historias de mujeres. Los cuentos de hadas de Marina Colasanti» (en castellà), 24-07-2012. [Consulta: 7 agost 2022].
# Can Masachs

Can Masachs és un edifici de Ripollet (Vallès Occidental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta quadrada però d'alçat complex. Compta amb un cos que centra les façanes est i oest amb una teulada a dues vessants de teula àrab i carener vidriat perpendicular a les façanes. Des del mig del vessant nord surt un cos adossat que origina la façana nord. El perfil de les cornises és de motllures còncaves i convexes tot seguint un ritme mixtilini, amb decoració de gerros i una bola al centre. Pel que fa a la divisió en nivells compta amb un semisoterrani, planta baixa, primer pis i golfes. Al semisoterrani s'obren finestres rectangulars i circulars, a la planta nord se situen els safareigs i al sud una galeria oberta amb porxada d'arcs rodons. A la planta baixa s'hi accedeix per la part nord després de pujar una escala amb barana. Arribat al replà de l'entrada hi ha un porxo que, arrencant del semisoterrani, es converteix en un pòrtic semicircular sostingut per columnes llises que permòdols. A aquesta alçada totes les obertures són rectangulars amb ampit, menys a la façana oest, on sobresurt una galeria d'estructura ondulant en voladís.
Al costat esquerre existeix un cos cantoner poligonal amb finestres d'arc rebaixat. Tot aquest nivell sobresurt del cos superior i, per tant, hi ha trams de teuladets. Sota el ràfec, fileres de teules decoratives i cairons.
Al primer pis continuen les obertures de finestres rectangulars. A la façana est hi ha un grup de tres finestres d'arc de mig punt, i cinc més a la façana sud. A les dues cantonades de la façana nord, hi ha terrasses amb baranes de pedra entre pilars i decoració calada de teules.
Tot l'edifici està construït amb fàbrica de maó i arrebossat.

## Història

Aquesta casa era dels mateixos propietaris de la fàbrica de cartró que es troba al costat de l'edifici. El primer a instaurar la dinastia Masachs fou Aleix Masachs i Rocabertí com a encarregat del molí paperer de Ramon Ginestar (1861). Després en fou propietari fins a la seva mort (1893) que passà al seu hereu Miquel Masachs i Braut. A partir d'aquest moment el molí deixa de fabricar paper i comença a fabricar cartró. Els següents propietaris per successió hereditària foren Aleix Masachs i Mimó, i després els seus fills Manuel i Ramón Masachs Carnicero. La fàbrica deixà de funcionar a finals del 1979. El 1910, la família Masachs va encarregar a l'arquitecte Eduard Maria Balcells i Buigas la construcció d'aquesta casa.
El 1993 la casa va entrar en procés de restauració i avui dia és la seu de l'ajuntament.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Masachs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Godske Lindenov

Godske Christoffersen Lindenov (n. ? - mort el 1612 a Copenhaguen) fou un oficial naval i explorador de l'Àrtida danès. Destaca el seu paper en les expedicions a Groenlàndia de Cristià IV.
Procedent d'una família noble, els Lindenov o Lindersvold, era fill de Christoffer Clausen Lindenov i Sophie Hartvigsdatter Plessen. Godske Lindenov formà part de l'escorta del príncep Hans, germà de Frederic II de Dinamarca, en el seu dissortat viatge a Moscou el 1602 pel casament amb Xènia, filla del tsar Borís Godunov.
El 1605 es va unir a la Marina Reial Danesa i aquell mateix any va ser enviat, en l'expedició de John Cunningham, al sud de Groenlàndia per tal de fer valer la sobirania danesa. Aquesta expedició estava composta per tres vaixells: el Trost (comandat per Cunningham), el Katten (comandat per John Knight) i el Den Rode Love (comandat per Lindenov). James Hall era el pilot de l'expedició. L'expedició va arribar a la costa oest de Groenlàndia, al fiord del Rei Cristià, i va realitzar una campanya de reconeixement en direcció nord, on va cartografiar la costa fins als 68° 35′ N. No van aconseguir trobar restes dels antics colons, però si van veure i van capturar a alguns inuits i van recollir mostres d'un mineral que creien contenia plata. L'informe al rei anava acompanyat de 4 mapes, els primers de la costa oest de Groenlàndia. Aquest informe i altres publicats per Samuel Purchas van ser una valuosa font de coneixements sobre Groenlàndia que Anglaterra va utilitzar amb més avantatge que la mateixa Dinamarca.
L'any següent, el rei Cristià IV de Dinamarca va enviar una nova expedició a Groenlàndia, aquesta vegada al comandament directe de Lindenov, de nou amb Hall com a pilot. Cinc vaixells van ser enviats: el Trost (comandat per Lindenov), el Den Rode Love (al comandament de Cunningham), el Katten (comandat per Anders Nolk), l'Ørnen (comandat per Hans Bruun) i el Gillibrand (comandat per Carsten Richardson). L'expedició va desembarcar al sud-oest de Groenlàndia i va continuar l'exploració mineralògica a la mateixa zona. Les males condicions, el gel i els corrents a l'estret de Davis, van empènyer els vaixells a l'oest, fins que van arribar a prop dels 66° N, quan van poder posar rumb est i arribar a la costa occidental de Groenlàndia. Tot i que van albirar l'illa de Baffin, no van aconseguir posar peu en ella. Van tornar a recollir mostres de mineral i capturar diversos inuits.
En anys posteriors va prendre part en diferents operacions navals, com ara al Bàltic durant la Guerra de Kalmar (1611-1613), en què va caure malalt i va morir a Copenhaguen el 1612.
El fiord Lindenov, a l'est de Groenlàndia, duu aquest nom en record seu.

## Referències

* V.G.. «Godske Lindenov». A: Dansk_Biografisk_Haandleksikon (en danès), p. 506.
* Bricka, Carl Frederik. «Godske Lindenov». A: Dansk biografisk lexikon, tillige omfattende Norge for tidsrummet 1537-1814 (en danès). Copenhaguen: Gyldendal (F. Hegel & Søn), 1890, p. 316-317.
* «John Cunningham» (en anglès). Dictionary of Canadian Biography Online. [Consulta: 9 gener 2012].
# Chiniki de Chiniquay

Chiniki de Chinquay (f. s. XIX) fou el cap dels assiniboines o stoney del Canadà. Esdevingué famós perquè fou un dels tres caps stoney signants del Tractat Set amb el govern del Canadà el 1877, que també afectava a la confederació blackfoot, sarsi i altres. Mercè a aquest tractat el seu poble fou confinat a les reserves d'Alberta i Saskatchewan.

## Referències

* Biografia (anglès)
# Can Molins (Sant Esteve de Palautordera)

Can Molins és una casa al nucli de Sant Esteve de Palautordera (al Vallès Oriental), una de les més antigues, situada darrere l'església. No se sap la data de construcció però sí la de la restauració, l'any 1600. D'antic no hi queda res més que les parets, la porta i les finestres. En els murs, fets de pedra i fang, es pot veure que hi ha molts adobs de diferents èpoques.
Es tracta d'un edifici de planta rectangular format per planta baixa i pis. La coberta va de nord a sud i la vessant baixa inclinada sobre la façana. Té les finestres petites i de pedra picada fent un dibuix senzill. La llinda de la porta d'entrada és de pedra de granit picada, fent un arc de mig punt. Els murs estan fets amb pedra de la Tordera i fang. Hi manquen les golfes. Té un corral a la dreta de la cuina i menjador a l'esquerra, i una gran entrada.

## Referències

* 1 2 3 «Can Molins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].