OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hermine Bosetti

Hermine Bosetti (Viena, 28 de setembre de 1875 - Hohenrain i Múnic, 1 de maig de 1936) era una soprano de coloratura alemanya.
Bosetti va cantar el seu debut a Wiesbaden (1898) en el paper d'«Ännchen» a Der Freischütz. El 1900 fou membre de l'òpera estatal de Viena i des del 1901 fins al 1924 fou cantant estrella amb l'òpera estatal de Baviera. El 1903, va cantar el paper de «Colombina» a la primera interpretació de Le donne curiose d'Ermanno Wolf-Ferrarii del mateix autor va fer el rol de Felica a I quattro rusteghi a l'estrena el 19 de març de 1906. Va aparèixer a la majoria de les òperes alemanyes, així com als Països Baixos, Bèlgica, Londres i Rússia. El 1908, va cantar a Viena com a convidada en papers com «La reina de la nit» i «Marguerite de Valois». Va gravar per a G&T Recordings, Odeon i Gramofon.
Va ensenyar al Conservatori Hoch a Frankfurt del Main del 1926 al 28. Entre els seus estudiants hi havia Marcia Van Dresser i Adele Kern.
El 1913, va esdevenir la cara de la publicitat dels productes cosmètics de la marca Aok (des del 1983 part del grup multinacional Henkel) a Alemanya i des del 2019 Labori International als Països Baixos), on deia «He fet servir sabó Aok des de fa anys».

## Enregistraments

* The Record of Singing (Part 2) Auber: Fra Diavolo - «Welches Glück ich arme» (Múnic, 1906))
* Aus Münchens Operngeschichte (Sängerinnen und Sänger der Münchner Hof- und Staatsoper von 1900-1945) (Die Entführung aus dem Serail: «Martern aller Arten»)
* Sie Sangen im Prinzregententheater (Die Entführung aus dem Serail: «Ach ich liebte»)

## Referències

* 1 2 «Hermine Bosetti (1875-1936)» (en anglès). Mahler Foundation. [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ Cahn, 1979, p. 292.

## Bibliografia

* Cahn, Peter. Das Hoch'sche Konservatorium in Frankfurt am Main : (1879-1978) (en alemany). Frankfurt del Main: Kramer, 1979. ISBN 3-7829-0214-9.
* Kesting, Jürgen. Die grossen Sänger (en alemany). Kassel: Bärenreiter, 2010, p. 2579. ISBN 978-3-7618-2230-2.
* Kutsch, Karl Josef; Riemens, Leo. Unvergängliche Stimmen : Sängerlexikon (en alemany). Bern: Francke, 1975. ISBN 3-7720-1145-4.
# Relacions de Tamerlà amb la Xina Ming

Tamerlà va mantenir relacions comercials amb la dinastia Ming de la Xina.
El 1394 Tamerlà va enviar una carta a l'emperador xinès en la qual suposadament reconeixia la supremacia xinesa i de l'emperador de la Xina, de qui es declarava un humil vassall. Els historiadors moderns no la consideren una carta autèntica o al menys una carta en què Timur digués la veritat; es improbable que Timur s'hagués declarat vassall de l'emperador xinès. Per tant, és probable que fos una falsificació (del traductor xinès), però també cal considerar que el 1394 estava molt ocupat a la part occidental del seu imperi i podria haver buscat evitar una confrontació abans d'hora; en tot cas la carta té un to massa humil per un conqueridor tan afortunat i reeixit com Timur. La cort xinesa no obstant va tractar la carta com si realment hagués estat escrita per Timur i hi van respondre amb una ambaixada el 1395.
Les relacions amb la Xina Ming van continuar el 1395.
En aquest any la dinatia Ming va enviar una ambaixada a Tamerlà. L'ambaixada anava dirigida per Fu An, Liu Wei, Guo Ji i Yao Chen, amb 1500 soldats, però és el nom de Fu An el mes habitualment citat. En teoria Timur havia escrit una carta en que es declarava vassall. Quan els ambaixadors van arribar portaven una carta en la qual es dirigien a Timur com a servidor de la Xina, aquest es va posar furiós. Els ambaixadors foren detinguts i van passar al servei domèstic de Timur. Fu An va haver d'acompanyar a Timur en les campanyes de 1395 i anys següents (per veure la grandesa del seu imperi) i cap del grup va poder tornar a la Xina en vida de Timur (van poder tornar a la seva mort, més de 10 anys després). El 1406 van retornar a la Xina una desena dels més de 1500 membres originals de l'ambaixada. Curiosament Fu An no va escriure un relat de la seva experiència i l'unic que s'hi acosta són els relats de Chen Cheng escrits uns anys després del retorn de Fu An. Clavijo explica que els ambaixadors xinesos eren asseguts per Timur als llocs mes baixos i els tenia en la pitjor consideració, però Yazdi informa de la recepció de Fu An en termes de molt alt honor, si bé després diu que se’ls va deixar marxar, cosa inconsistent i que devalua el seu relat.

## Referències

* 1 2 The Timurid Empire and the Ming China, pàg. 51
# Madeleine Gérôme

Marie Lucille Madeleine Baillargeon dita Madeleine Gérôme va ser una actriu còmica quebequesa, nascuda a Mont-real (Quebec) el 5 de maig de 1917 i morta a la mateixa vila el 17 d'octubre de 1996.

## Filmografia

* 1936: La Bête aux sept manteaux de Jean de Limur - Gisèle
* 1936: Marinella de Pierre Caron
* 1936: Club de femmes de Jacques Deval
* 1937: Trois artilleurs au pensionnat de René Pujol - Alice
* 1937: Le Chemin de Rio de Robert Siodmak
* 1937: La Chaste Suzanne d'André Berthomieu
* 1938: Le Plus beau gosse de France de René Pujol
* 1949: Retour à la vie de Jean Dréville - La jove vídua
* 1950: Amédée de Gilles Grangier - Une vendeuse
* 1950: Justice est faite d'André Cayatte - Mme Michaud, l'amant del "Roy Soleil"
* 1950: Trois télégrammes d'Henri Decoin - Mme Grandjean
* 1951: La nuit est mon royaume de Georges Lacombe - Mme Landry, la mare
* 1951: Le Plus Joli Péché du monde de Gilles Grangier - Uns amiga
* 1951: La Vie chantée de Noël-Noël - La dona casada
* 1951: Une histoire d'amour de Guy Lefranc - Una convidada
* 1952: La Jeune Folle d'Yves Allégret - Mme Donovan

## Referències

* 1 2 Par son acte de baptême n.B.18 de l'année 1917 de la paroisse Ste-Madeleine-d'Outremont (Montréal). Baptisée le 6 mai 1917 et née la veille. Consultable sur le site web de généalogie Ancestry.
* ↑ «Avis de décès - Baillargeon-Gérôme, Madeleine». BAnQ p. C13. Le Devoir, 26-10-1996. [Consulta: 4 febrer 2018].
* ↑ UniFrancefilms
* ↑ Lesgensducinema
# Kakteen

Kakteen, (abreujat Kakteen), és un llibre amb il·lustracions i descripcions botàniques que va ser escrit pel botànic alemany conegut per la seva contribució a la nomenclatura de les plantes suculentes, Alwin Berger. Va ser publicat l'any 1929 amb el nom d'Illustrierte Handbücher sukkulenter Pflanzen: Kakteen (Berger). En la seva classificació de la família de les cactàcies, on Alwin Berger va acceptar 41 gèneres.

## Sistemàtica

Alwin Berger va seguir el seu esquema de la família de les cactàcies de Karl Moritz Schumann, que en 1897 va completar la seva descripció completa dels cactus en el llibre Gesamtbeschreibung der Kakteen de la família en les subfamílies generalment acceptades Pereskioideae, Opuntioideae i Cereoideae (ara Cactoideae). La subfamília Cereoideae, no obstant això, va dividir, a diferència de Schumann en les dues tribus Rhipsalideae i Cereeae (ara Cacteae). El gran gènere Cereus, que no va considerar natural en aquesta forma, va dividir en les dues seccions Hylocerei i Eucerei i sis "clans" amb un total de 51 subgèneres.

## Referències

* ↑ a Tropicos

## Bibliografia

* Anderson, Edward Frederick. Das große Kakteen-Lexikon. Stuttgart: Eugen Ulmer KG, 2005, p. 54. ISBN 3-8001-4573-1.
* Alexander Doweld, Werner Greuter: Nomenclatural Notes on Notocactus and on Alwin Berger's "Kakteen". In: Taxon. Band 50, Nummer 3, Golden Jubilee Part 5, 2001, S. 879–885 (JSTOR 1223717).
* Reto Nyffeler, Urs Eggli: Berger's "Kakteen". The End of a Nomenclatural Nightmare in Sight? In: Taxon. Band 45, Nummer 2, 1996, S. 301–304 (JSTOR 1224673).

## Enllaços externs

* a IPNI
# Literatura europea

La literatura occidental, també coneguda com a literatura europea, és la literatura escrita en el context de la cultura occidental en les llengües d'Europa, incloses les que pertanyen a la família lingüística indoeuropea, així com en diverses llengües relacionades geogràficament o històrica, com el basc i l'hongarès. La literatura occidental és considerada un dels elements definidors de la civilització occidental.
El millor de la literatura occidental es considera el cànon occidental. La llista d'obres del cànon occidental varia segons les opinions del crític sobre la cultura occidental i la importància relativa de les seves característiques de definició.
La literatura occidental inclou la literatura:
* Abkhaza
* Albanesa
* Alemanya
* Anglesa
** Anglosaxona
** Anglesa mitjana
* Anglonormanda
* Aragonesa
* Armènia
* Asturiana
* Austríaca
* Àzeri
* Basca
* Belarussa
* Belga
* Bosniana
* Bretona
* Britànica
* Búlgara
* Catalana
* Còrnica
* Croata
* Danesa
* Escocesa (Scots, Gaèlica escocesa)
* Eslovaca
* Eslovena
* Espanyola
* Estoniana
* Feroesa
* Finesa
* Flamenca
* Francesa
* Frisona
* Furlana
* Gaèlica
* Gallega
* Gal·lesa en gal·lès / en anglès
* Grega
** Antiga
** Medieval
** Moderna
* Groenlandesa
* Hongaresa
* Islandesa
* Irlandesa
** Nordirlandesa
* Italiana
* Jerseiesa
* Kazakh
* Kosovar
* Llatina
* Letona
* Lituana
* Llombarda
* Luxemburg
* Macedònia
* Maltesa
* Manx
* Montenegrina
* Neerlandesa
* Noruega
** Nòrdica antiga
* Occitana
* Osseta
* Polonesa
* Portuguesa
* Romanesa
* Russa
* Sarda
* Sèrbia
* Sueca
* Suïssa
* Turca
* Txeca
* Txuvaix
* Ucraïnesa
* Vèneta
* Xipriota
* Yiddisch

## Referències

* 1 2 «Western literature». Encyclopædia Britannica. [Consulta: 19 maig 2014].
# Sàldids

Els sàldids (Saldidae) són una família d'insectes de l'ordre dels heteròpters. Són de mida petita i forma ovalada, de colors foscs i amb taques clares més o menys grosses, ulls grossos i potes posteriors adaptades al salt. Inclou unes 200 espècies d'hàbits depredadors que viuen en llocs humits, on es desenvolupen amb una gran agilitat. El gènere principal és Salda. Normalment se'ls troba a prop de la costa o en els creixements marginals prop de l'aigua. Poden fugir saltant o prenent el vol.

## Taxonomia

La família Saldidae inclou tres subfamílies:
* Subfamília Chiloxanthinae Cobben, 1959
* Subfamília Saldinae Amyot et Serville, 1843
* Subfamília Saldoninae Popov, 1973

## Referències

* ↑ «Sàldids». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ MacCafferty, W. Patrick. Aquatic Entomology: The Fishermen's and Ecologists' Illustrated Guide to Insects and Their Relatives. 1st ed.. Jones & Bartlett Publishers, 1983, p. 345. ISBN 0867200170.
* ↑ «ITIS - Report: Saldidae». [Consulta: 24 desembre 2021].

## Enllaços externs

* Family Saldidae - Shore Bugs, Bug Guide.
* Saldidae, Cornell University Entomology.
# Tirà terrestre de coroneta groga

El tirà terrestre de coroneta groga (Muscisaxicola flavinucha) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones obertes i vessants pedregosos dels Andes de Xile i oest i sud de l'Argentina fins a la Terra del Foc.

## Referències

* ↑ «Tirà terrestre de coroneta groga». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# S'Horta

S'Horta és un vilatge que pertany al municipi de Felanitx, a Mallorca, situat al vessant sud-oest del puig de na Pau i al límit del municipi, aferrat al de Santanyí i conurbat amb Calonge.

## Toponímia

El nom de s'Horta és relativament recent, puix que durant molts d'anys, abans de comptar amb un nucli urbà, la zona es conegué amb el nom genèric de Marina (com la Marina de Llucmajor). Més tard, a punt d'entrar dins el segle xx, l'ajuntament de Felanitx li dona el nom oficial de Sant Isidre (en castellà, San Isidro), de l'església de la zona, dedicada al sant espanyol Sant Isidre Llaurador. Aquesta denominació no gaudí del favor del poble, que li donava el nom de s'Horta atesa la natura del paisatge. El terme de compromís Sant Isidre de l'Horta tampoc no arrelà, de manera que fou abandonat i romangué solament el topònim actual. Els habitants de s'Horta s'anomenen sortarrins o hortarrins (semblantment als concarrins).

## Història

La primera vegada que el nom de s'Horta apareix escrit és devers el 1329, quan els pobladors es refereixen a les seves possessions a les terres conegudes avui com les de Marina. Els donaven el nom de l'Horta Nova, l'Horta Vella, l'Horta d'Avall i l'Horta d'Amunt. Al segle xiv s'Horta era una gran propietat formada per totes les terres conegudes amb aquest nom més les possessions de Can Alou i part del Fangar, i ja entorn del segle xvi tenia 2.420 quarterades registrades.
Les terres de s'Horta sobretot s'aprofitaven per fer-hi agricultura de regadiu (d'aquí el nom del poble). Per aprofitar bé l'aigua, a la zona eren força abundants les sínies, un paisatge probablement heretat del passat islàmic de l'illa, les quals abastaven d'aigua la vinya i els arbres fruiters. A les zones de secà també hi produïen cereals.
La primera referència a la població de s'Horta és del rector de Felanitx entorn del 1775, que esmenta 53 cases i una població de 193 majors, 38 adolescents i 58 menors. Per defensar-se de la pirateria, a la foravila es bastiren edificis fortificats, per proximitat de la mar.
El nucli urbà sorgeix d'una parcel·lació al segle xix de les possessions de la zona. L'església data de la segona meitat del XIX, si bé varen estar mig segle per construir-la.

## Demografia

Nombre d'habitats :
| Any | 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 |
| nombre d'habitants | 1269 | 1249 | 1271 | 1092 | 1074 | 1064 | 1054 | 1054 | 1026 |

## Referències

* ↑ «S'Horta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Instituto Nacional de Estadística. (Spanish Statistical Institute)». [Consulta: 27 juny 2019].

## Bibliografia

* Francesc Antich Adrover, De Terres de Marina a la Parròquia de S'Horta

## Enllaços externs

* Web de s'Horta Arxivat 2009-03-16 a Wayback Machine.
* Història de S'Horta Arxivat 2010-01-28 a Wayback Machine.
* S'Horta al web de Felanitx Arxivat 2009-02-25 a Wayback Machine.
# Marcel·lí Jubany Alsina

Marcel·lí Jubany i Alsina va ser un dels personatges més destacats del republicanisme del segle XIX al Vallès Oriental.
Era propietari de la Fonda del Vallès (actual Fonda Europa) de Granollers. Els seus convenciments polítics els van portar a col·laborar de molt a prop amb el General Prim i a liderar una revolta a Granollers, segurament en el context de l'alçament que s'esperava que Prim encapçalés l'agost de 1867.
El fracàs d'aquella revolta va portar Jubany a la presó fins que amb la revolució de setembre de 1868 li arribaria l'indult. El 20 d'octubre d'aquell mateix any fou elegit alcalde de Granollers per la Junta Revolucionària. Un any més tard deixaria el càrrec per centrar-se en activitat de caràcter més militar. Entre setembre i octubre de 1869 va participar en accions armades de signe republicà en alguns alçaments a la comarca. Posteriorment fou comandat d'un batalló de la Diputació de Barcelona, amb el qual defensaria el municipi de Caldes de Montbui de l'atac d'una partida carlina el 1873.
Després del cop del general Pavia, va retirar-se de l'activitat pública però va seguir militant al Partit Republicà Federal. El 1887 Jubany consta com un dels impulsors de la fundació de la societat cultural i recreativa Unió Liberal de Granollers que aglutinava els diversos sectors del liberalisme i republicanisme a la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 Fernández Garcia, Mariano. Republicans a Granollers, entre la Primera i la Segona República. Granollers: Ajuntament de Granollers, setembre 2001.
* ↑ «La Correspondencia de España : diario universal de noticias: Año XX Número 4338 - 1869 octubre 7» (en castellà), 07-10-1869. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ Planas, Jordi; Garriga, Joan; Buxadera, Imma. Història contemporània del Vallès Oriental. Sant Cugat del Vallès: Rourich, Desembre, 1993. ISBN 84-7705-064-3.
* ↑ Fernández García, Mariano. La Unió Liberal i el Centre Catòlic, polaritzadors del teixit associatiu a Granollers (1881-1936). Granollers, Spain: Ajuntament de Granollers, 1999. ISBN 978-84-930014-1-4.
# Anastasi de Constantinoble

Anastasi (en llatí: Anastasius, en grec antic: Ἀναστάσιος) va se patriarca de Constantinoble de l'any 730 al 754.
Va succeir al patriarca Germà I de Constantinoble, a qui l'emperador Lleó III l'Isàuric havia destituït per la seva postura contrària a l'iconoclàstia. Anastasi, que havia estat conseller de Germà, va adoptar la doctrina contra les imatges, però el papa Gregori II no el va reconèixer, ni tampoc els patriarques ortodoxos.
Quan va morir l'emperador Lleó va pujar al tron el seu fill Constantí V Coprònim, que va haver de defensar el regne contra les incursions del Califat Omeia. Mentre era absent, Artabasd, el seu cunyat, que era curopalata, va prendre el poder. Era un fidel defensor de les imatges, i el patriarca Anastasi, després de coronar-lo, va canviar de bàndol i es va convertir en defensor de les icones, fins al punt que les va tornar a instal·lar a les esglésies, va excomunicar Constantí V i el va declarar heretge.
Constantí V va recuperar el tron i va fer executar Artabasd, va fer empresonar Anastasi, el va despullar, li va treure els ulls i el va passejar pels carrers de Constantinoble. El va desterrar, però quan Anastasi va reconèixer l'iconoclàstia l'emperador el va perdonar i li va retornar el càrrec, que va conservar fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ «Anastasios» (en grec). Ecumenic Patriarchate of Constantinople. [Consulta: 2 juliol 2023].
# Melvyn Charles

Melvyn Charles (14 de maig de 1935 - 24 de setembre de 2016), més conegut com a Mel Charles, va ser un futbolista gal·lès.
Començà la seva carrera al Swansea Town entre 1952 i 1959, jugant al voltant de 250 partits a la segona divisió anglesa. El març de 1959 fou traspassat a l'Arsenal per 40.000 lliures (juntament amb dos altres jugadors, David Dodson i Peter Davies), però una lesió li impedí rendir al màxim nivell. El mes de febrer de 1962 fou venut al Cardiff City després de jugar només 64 partits i marcar 28 gols en les tres temporades al club londinenc. Al club de Cardiff disputà 81 partits de lliga. Posteriorment jugà al Porthmadog, d'on fou venut al Port Vale per 1.250 lliures.
Fou internacional amb la selecció de Gal·les i disputà la Copa del Món de 1958. En total jugà 31 partits amb la selecció i marcà 6 gols, quatre d'ells en un partit davant Irlanda del Nord del Campionat Britànic de 1961.
Charles va escriure una autobiografia, publicada el 2009.
El seu germà gran John Charles també fou futbolista professional, així com el seu fill Jeremy Charles.

## Bibliografia

* In the Shadow of a Giant (John Blake Publishing, 2009, ISBN 1844547760).

## Referències

* ↑ «Appearances for Wales National Team». rsssf.com. [Consulta: 14 setembre 2011].
* ↑ Kent, Jeff. Port Vale Personalities. Witan Books, 1996, p. 59. ISBN 0952915200.
* ↑ Appearances for Wales National Team

## Enllaços externs

* Estadístiques Arxivat 2013-09-28 a Wayback Machine.
* Entrevista a Mel Charles Arxivat 2010-08-14 a Wayback Machine.
# Tóixkivka

Tóixkivka (en ucraïnès: Тошківка, en rus: Тошковка, Tóixkovka) és un assentament urbà de la província de Luhansk a Ucraïna. L'assentament es troba ocupat per Rússia des del 20 de juny del 2022, essent administrat com a part de la República Popular de Luhansk. El 2019 tenia 4.031 habitants.

## Història

Tóixkivka fou fundada el 1871 com un assentament de treballadors per a les mines de carbó acabades d'establir a terres que es van lliurar com a propietat de rang a l'oficial serbi Toixkovic, i a partir del seu cognom es formà el nom de l'assentament. El territori està habitat per serbis, croats, camperols ucraïnesos de la riba dreta del Dniéper i de les províncies centrals de l'Imperi Rus.
El 1938 rebé l'estatus d'assentament de tipus urbà.
Durant la Segona Guerra Mundial, Tóixkivka estigué ocupada per l'exèrcit alemany des de la tardor de 1941 fins a la tardor de 1943. Al voltant de mil habitants locals participaren en les hostilitats i 220 varen morir.
El 1968, a l'assentament operava l'administració de la mina No. 14, la mina de carbó No. 5, un hospital amb 50 llits, una escola secundària, una escola de vuit anys, dues biblioteques, un campament pioner i dos clubs.
L'abril del 2014, després de les protestes prorusses, les forces de Lugansk van ocupar temporalment el poble fins que quedà ocupat per les tropes ucraïneses entre el 26 i el 27 de juliol del 2014. El 2014, durant la Guerra al Donbàs, hi hagué diversos atacs dels prorussos al lloc. Fins al 7 d'octubre del 2014 l'assentament era part del municipi de Pervomaisk, però després fou incorporat al districte de Popàsnaia. El 2015 es retirà el monument de Lenin de la vila.
Tóixkivka ha estat un teatre de guerra durant la invasió russa d'Ucraïna el 2022. El 12 de juny del 2022, les Forces Armades de Rússia afirmaren haver pres el control de l'assentament i el seu alliberament. El 21 de juny, Ucraïna admeté que havia perdut el control de Tóixkivka, al·legant que quedà ocupada per Rússia el 20 de juny.

## Referències

* ↑ «Чисельність наявного населення України (Actual population of Ukraine)» (en ucraïnès). State Statistics Service of Ukraine. Arxivat de l'original el 2020-06-22. [Consulta: 30 setembre 2020].
* ↑ Germany, Süddeutsche de GmbH, Múnic. «Wo die Front verläuft - Tag 314» (en alemany). [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ (ucraïnès) Тошківка, Луганська область // Історія міст і сіл Української РСР. Луганська область. — Київ, Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1968.
* ↑ «Терористи "ЛНР" прямим попаданням снаряду зруйнували школу в Тошківці - Г.Москаль» (en ucraïnès). [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ «Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Луганської області, зміну і встановлення меж Перевальського і Попаснянського районів Луганської області» (en ucraïnès). [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ «В зоні АТО звалили Леніна» (en ucraïnès). Arxivat de l'original el 2023-01-03. [Consulta: 3 gener 2023].
* ↑ «Institute for the Study of War» (en anglès). Arxivat de l'original el 2022-03-25. [Consulta: 14 juny 2022].
* ↑ «June 21, 2022 Russia-Ukraine news», 21-06-2022.
# Son Borràs de Passatemps

Son Borràs és una possessió de Santa Maria del Camí situada a la contrada de Passatemps, entre Son Seguí, Son Crespí, la carretera de Sencelles, el camí de Sant Jordi i Puntiró. L'any 1995 tenia 50,35 Ha. El 1995 ocupava 50,36 ha.
L'any 1541 l'esposa de Simó Roca va vendre aquesta propietat a Antoni Borràs d'Alaró. A partir d'aleshores prengué el nom de Son Borràs. El fill del nou propietari la repartí entre els seus fills Antoni i Joan Borràs, iniciant d'aquesta manera una fragmentació que ha anat augmentant amb el pas del temps. El 1729 les seves fites arribaven fins al Camí de Pòrtol (antigament esmentat sempre com el Camí de Sant Jordi) i l'honor Andreu Canyelles Sucrer en tenia 50 quarterades de vinya.

## Notes

* ↑ «Santa Maria del Camí». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 15. Palma: Promomallorca, p. 198. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «Borràs, Son». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 2. Palma: Promomallorca, p. 219. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ Capó, Josep. La vila de Santa Maria del Camí. Palma: Gràfiques Miramar, 1985, p. Volim 2.