OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trooz

Trooz (en való Li Trô) és un municipi belga de la província de Lieja en la regió valona al marge del Vesdre. Al novembre 2009, tenia 8.260 habitants.

## Geografia i economia

El poble es troba a cavall del País d'Herve i del bosc de les Ardenes.
Des del segle xv, els pobles van començar a industrialitzar-se i molts de tallers van crear-s'hi: forns, forges, fàbriques de canons, laminadores de zenc, pedreres, molins de drapers, filatures… que van ser a l'apogeu al segle xix. L'ocàs va començar després de la segona guerra mundial. Tret d'unes pedreres i uns tallers petits, el poble va tornar va esdevenir un dormitori per Lieja i Verviers.
Fins al segle xvii, només hi havia el Vesdre i un camí poc practicable que connectaven el poble amb la ciutat de Lieja. La construcció d'una carretera de Liège fins a Trooz va començar el 1717 i va durar set anys. Caldrà encara esperar un segle més per al tram Trooz-Verviers, que es deia carretera reial, com que és el resultat d'un decret del rei Guillem I de l'any 1820. L'enllaç Liège-Verviers serà complet el 1826 i va ajudar a desenvolupar tota la vall del Vesdre i contribuir al desenvolupament econòmic i turístic, junts amb el ferrocarril Liège-Verviers-Aquisgrà (construït entre 1841 i 1843). A Nessonvaux es trobava una de les darreres fàbriques d'automòbils de Bèlgica: Imperia que va ser activa de 1904 a 1958.

## Història

A l'edat mitjana, Prayon feia part d'una finca carolíngia de la qual el centre es trobava a Jupille. L'any 1008, l'emperador Enric II cedeix la finca de Jupille al bisbe de Verdun.
Més tard, el territori va passar al capítol de Sant Lambert al principat de Lieja. Després d'un mil·lenari d'independència del principat, les tropes revolucionàries franceses van ocupar i annexionar el territori i integrar-lo al departament de l'Ourte. El 1815, després de la desfeta de Napoleó a Waterloo va passar al Regne Unit dels Països Baixos i el 1830 a Bèlgica.
L'entitat actual és el resultat de la fusió dels municipis de Forêt, Fraipont, Nessonvaux i de Prayon a l'1 de gener de 1977. El municipi nou va prendre el nom de Trooz, un nucli de Forêt, que formava el centre geogràfic de la nova entitat.

## Monuments i curiositats

* Els tallers de la fàbrica Imperia (el procediment per a enumerar-los com a patrimoni industrial va engegar-se).
* Castell del Trumly
* La cova Walou
* L'estació de Trooz
* El Castell de la Fenderie
* El Castell des Roches

## Referències

* ↑ «Registre de la població belga». Arxivat de l'original el 2009-10-07. [Consulta: 29 gener 2010].
* ↑ Belgium Curiosities
* La vall del Vesdre a Prayon
* Castell del Trumly
* Trooz: Grand'rue (carrer major) i pedrera en pondre's el sol
* Prayon: centre del poble
# Nicèfor Prevere

Nicèfor Prevere (en llatí Nicephorus, en grec Νικηφόρος) fou un religiós romà d'Orient.
Era prevere a la Gran Església de Santa Sofia en una època no ben establerta i va escriure una vida d'Andreu apòstol (Vita S. Andreae de renom "el ximple" ὁ σαλός, Simplex), que apareix esmentada per Fabricius a Bibliotheca Graeca vol. 7. p. 675.

## Referències

* ↑ 11.Nicephorus Presbyter a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1082
# Ramon Ballester

Ramon Ballester (segle xiii) fou un noble català i del Regne de Mallorca.
Ramon Ballester era l'alcaid del castell d’Alaró l'any 1285. El 25 de novembre d’aquell any, mentre Jaume II de Mallorca es trobava a Perpinyà i tota l'illa de Mallorca estava ocupada, Alfons el Franc va instar a la rendició del castell, l’últim reducte dels defensors del rei de Mallorca. Finalment, el 30 de desembre, el castell d'Alaró va ser assaltat. La guarnició estava formada pel mateix Ramon Ballester, Guillem Capello (conegut com Cabrit), Guillem Bassa, Arnau Ramon, Lleonard Marsello i Albert Perpinyà, que, segons la llegenda, van morir cremats.

## Referències

* ↑ Sansó Riera, Joan Lluís; Sansó Riera, Rafel «Els Ballester: nissaga manacorina» ( PDF). El patrimoni cultural de Manacor. V Jornades d'estudis locals de Manacor, 2009, pàg. 155-162.
# Der blaue Engel

Der blaue Engel (literalment en català, "L'àngel blau") és una pel·lícula alemanya de 1930 dirigida per Josef von Sternberg a Berlín. Està basada en la novel·la de Heinrich Mann Professor Unrat.
Aquesta pel·lícula és considerada com el primer film sonor important fet a Alemanya. Portà a la seva actriu protagonista Marlene Dietrich a la celebritat. A més va fer conèixer la cançó de Friedrich Hollaender Ich bin von Kopf bis Fuß auf Liebe eingestellt (popularitzada més tard en anglès com Falling in Love Again).

## Repartiment

* Emil Jannings: Prof. Emmanuel Rath
* Marlene Dietrich: Lola Lola
* Kurt Gerron: Kiepert
* Rosa Valetti: Guste
* Hans Albers: Mazeppa
* Reinhold Bernt: El pallasso
* Eduard von Winterstein: Director de l'escola
* Hans Roth
* Rolf Müller
* Roland Varno
* Carl Balhaus
* Robert Klein-Lörk

## Comentaris

Von Sternberg va dir que la història era la "caiguda d'un home enamorat". Alguns crítics veuen el film una al·legoria de l'Alemanya de pre-guerra, però Sternberg va deixar clar que no volia fer una pel·lícula política.

## Referències

* ↑ Bordwell, David; Kristin Thompson [1994]. «The Introduction of Sound». A: Film History: An Introduction. 2nd Edition. New York City: McGraw-Hill, 2003, p. 204. ISBN 978-0071151412.

## Bibliografia

* Gregory D. Black, Hollywood Censored (Cambridge University Press, 1994)
* Andrew Sarris, The Films of Josef von Sternberg (Nova York: Museum of Modern Art, 1966)
* Josef von Sternberg, The Blue Angel (Nova York: Simon and Schuster, 1968)
* John Wakeman, World Film Directors Vol. 1 (The H.W. Wilson Company, 1987)

## Enllaços externs

* Îngerul Albastru a OdeonTheatre (stage production) Arxivat 2006-05-18 a Wayback Machine. (romanès)
# Torbéievo

Torbéievo (en rus: Торбеево) és un poble de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2015 tenia 330 habitants.

## Referències

* ↑ «Закон Томской области от 10 сентября 2004 года № 204-ОЗ О наделении статусом муниципального района, сельского поселения и установлении границ муниципальных образований на территории Первомайского района». Arxivat de l'original el 2019-10-13. [Consulta: 10 setembre 2019].
* ↑ Дані перепису населення Росії 2002 року
# Ferdydurke

Ferdydurke és una novel·la de l'escriptor polonès Witold Gombrowicz, publicada el 1937. Va ser traduït al català el 1998.
Considerada una obra mestra del modernisme europeu, Ferdydurke es va publicar en un moment inoportú. La II Guerra Mundial, la imposició d'un règim comunista a Polònia per part de Rússia i les dècades d'exili de l'autor a l'Argentina gairebé van esborrar el record d'una novel·la que constitueix una exploració singular i estranya dels costums polítics, nacionals i culturals. En aquesta història d'humor misteriós, Joey Kowalski descriu la seva transformació d'un home d'una trentena d'anys a un noi adolescent. Les gestes de Kowalski són còmiques i eròtiques –es tracta d'un modernisme proper al dadaisme i als germans Marx més que als tons elevats de T.S. Eliot i Ezra Pound– però també implica un rerefons subtil de serietat filosòfica.
Gombrowicz està interessat en la identitat i en la manera en què el temps, les circumstàncies, la història i el lloc imposen una determinada forma a la vida de les persones. Insensible, burleta i de vegades brutal, la joventut de Kowalski és inexperta i immadura, però també li ofereix llibertat per a delectar-se en el desig. Gombrowicz teixeix dins del llibre la seva opinió que la immaduresa és la força que és darrere dels nostres esforços creatius.
El mateix Gombrowicz va escriure de la seva novel·la que no és «una sàtira sobre alguna classe social, no és un atac nihilista a la cultura…Vivim en una era de canvis violents, de desenvolupament accelerat, en què les formes assentades es trenquen per la pressió de la vida…» La necessitat de trobar una forma per a allò que encara és immadur, sense cristal·litzar i subdesenvolupat, així com el gemec davant de la impossibilitat de tal postulat: aquest és el principal motiu del meu llibre.
Sobretot, el llibre és una celebració de la riquesa del llenguatge: està ple de neologismes i de jocs lingüístics. Va ser traduït al català per Jerzy Slawomirski i Anna Rubió.

## Adaptacions cinematogràfiques

El realitzador polonès Jerzy Skolimowski en va dirigir una adaptació cinematogràfica l'any 1991.

## Referències

* 1 2 Gombrowicz, Witold. Ferdydurke (en català, traduït del polonès). Barcelona: Quaderns Crema, 1998. ISBN 8477272247.
* ↑ «Polen: Pups-Pädagogie». Der Spiegel, 2, 04-01-1961, pàg. 55-56.
* ↑ «Ferdydurke». Quaderns Cream. [Consulta: 12 agost 2019].
# Judit Pujols Parera

Judit Pujols Parera (Montmajor, Berguedà, 25 de febrer de 2005) és una futbolista catalana que juga com a defensa al FC Barcelona B femení.
Ha format part de les seccions inferiors de la selecció espanyola i catalana.

## Títols

* Lliga (2023-2024)
* UEFA Champions League (2023-2024)
* Europeu sub19 (2024)

## Referències

* ↑ Jugadors, F. C. B. «Estadístiques de Judit Pujols | FC Barcelona Players». [Consulta: 29 agost 2024].
* ↑ SEFUTBOLEUROPA.COM. «judit pujols FC Barcelona B Berga selección catalana U-17» (en castellà). [Consulta: 29 agost 2024].
* ↑ «España conquista el Europeo femenino sub-19: resumen» (en castellà). [Consulta: 29 agost 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa de Judit Pujols a Soccerway (castellà)
# Landed gentry

Landed gentry és una classe social britànica que va tenir grans privilegis. Generalment considerada com anàloga a l'alta pagesia catalana, constava de propietaris agrícoles terratinents que podien viure completament de les seves rendes. El seu declivi va ser a partir de la crisi econòmica de la dècada de 1870.
El terme "gentry," alguns dels quals eren landed gentry, incloïa, a Anglaterra, quatre grups separats:
* Baronets, un títol hereditari creat pel rei James l'any 1611 acompanyat del tractament de "Sir" donat que eren cavallers (knights);
* Knights, originàriament era un rang militar, després estès a civils i també amb el tractament de "Sir".
* Esquires, originàriament eren homes que aspiraven a ser cavallers (knighthood).
* Gentlemen, posseïdors d'un estatus social reconegut per Statute of Additions of 1413. Generalment no necessitaven treballar per a viure.

## Bibliografia

* Joan Butler, Landed Gentry (1954)
* John O'Hart, The Irish And Anglo-Irish Landed Gentry, When Cromwell Came to Ireland: or, a Supplement to Irish Pedigrees (2 vols) (reprinted 2007)

## Referències

* ↑ Canon, John, The Oxford Companion to British History, p. 405 under the heading "Gentry" (Oxford University Press, 1997)

## Enllaços externs

* European Landowners' Organization Arxivat 2007-01-25 a Wayback Machine.
# Tazirbak

Tazirbak (en rus: Тазырбак) és un poble (possiólok) de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2015 tenia 32 habitants.

## Referències

* ↑ «Закон Томской области от 10 сентября 2004 года № 204-ОЗ О наделении статусом муниципального района, сельского поселения и установлении границ муниципальных образований на территории Первомайского района». Arxivat de l'original el 2019-10-13. [Consulta: 9 setembre 2019].
* ↑ Дані перепису населення Росії 2002 року
# Magne Myrmo

Magne Myrmo és un esquiador de fons noruec, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1972 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Sapporo, on va disputar tres proves del programa d'esquí de fons. En els 50 quilòmetres va guanyar la medalla de plata, mentre en els 15 quilòmetres fou dinovè i en els 30 quilòmetres vint-i-unè. Quatre anys més tard, als Jocs d'Innsbruck va disputar, sense sort, dues proves del programa d'esquí de fons.
En el seu palmarès també destaquen dues medalles al Campionat del Món de 1974, una d'or i una de bronze. La medalla d'or en els 15 quilòmetres suposà la darrera victòria de la història aconseguida amb un esquís de fusta, en uns anys en què la fibra de vidre i altres materials s'anaven imposant als tradicionals.
El 1972 guanyà la medalla Holmenkollen i va ser nomenat Esportista noruec de l'Any el 1974. Després de retirar-se de les competicions, va entrenar l'equip nacional femení de fons de 1978 a 1980.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Magne Myrmo». [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ Federation, International Ski and Snowboard. «FIS | Magne MYRMO - Athlete Biography - Cross-Country» (en anglès). [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ Kirkebøen, Stein Erik. «Magne Myrmo siste VM-vinner på treski» (en noruec). Aftenposten, 15-04-2003. [Consulta: 9 novembre 2019].
# VIII Premis Cinematogràfics José María Forqué

La cerimònia dels VIII Premis Cinematogràfics José María Forqué es va celebrar al Teatro Real de Madrid el 29 de maig de 2003. Es tracta d'uns guardons atorgats anualment des de 1996 per l'EGEDA com a reconeixement a les millors produccions cinematogràfiques espanyoles pels seus valors tècnics i artístics produïdes entre l'1 de gener i el 31 de desembre de 2002.
La gala fou presentada per Verónica Forqué i Juan Luis Galiardo i gaudí de l'actuació del guitarrista Enrique de Melchor. Hi van assistir la ministra de cultura Pilar del Castillo, acompanyada per José María Otero, Director General de l'ICAA; Marisa Paredes, Presidenta de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya; Juan Menor, Director General de Televisió Espanyola; Pedro Pérez, President de FAPAE i Enrique Cerezo, President d'EGEDA. Aquest cop es concedia per primer cop el premi al millor documental o animació i la medalla d'or d'EGEDA.

## Nominacions i premis

Els nominats i guanyadors d'aquesta edició foren:
| Millor pel·lícula | Millor documental o animació |
| Los lunes al sol En la ciudad sin límites Hable con ella Historia de un beso El otro lado de la cama | El efecto Iguazú de Pere Joan Ventura Carol Balseros de Carles Bosch i Arisó |
| Medalla d'honor ||
| Pedro Masó ||

## Referències

* ↑ «Los lunes al sol», Premio «José María Forqué», ABC, 30 de maig de 2003
* ↑ 'Los lunes al sol' gana el VIII Premio José María Forqué, El País, 30 de maig de 2003

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 2002
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2002

## Enllaços externs

* Gala dels VIII Premis José María Forqué al web dels premis
* Els VIII Premis Cinematogràfics José María Forqué a Filmaffinity.
# Menerbès

El Menerbès (en occità Menerbés, en francès Minervois) és un Parçan o comarca d'Occitània situat al Llenguadoc. El cap n'és la vila de Menèrba (o Minerve).
El Menerbès és format pels antics territoris del vescomtat de Menerba, el qual sorgí com a part del vescomtat de Narbona, al nord-oest del narbonès.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Menerbès estaria ubicat a la regió del Llenguadoc, subregió del Baix Llenguadoc.
Oficialment, els municipis del Menerbès estan adscrits administrativament al departaments francesos de l'Aude i de l'Erau.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# VI Premis Cinematogràfics José María Forqué

La cerimònia dels VI Premis Cinematogràfics José María Forqué es va celebrar al Casino de Madrid el 21 de maig de 2001. Es tracta d'uns guardons atorgats anualment des de 1996 per l'EGEDA com a reconeixement a les millors produccions cinematogràfiques espanyoles pels seus valors tècnics i artístics produïdes entre l'1 de gener i el 31 de desembre de 2000. El premi consisteix en una claqueta de plata i 5.000.000 pessetes.
La gala fou presentada per Juan Luis Galiardo i gaudí de l'actuació de Pablo Carbonell. L'acte fou presidit per la ministra de cultura, Pilar del Castillo, i hi assistiren José María Otero, Director General de l'ICAA; Marisa Paredes, Presidenta de l'Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques d'Espanya; i Enrique Cerezo, President d'EGEDA.

## Nominacions i premis

Els nominats i guanyadors d'aquesta edició foren:
* Millor pel·lícula
* El Bola
* La comunidad
* La espalda del mundo
* Leo
* Sé quién eres
* You're the one (una historia de entonces)

## Referències

* ↑ La película El Bola, de Achero Mañas, galardonada con el VI Premio Cinematográfico José María Forqué, Boletín EGEDA n. 23

## Vegeu també

* Fotogramas de Plata 2000
* Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2000

## Enllaços externs

* Gala dels VI Premis José María Forqué al web dels premis
* Gala dels VI Premis Forqué a YouTube
* Els VI Premis Cinematogràfics José María Forqué a Filmaffinity.
# Dinastia IX d'Egipte

La dinastia IX fou una de les quatre dinasties del primer període intermedi de l'antic Egipte.
Probablement, amb la pèrdua de poder i prestigi dels faraons de Memfis, els monarques d'Herakleòpolis es van proclamar sobirans, van dominar l'Egipte mitjà i es van enfrontar amb els faraons de Memfis durant bastant de temps; el resultat final de la lluita no és conegut amb certesa, però els heracleopolitans van arribar a dominar el delta o almenys una part, van expulsar els emigrants asiàtics de la regió i van fortificar la frontera oriental; pel mateix temps que a Herakleòpolis, a Tebes el nomarca també es va fer independent i va dominar l'Alt Egipte. Heròdot diu que, després d'un temps amb diversos poders regionals, Herakleòpolis va prendre el poder al nord, i Tebes al sud. Les lluites amb els tebans van durar uns anys, especialment a la regió al nord d'Abidos, fins que Tebes, que va tenir un govern o una successió més estable, finalment es va imposar a Herakleòpolis.
La llista d'Abidos no esmenta els reis d'Herakleòpolis, car segurament els seus redactors consideraven legítima la dinastia que regnava a Memfis i, per tant, usurpadors els altres. La llista de Saqqara no considera cap rei legítim després de Pepi II, quan van començar els disturbis i van sorgir aspirants a la reialesa en més d'un lloc. Només el papir de Torí, redactat a Tebes, dona la llista de faraons, els quals després derrotarà la dinastia tebana, establint així la legitimat del seu poder. El papir dona un total de 18 faraons, però no els divideix en dues dinasties com resulta en Manethó.
Les seves dates serien vers el 2150 aC fins al 2050 aC. La dinastia va governar almenys entre Herakleòpolis i Abidos. Se l'anomena sovint "casal de Khety" perquè molts dels sobirans es van dir Khety.
Entre els seus mèrits, cal esmentar treballs d'irrigació, restabliment del comerç amb la fenícia Biblos, i l'inici d'escriure texts als taüts.
La llista de 18 faraons que dona el papir de Torí està danyada en part i 9 noms no es poden llegir, 3 només se sap que hi són per la suma, i d'altres només es poden llegir en part:
* Neferkare Khety
* Senen...
* Meribre ?
* Shed...y
* H...
* Nou faraons dels quals el nom s'ha perdut
* Tres faraons que no apareixen més que a la suma
Per altres fonts, s'ha pogut reconstruir la llista de faraons (l'ordre és dubtós):
* Khety I Akhtoy
* Merybre
* Neferkare III
* Khety II
* Senen…
* Isu
* Neferkare Ankhtify
* Ouakha-Re Khety III
* Khety IV
* Merykare
* Khety V
* Shed...y
* H...
* Kaneferre
* Neferkare Akhtoy ?
* Meryhathor (suposat fundador de la dinastia X)
* Wahkare Akhtoy
* Iytjenu
* Isu
* Khui
# Bisbat de Livramento de Nossa Senhora

El bisbat de Livramento de Nossa Senhora (portuguès: Diocese de Livramento de Nossa Senhora; llatí: Dioecesis Liberationis Marianae) és una seu de l'Església catòlica al Brasil, que pertany a la regió eclesiàstica Nord-est 3, sufragània de l'arquebisbat de Vitória da Conquista. Al 2020 tenia 265.226 batejats d'un total de 306.202 habitants. Està dirigida pel bisbe Armando Bucciol.

## Territori

La diòcesi compren 20 municipis de la part occidental de l'estat brasiler de Bahia: Livramento de Nossa Senhora, Abaíra, Barra da Estiva, Boninal, Contendas do Sincorá, Dom Basílio, Érico Cardoso, Ibicoara, Ibipitanga, Ibitiara, Iramaia, Ituaçu, Jussiape, Mucugê, Novo Horizonte, Paramirim, Piatã, Rio de Contas, Rio do Pires i Tanhaçu.
La seu episcopal és la ciutat de Livramento de Nossa Senhora, on es troba la catedral de Nossa Senhora do Livramento.
El territori s'estén sobre 23.836 km² i està dividit en 21 parròquies.

## Història

La diòcesi va ser erigida el 27 febbraio 1967 en virtut de la butlla Qui divina liberalitate del papa Pau VI, prenent el territori de la diòcesi de Caetité.
Originàriament sufragània de l'arxidiòcesi de San Salvador de Bahia, el 16 de gener de 2002 passa a formar part de la província eclesiàstica de l'arquebisbat de Vitória da Conquista.

## Cronologia episcopal

* Hélio Paschoal, C.S.S. † (29 de març de 1967 - 21 de gener de 2004 jubilat)
* Armando Bucciol, des del 21 de gener de 2004

## Estadístiques

A finals del 2019, la diòcesi tenia 265.226 batejats sobre una població de 306.202 persones, equivalent al 86,6% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diàques | religiosos | religiosos | parroquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diàques | homes | dones | |
| 1970 | 230.000 | 230.000 | 100,0 | 12 | 5 | 7 | 19.166 | | 12 | 6 | 19 |
| 1976 | 230.000 | 260.000 | 88,5 | 10 | 5 | 5 | 23.000 | | 6 | 7 | 19 |
| 1980 | 249.000 | 281.000 | 88,6 | 11 | 4 | 7 | 22.636 | | 10 | 8 | 19 |
| 1990 | 317.000 | 353.000 | 89,8 | 18 | 6 | 12 | 17.611 | | 12 | 18 | 30 |
| 1999 | 231.000 | 290.000 | 79,7 | 14 | 7 | 7 | 16.500 | | 7 | 11 | 19 |
| 2000 | 234.000 | 294.000 | 79,6 | 12 | 6 | 6 | 19.500 | | 7 | 17 | 19 |
| 2001 | 228.600 | 282.000 | 81,1 | 13 | 8 | 5 | 17.584 | | 6 | 11 | 19 |
| 2002 | 243.281 | 304.102 | 80,0 | 14 | 6 | 8 | 17.377 | | 8 | 10 | 19 |
| 2003 | 243.281 | 304.102 | 80,0 | 14 | 9 | 5 | 17.377 | | 5 | 7 | 19 |
| 2004 | 233.878 | 269.071 | 86,9 | 15 | 9 | 6 | 15.591 | | 6 | 7 | 19 |
| 2013 | 282.000 | 340.000 | 82,9 | 23 | 15 | 8 | 12.260 | | 8 | 17 | 21 |
| 2016 | 271.303 | 319.181 | 85,0 | 22 | 16 | 6 | 12.331 | | 6 | 13 | 21 |
| 2019 | 265.226 | 306.202 | 86,6 | 22 | 15 | 7 | 12.055 | | 7 | 12 | 21 |

## Bibliografia

* Butlla Qui divina liberalitate, AAS 59 (1967), pp. 534–536 (llatí)

## Enllaços externs

* Anuari pontifici del 2021 i anteriors, publicat a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina Diocese of Livramento de Nossa Senhora (anglès)
* Pàgina oficial de la diòcesi (portuguès)
* Esquema de la diòcesi a www.gcatholic.org (anglès)
# Comellar

El comellar, derivat de coma, és un espai de terra ampla i més o menys profund de sòl inclinat per la depressió del terreny, que es troba entre terres més elevades. Sol tenir el fons allargat i amb forma de ve baixa, per on passa el jaç d'un torrent. Hi poden confluir altres petites depressions a cada costat del comellar, la qual cosa seria l'origen del mot com a col·lectiu de coma o comella.
Exemples:
* Comellar del Prat
* Comellar de l'Infern
Els dos estan al terme municipal d'Escorca, a Mallorca.
* Comellar Gran
* El Comellaret
Aquests dos són en el terme municipal d'Abella de la Conca, al Pallars Jussà.

## Referències

* ↑ «Comellar». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.

## Vegeu també

* Tàlveg
# Lesinhan de las Corbièras

Lesinhan de las Corbièras (nom occità) (en francès Lézignan-Corbières) és un municipi francès al Llenguadoc de 8.266 habitants (1999), situat a 33 quilòmetres a l'est de Carcassona i a 20 quilòmetres a l'oest de Narbona.
Com a Narbona i Carcassona, existeix una comunitat gitana de llengua catalana a Lesinhan. El català se sent al barri de l'església cap a la plaça Henri Dunant.
És considerada la vila principal del parçan (comarca occitana) de Les Corberes

## Llocs d'interès

* L'església Sant Feliu de Girona.
* El Museu de la Vinya i del Vi.

## Personalitats vinculades al municipi

* Joseph Anglade (1868-1930), catedràtic de literatura occitana, especialista de l'occità medieval.
* Christian Labit (1971-), jugador francès de rugbi a XIII i a XV.

## Referències

http://archive.org/stream/revuedeslangues25montgoog#page/n147/mode/2up Estudi del dialecte de Lesinhan