OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Biblos

El castell de Byblos és un castell croat a Biblos, al Líban. En temps dels croats era conegut com el Castell de Gibelet, també escrit Giblet, que pertanyia a la família genovesa dels Embriaco, senyors de la ciutat. És adjacent al jaciment arqueològic fenici que conté les ruïnes del temple de Baalat Gebal i el temple dels obeliscs.

## Història

El castell va ser construït pels croats al segle xii amb pedra calcària autòctona i restes d'estructures romanes. L'estructura acabada estava envoltada per un fossat. Va pertànyer a la família genovesa dels Embriaco, els membres de la qual van ser els senyors de Gibelet des del 1100 fins a finals del segle xiii. Saladí va capturar la ciutat i el castell el 1188 i va desmantellar parcialment les muralles el 1190. Més tard, els croats van recuperar Biblos i van reconstruir les fortificacions del castell el 1197. El 1369, el castell va haver de defensar un atac dels vaixells xipriotes de Famagusta.
El castell de Biblos té edificis històrics distingits per als veïns. A prop hi ha alguns temples egipcis, la necròpolis reial fenícia i l'amfiteatre romà.

## Descripció

El castell croat de Gibelet és "el millor exemple" (Boas) d'un nou tipus del segle xii, que barreja el tipus castrum amb el castell de tipus turris: un conjunt de muralles aproximadament quadrades reforçades per torres cantoneres, construïdes. al voltant d'una torre mestra central, formant així dues capes de defensa.

## Museu Local de Biblos

El castell acull el museu de la localitat de Biblos. Mostra restes de les excavacions realitzades al lloc de la reserva arqueològica de Biblos, encara que les troballes més importants es troben al Museu Nacional de Beirut. A més, la història de Biblos des de la prehistòria fins als períodes medievals, s'il·lustra amb plafons temàtics.

## Referències

* ↑ G. Massiot & cie. «Crusader Castle, Byblos: Overall view, castle and surrounding groves». Architectural Lantern Slides of Lebanon. Hesburgh Libraries, University of Notre Dame, Indiana. [Consulta: 15 desembre 2017].
* ↑ «Byblos Citadel – LebanonUntravelled.com» (en anglès americà). [Consulta: 30 setembre 2021].
* 1 2 «Byblos Castle». [Consulta: 2 març 2013].
* ↑ Adrian Boas. [Castell de Biblos, p. 57, a Google Books Archaeology of the Military Orders: A Survey of the Urban Centres, Rural Settlements and Castles of the Military Orders in the Latin East (c.1120-1291)]. Routledge, 2006. ISBN 9781134422838.
* ↑ David Nicolle, Crusader Castles in the Holy Land 1097-1192, Osprey, 2004, pp. 11-12 Arxivat 2018-04-21 a Wayback Machine.
* ↑ «The Byblos Site Museum». Arxivat de l'original el 2018-02-01. [Consulta: 31 gener 2018].

## Enllaços externs

* «Byblos info».
* «Byblos at MiddleEast.com».
* Michael J. Fuller. «Crusader Era Sites - Middle East: Giblet/Byblos/ Jebail». St. Louis Community College.
* Maxime Goepp. «Gibelet» (en francès).
# Chen Qiang

Chen Qiang (xinès tradicional: 陳強, xinès simplificat: 陈强, pinyin: Chén Qiáng), nom de naixement, Chen Qingsan (xinès tradicional: 陳慶三, xinès simplificat: 陈庆三, pinyin: Chén Qìngsān; Ningjin, Hebei, 11 de novembre el 1918 - Beijing, 26 de juny del 2012) fou un actor i còmic xinès, conegut pels seus papers a L'exèrcit roig femení, La xica dels cabells blancs i Dimonis a la porta. Comença a actuar el 1947, interpretant més de 40 papers diferents al llarg de la seua carrera. Els darrers anys de la seua trajectòria solia treballar juntament amb el seu fill, Chen Peisi, també un actor i còmic molt conegut al país. Chen tenia un altre fill, Chen Buda, i una filla, Chen Lida.
Debuta amb una pel·lícula de Dongbei contrària a l'exèrcit de Chiang Kai-shek. Va aparéixer a la primera pel·lícula de la República Popular de la Xina, Qiao, així com en altres produccions de l'estudi de cinema de Changchun com La xica dels cabells blancs. Arran d'esta última pel·lícula, s'especialitzà en rols d'antagonista, sent especialment recordat el paper de Nan Batien a L'exèrcit roig femení, que li va valdre un Premi de les Cent Flors. Es diu que ho feia tan bé que la gent no era capaç de diferenciar la persona real dels personatges, que hi havia gent que tirava verdures a la pantalla quan apareixia, i que una vegada un soldat va apuntar la seua arma contra ell.
A partir dels anys 1960 comença a reeixir com a actor còmic, i a partir dels 1980, roda una sèrie de pel·lícules sobre la joventut urbana anomenada Erzi. Estes últimes pel·lícules estaven protagonitzades pel seu fill Chen Peisi.
El 2005, coincidint amb el centenari del naixement de la indústria cinematogràfica xinesa, la China Film Performance Art Academy el va elegir com un dels 100 millors actors de la història del cinema del país.

## Referències

* ↑ «Chen Qiang dies: 'Perhaps God wants to watch comedy'». Chinadaily, 28-06-2012.
* ↑ «Film pioneer Chen Qiang dies at 94». China.org.cn, 27-06-2012.
* ↑ «China's legendary actor Chen Qiang dies at 94». whatsonxiamen.com, 27-06-2012 [Consulta: 24 novembre 2019]. Arxivat 2016-03-05 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 24 novembre 2019].
* 1 2 3 III, Harris M. Lentz. Obituaries in the Performing Arts, 2012. McFarland, 2013-04-16, p. 58-59. ISBN 978-0-7864-7063-1.
* ↑ «Chen Peisi: Just for laughs». China.org.cn, 20-11-2009.
* ↑ «陈佩斯畅游布达佩斯_YNET.com北青网». Ynet, 01-07-2012. Arxivat de l'original el 1 Jul 2012 15:59:11 UTC. [Consulta: 24 novembre 2019].
* ↑ «留下他打老蒋吧 (豆瓣)». Douban. [Consulta: 24 novembre 2019].
* 1 2 3 4 5 6 Xiao, Zhiwei; Zhang, Yingjin. Encyclopedia of Chinese Film. Routledge, 2002-06-01, p. 115. ISBN 978-1-134-74554-8.
* ↑ Planas, Ricard. Historia del cine chino. Editorial Almuzara. ISBN 978-84-17954-02-4.
* ↑ Ye, Tan; Zhu, Yun. Historical Dictionary of Chinese Cinema. Rowman & Littlefield, 2012, p. 37. ISBN 978-0-8108-6779-6.
* ↑ «纪念中国电影诞辰百年». China Film Performance Art Academy.
# Chuangye

Chuangye (xinès simplificat: 创业, pinyin: Chuàngyè, literalment 'pioner o emprenedor') és una pel·lícula dramàtica xinesa produïda per l'Estudi de Cinema de Changchun i estrenada el 1974, que narra la lluita dels treballadors del sector petrolier. La pel·lícula es va rodar durant la Revolució Cultural de la República Popular de la Xina, i està inspirada en l'esperit de l'home de ferro, un treballador modèlic anomenat Wang Jinxi. Va ser un dels pocs llargmetratges rodats durant la revolució cultural, amb gran èxit de públic a la República Popular Xina.
Chuangye transmet alguns valors de la revolució cultural sobre quina era la línia que havia de seguir el Partit Comunista, la qual cosa comportà que la seua realització fora dificultosa, per les vicissituds de la revolució cultural i per la intervenció de Jiang Qing, ja que la banda dels quatre considerava que la lluita de classes no estava suficientment present en la trama. El procés es desbloquejaria quan Mao Zedong va escriure personalment una recomanació per a que es publicara la pel·lícula. Era el segon treball cinematogràfic inspirat en la vida de Wang Jinxi, després d'un documental estrenat el 1964.
La pel·lícula narra la història de Zhou Tingshan, inspirat en Wang Jinxi, que treballa per trobar un jaciment petrolífer que permeta que la Xina no depenga energèticament de l'estranger. Zhou té el suport d'un dels seus caps, Hua Chen, però també hi ha el paper de dos antagonistes, Feng Chao, un directiu que no creu en el potencial de l'esperit revolucionari dels treballadors, i un enginyer, Zhang Yizhi, que treballa sense imaginació i seguint els processos dels manuals. En un moment tens de la pel·lícula, un país aliat abandona el suport tècnic, complicant encara més el procés. Així mateix, Feng fingirà un accident per a sabotejar la missió, però finalment els treballadors reeixiran i trobaran el jaciment.

## Referències

* ↑ Xiao Yang 肖扬. «再见"铁人"！电影表演艺术家张连文因病去世，享年74岁», 05-01-2019. [Consulta: 3 febrer 2019].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 Zhang, Yingjin.. Encyclopedia of Chinese film. Londres: Routledge, 1998, p. 265. ISBN 9780203195550.
* ↑ Clark, Paul. «The impact of the cultural revolution». A: MCDOUGALL, Bonnie S. Popular chinese literature and performing arts in the people's republic of china, 1949-1979.. UNIV OF CALIFORNIA Press, 2018, p. 180. ISBN 0520301919.
* ↑ 1975年2月11日 毛澤東支持電影《創業》公映. 中國共產黨新聞
* ↑ Yingjie Guo Handbook on Class and Social Stratification in China 2016 - -178347064X Page 112 In Iron Man Wang Jingxi (Tieren Wang Jingxi), a documentary produced in 1964 by China's News and Documentary Studio, workers in the industrial sector were urged to learn from the leadership and heroism of worker Wang Jinxi, the 'Iron ...
* ↑ Børge Bakken The Exemplary Society 2000 0198295235 Wang Jinxi, the 'iron man' (tieren), was one of the most used models of socialist construction in the 1960s. See also Leslie W. Chan, The Taching Oilfield: A Maaist Model of Economic Development, Canberra, Australian National University
# Coal Face

Coal Face és un curtmetratge documental britànic de 1935 dirigit per Alberto Cavalcanti. Amb una banda sonora de Benjamin Britten i un poema escrit i narrat per WH Auden, la pel·lícula dona una ullada a la vida d'una comunitat minera de Yorkshire i les condicions de treball perilloses que els miners s'enfronten rutinàriament. La pel·lícula reutilitza en gran manera els vídeos més antics de la gira d'una mina de carbó britànica (1928), que va ser rodada a Barnsley, Yorkshire.

## Referències

* ↑ White, Eric Walter. Benjamin Britten: His Life and Operas. University of California Press, 1970, p. 23–24. ISBN 0-520-01679-3.
* ↑ Thesing, William B.. Caverns of Night: Coal Mines in Art, Literature, and Film. University of South Carolina Press, 2000, p. 120. ISBN 1-57003-352-8.
* ↑ Aitken. Encyclopedia of the Documentary Film. Routledge, 2006, p. 237–238. ISBN 978-1-57958-445-0.
# Conferència d'Ambaixadors

La Conferència d'Ambaixadors dels Principipals Poders Aliats i Associats va ésser una organització interaliada de l'Entente en el període posterior a la fi de la Primera Guerra Mundial.
Creada a París per la Conferència de Spa, més tard va ésser incorporada "de facto" a la Societat de Nacions com un dels seus òrgans de govern. Es va reunir per a jutjar diverses disputes territorials entre estats europeus, notablement els conflictes sobre Zaolzie (entre Polònia i Txecoslovàquia), el conflicte sobre la ciutat de Vílnius (entre Polònia i Lituània) i l'incident de Corfú (entre Itàlia i Grècia). Va deixar d'existir el 1931.

## Referències

* ↑ Pink, Gerhard Paul. The Conference of Ambassadors (Paris 1920-1931) Its History, the Theoretical Aspect of Its Work, and Its Place in International Organization (en anglès). Geneva Research Centre, 1942.
* ↑ Walsh, Ben. Modern world history period and depth studies, 2016. ISBN 978-1-4718-6020-1.
* ↑ Osmańczyk, Edmund Jan. Encyclopedia of the United Nations and international agreements. 3a edició. Nova York: Routledge, 2003, p. 434. ISBN 0-415-93920-8.
# Pilota d'Or 1972

El premi Pilota d'Or 1972, atorgat al millor futbolista europeu de l'any, a criteri d'un panell de periodistes esportius d'arreu dels territoris membres de la UEFA, fou entregat al defensa alemany Franz Beckenbauer el 26 de desembre de 1972. Hi havia 25 votants, procedents d'Àustria, Bèlgica, Bulgària, Txecoslovàquia, Dinamarca, Alemanya Oriental, Anglaterra, Finlàndia, França, Grècia, Hongria, Itàlia, Luxemburg, Països Baixos, Polònia, Portugal, República d'Irlanda, Romania, Unió Soviètica, Espanya , Suècia, Suïssa, Turquia, Alemanya Occidental i Iugoslàvia. Beckenbauer es va convertir en el segon jugador nacional d'Alemanya Occidental i del Bayern de Múnic a guanyar el trofeu després de Gerd Müller (1970).

## Classificació

| Posició | Nom | Club | Nacionalitat | Punts |
| 1 | Franz Beckenbauer | Bayern de Múnic | RFA | 81 |
| 2 | Gerd Müller | Bayern de Múnic | RFA | 79 |
| 2 | Günter Netzer | Borussia Mönchengladbach | RFA | 79 |
| 4 | Johan Cruyff | AFC Ajax | Països Baixos | 73 |
| 5 | Piet Keizer | AFC Ajax | Països Baixos | 13 |
| 6 | Kazimierz Deyna | Legia Varsòvia | Polònia | 6 |
| 7 | Gordon Banks | Stoke City FC | Anglaterra | 4 |
| 7 | Barry Hulshoff | AFC Ajax | Països Baixos | 4 |
| 7 | Włodzimierz Lubański | Górnik Zabrze | Polònia | 4 |
| 7 | Bobby Moore | West Ham United FC | Anglaterra | 4 |
| 11 | Khristo Bónev | Lokomotiv Plovdiv | Bulgària | 3 |
| 11 | Murtaz Khurtsilava | Dinamo Tbilisi | Unió Soviètica | 3 |
| 11 | Gerrie Mühren | AFC Ajax | Països Baixos | 3 |
| 11 | Paul Van Himst | RSC Anderlecht | Bèlgica | 3 |
| 15 | Antal Dunai | Újpest FC | Hongria | 2 |
| 15 | Eusébio | SL Benfica | Portugal | 2 |
| 15 | Sandro Mazzola | Inter de Milà | Itàlia | 2 |
| 18 | Amancio | Reial Madrid | Espanya | 1 |
| 18 | Paul Breitner | Bayern de Múnic | RFA | 1 |
| 18 | Giorgio Chinaglia | SS Lazio | Itàlia | 1 |
| 18 | Dragan Džajić | Estrella Roja de Belgrad | Iugoslàvia | 1 |
| 18 | Johnny Giles | Leeds United FC | República d'Irlanda | 1 |
| 18 | John Greig | Rangers FC | Escòcia | 1 |
| 18 | Johan Neeskens | AFC Ajax | Països Baixos | 1 |
| 18 | Gianni Rivera | AC Milan | Itàlia | 1 |
| 18 | Yevhen Rudakov | FC Dinamo de Kíev | Unió Soviètica | 1 |
| 18 | Marius Trésor | Olympique de Marsella | França | 1 |

## Referències

* ↑ «Palmarès Ballon d'Or - 1972 - Franz Beckenbaueur». France Football, 08-12-2013. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «European Footballer of the Year ("Ballon d'Or") 1972». RSSSF, 01-05-2005. Arxivat de l'original el 18 gener 2009. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «European Footballer of the Year ("Ballon d'Or")». RSSSF, 21-01-2011. Arxivat de l'original el 16 gener 2009. [Consulta: 31 març 2015].

## Enllaços externs

* France Football Web oficial
# Corpus Inscriptionum et Monumentorum Religionis Mithriacae

Corpus Inscriptionum et Monumentorum Religionis Mithriacae (o CIMRM) és una col·lecció de dos volums d'inscripcions i monuments relacionats principalment amb els Misteris de Mitra. Va ser compilat per Maarten Jozef Vermaseren i publicat a La Haia per Martinus Nijhoff, 1956, 1960 en 2 volums. La publicació va ser patrocinada per l'Acadèmia Reial Flamenca (KVAB), i l'Organització Holandesa per a la Investigació Pura (NWO). Es basa en una obra anterior del mateix títol de 1947 que va començar com a entrada en un concurs organitzat pel Departament de Belles Arts i Literatura de l'Acadèmia Flamenca.
Es considera «una obra indiscriminant», amb «una ziga-zaga topogràfic imprevisible», però segueix sent indispensable per al seu accés a la gran part de l'evidència arqueològica. Encara que ara té 58 anys, no s'ha publicat cap corpus actualitzats des de Vermaseren, i el CIMRM continua sent el catàleg estàndard de referència d'inscripcions i monuments dels Misteris de Mitra.
Entre 1960 i el moment de la seva mort el 1990, Vermaseren havia acumulat una quantitat substancial de material per a un tercer volum del CIMRM. Després de la seva mort, aquesta col·lecció es va traslladar a un erudit holandès, i es va perdre el rastre del material. L'agost de 2004, Richard Gordon va publicar una crida a la pàgina web d'Electronic Journal of Mithraic Studies, sol·licitant informació sobre el parador del material.

## Referències

* ↑ Vermaseren, 1956, p. iv.
* ↑ Vermaseren, 1956, p. vii.
* ↑ Daniels, 1975, p. 249.
* ↑ Gordon, 1994, p. 460.
* ↑ Gordon, 1994, p. 459, n. 2.
* ↑ Clauss, 2000, p. xix.
* ↑ Gordon, 2004.

## Bibliografia

* Clauss, Manfred. The Roman Cult of Mithras: The God and His Mysteries. Nova York: Routledge, 2000. .
* Daniels, Charles M. «The role of the Roman army in the spread and practice of Mithraism». A: Mithraic Studies: Proceedings of the First International Congress of Mithraic Studies. Manchester UP, 1975, p. II.459–474. .
* Gordon, Richard L. «Who worshipped Mithras?». Journal of Roman Archaeology, 7, 1994, p. 459–474..
* Gordon, Richard L. «CIMRM Supplement». Electronic Journal of Mithraic Studies, IV, 2004..
* Nock, Arthur Darby «Vermaseren's Corpus Religionis Mithriacae I». Gnomon, 30, H.4, 1958, p. 291–295..
* Vermaseren, M. J.. Corpus inscriptionum et monumentorum religionis mithriacae. The Hague: Martinus Nijhoff, 1960. .

## Enllaços externs

* «Catalog of Monuments». A: roger-pearse.com. .
# Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències

L'Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències, en anglès: American Academy of Arts and Sciences, és un centre de recerca científica independent que porta estudis multidisciplinaris sobre problemes complexos i emergents. Els membres d'aquesta acadèmia són líders en les seves disciplines acadèmiques, de les arts, els negocis i els assumptes públics. És una de les societats erudites més antigues dels Estats Units. Va ser fundada el 1780 durant la Revolució americana per John Adams, John Hancock, James Bowdoin, Andrew Oliver i altres pares fundadors dels Estats Units. Entre els seus membres figuren Benjamin Franklin, George Washington, Thomas Jefferson, Johann Gottfried Eichhorn i Alexander Hamilton. Té la seu a Cambridge, Massachusetts, en un edifici dissenyat per Kallmann McKinnell and Wood. Promociona conferències, organitza projectes de recerca i publica una revista anomenada Daedalus. Té uns 4.000 membres i 600 membres honoraris estrangers. Entre els seus membres hi ha 200 persones amb premi Nobel.
La pertinença a l'acadèmia s'aconsegueix mitjançant una petició, revisió i procés d'elecció. El diari trimestral de l'acadèmia, Dædalus, està publicat per la MIT Press en nom de l'acadèmia, L'acadèmia també duu a terme polítiques públiques multidisciplinàries recerca. Laurie L. Patton esdevindrà presidenta de l'Acadèmia el gener de 2025.

## No s'ha de confondre amb

* United States National Academy of Sciences
* Academy of Motion Picture Arts and Sciences
* Acadèmia Americana de les Arts i les Lletres
* American Association for the Advancement of Science
* World Academy of Art and Science
* National Academy of Recording Arts and Sciences

## Referències

* ↑ Kershaw, G. E. (2014). Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències. A M. Spencer (Ed.), L'enciclopèdia de Bloomsbury de la Il·lustració americana. Londres, Regne Unit: Bloomsbury.
* ↑ «Yale Faculty Nomenat a l'Acadèmia Americana d'Arts i Ciències». Universitat de Yale. Arxivat de l'[http: //news.yale.edu/2004/05/04/yale-faculty-named-american-academy-arts-and-sciences original] el 18 de setembre de 2016.
* ↑ «Members | American Academy of Arts and Sciences» (en anglès). [Consulta: 4 gener 2025].
* ↑ «Estatuts de l'Acadèmia - American Acadèmia de les Arts i les Ciències». Arxivat de l'original el 2 de juny de 2017. [Consulta: 6 juny 2017].
* ↑ «Quant a l'Acadèmia». Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències. Arxivat de l'original el 2 de setembre de 2012. [Consulta: 11 setembre 2012].< /ref> i és d'accés obert des del gener de 2021.<ref>«/ Dædalus, Journal of the American Academy of Arts & Sciences, arriba a un públic ampliat mitjançant l'accés obert». The MIT Press. [Consulta: 28 novembre 2023].
* ↑ «Our Work». American Academy of Arts & Sciences.
* ↑ «S'anuncia a Laurie L. Patton com a propera presidenta de l'Acadèmia | Acadèmia Americana de les Arts i les Ciències». www.amacad.org, 02-05-2024. [Consulta: 26 juny 2024].
# Brainerd International Raceway

El Circuit de Brainerd (en anglès, Brainerd International Raceway) és un circuit de curses situat a prop de Brainerd, Minnesota. Inaugurat el 1968 amb el nom de Donnybrooke Speedway, el circuit va patir un canvi de nom en canviar de mans el 1973. El recinte inclou un autòdrom de vora 5 km de longitud (amb un traçat alternatiu de només 4 km anomenat Competition Course), una recta per a curses d'acceleració ("dragsters") i una pista de kàrting.
El circuit de Brainerd acull els Campionats de la NHRA (National Hot Rod Association). Anteriorment s'hi havien disputat curses de les IndyCar Series de l'USAC i del Campionat del Món de Superbike.

## Configuracions del traçat

* Brainerd International Raceway (1968–actualitat)
* Brainerd Competition Course (2008–actualitat)

## Referències

* ↑ «World Stadiums - Stadiums in the United States :: Minnesota» (en anglès). worldstadiums.com. Arxivat de l'original el 2015-01-10. [Consulta: 2 desembre 2014].
* ↑ Burgess, Phil. «Brainerd: Celebrating 50 years of racing» (en anglès). nhra.com, 24-08-2018. [Consulta: 13/10/2018)].
* ↑ «Brainerd International Raceway» (en anglès). champcarstats.com.

## Enllaços externs

* Brainerd International Raceway - Lloc web oficial (anglès)
# Dolceacqua

Dolceacqua (Dussàiga en llengua ligur) és un municipi italià de 2078 habitants a la província de Imperia, situat en els marges de la ciutat de Ventimiglia i de la seva conurbació. Es troba a uns 120 quilòmetres al sud-oest de Gènova i al voltant de 35 km a l'oest de la capital provincial, a la frontera amb França.
Dolceacqua limita amb els següents municipis: Airole, Apricale, Breil-sud-Rosegui (França), Camporosso, Isolabona, Perinaldo, Rocchetta Nervina, Sant Biagio della Cim, i Ventimiglia.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució de Dolceacqua entre 1861 i 2011

## Geografia

Dolceacqua és un típic poble medieval a la vall del riu Nervia, al llarg del torrent homònim. La part més antiga del municipi està dominada pel Castell dels Doria i anomenada pels habitants Terra (Téra en el dialecte local), posada als peus de la muntanya Rebuffao. La part més moderna, anomenada il Borgo, s'allarga sobre la ribera oposada, al costat de la carretera que recorre la vall.

## Economia

Es conrea la vinya, produint-se vi de taula com el Rossese di Dolceacqua superiore o el Rossese di Dolceacqua. L'últim diumenge de cada mes se celebra un mercat ambulant «bio» en la Piazza Pare Giovanni Mauro de Dolceacqua.
# Circuit d'Albacete

El Circuit d'Albacete és un circuit de curses situat a Albacete, Espanya, que es va inaugurar el 1990. Ha acollit proves de diversos campionats internacionals, tant de motociclisme com d'automobilisme.

## Característiques

La pista principal té una longitud de 3,550 km amb 14 revolts, 8 d'ells a la dreta i 6 a l'esquerra. La pista també es pot configurar en dos traçats més: un circuit de 2,237 km de llarg amb 8 revolts, 5 a la dreta i 3 a l'esquerra, i un circuit curt d' 1,336 km amb 6 revolts, 5 a la dreta i 1 a l'esquerra.

## Competicions

El circuit va acollir el Campionat del Món de Superbike del 1992 al 1999; de les 16 curses d'aquest campionat celebrades a Albacete, el pilot que més en va guanyar va ser Carl Fogarty, amb sis victòries. A més d'aquesta competició, el circuit ha acollit proves internacionals de motociclisme com ara el Campionat del Món de resistència, el Campionat del Món de sidecars i el Campionat d'Europa de motociclisme, així com proves de camions, entre elles el Campionat d'Europa.
Pel que fa als campionats nacionals, al circuit s'han organitzat curses de diverses categories, entre les quals destaquen el campionat d'Espanya de Fórmula 3 i el Campionat d'Espanya de Motociclisme de Velocitat (CEV).

## Historial del traçat

* Traçat principal (1990–2014)
* Traçat principal (2015-actualitat)

## Referències

* ↑ «Inaugurado el Circuito de Albacete» (en castellà). Mundo Deportivo, 15-07-1990.
* ↑ «Los albaceteños ‘reestrenarán’ el Circuito» (en castellà). circuitoalbacete.es. [Consulta: 14 novembre 2015].
* ↑ «FIM CEV Repsol Albacete 2-3/7/2016 Race 1 Superbike» (en anglès), 03-07-2016. [Consulta: 18 novembre 2022].
* ↑ «2004 Spanish F3 Albacete (Race 1)» (en anglès), 25-04-2004. [Consulta: 17 juliol 2022].
* ↑ «FIM CEV Repsol Albacete 12-13/10/2019 Race 1 Moto2» (en anglès), 13-10-2019. [Consulta: 18 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Circuit d'Albacete - Lloc web oficial (castellà)