OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Louis Auguste Théodore Pein

Louis Auguste Théodore Pein (Illa (Rosselló), 30 de juny de 1867, Acq, Pas-de-Calais, 10 de maig de 1915) fou un militar nord.català, mort en combat durant la Primera Guerra Mundial.

## Biografia

Louis Auguste Théodore Pein era el fill del coronel francès Louis Auguste Théodore Pein i de Mélanie Esquerré. Ingressà voluntari a l'exèrcit francès el 1887, i el 189 va sortir de l'Escola Especial Militar de Saint-Cyr (promoció Tombouctou 1887-1889) amb el grau de sotstinent del 106è Regiment d'Infanteria. El 1891 ascendiria a tinent i el 1893 fou destinat al 2n dels batallons d'infanteria lleugera d'Àfrica, destinat a Algèria de 1893 a 1895. El 1898 fou ascendit a capità.
El 29 de desembre de 1899 va rebutjar victoriosament un atac dels ksourians a la Kasbah d'In Salah. Destinat a les regions saharianes de 1897 a 1903. El 1906 va ser condecorat com a oficial de la Legió d'Honor, llavors era el comandant sènior del cercle de Mecheiria.
En esclatar la Primera Guerra Mundial fou nomenat comandant de la 1a brigada de la Divisió Marroquina. Ferit a Carency el 9 de maig, va morir el dia 10 a l'ambulància d'Acq. Descansa al seu poble natal del Rosselló.

## Distincions

* Cavaller de la Legió d'Honor el 1900.
* Oficial de la Legió d'Honor el 1906.

## Referències

* ↑ «Louis, Auguste, Théodore Pein» (en francès). Mémoire des hommes. Ministeri de Defensa de França. [Consulta: 28 octubre 2017].
* ↑ Gabriel Garçon, Bajończycy-les Bayonnais Les Volontaires polonais dans la Légion étrangère, Les éditions Nord Avril, 2017.

## Enllaços externs

* Cote LH/2081/22 a la Base Léonore, Ministeri de Cultura de França
# Louisfert

Louisfert (en bretó Lufer) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 847 habitants. Limita amb Châteaubriant, Erbray, Moisdon-la-Rivière, Issé, Saint-Vincent-des-Landes i Saint-Aubin-des-Châteaux.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 507 | 556 | 606 | 766 | 817 | 796 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1977-1984 | Pierre Boucherie |
| 1984-1989 | Roger Lerat |
| 1989-2008 | Michel Ledevin |
| 2008- | Alain Guillois |
# Luis Crisol Lafront

Luis Crisol Lafront (Vélez-Rubio, 18 de juliol de 1948) és un polític espanyol, senador designat per les Corts Valencianes en la X i XI legislatures.

## Biografia

Va cursar l'educació primària i el batxillerat a la seva ciutat natal. De 1977 a 1982 fou corresponsal del Diario Línea de Múrcia. L'any 1981 es traslladà a Elx juntament amb la seva família, i va desenvolupar la seva vida professional en la multinacional Freixenet, on va ocupar diversos càrrecs executius.
En 1998 va ser nomenat Reial Cavaller de la Reial Orde de la Dama i en 2005, que li va imposar la seva medalla d'Or, a causa de la tasca de divulgació de la cultura il·licitana.
L'octubre de 2013 es va integrar en el partit Ciutadans-Partit de la Ciutadania on ha estat Subdelegat territorial de la formació en la província d'Alacant. En les eleccions a les Corts Valencianes de 2015 va ser el sisè en la candidatura de la circumscripció d'Alacant. Posteriorment el 23 de juliol de 2015, va ser designat senador per les Corts Valencianes. Ha estat nomenat portaveu de la Comissió d'Incompatibilitats del Senat d'Espanya.

## Referències

* ↑ El senador Luis Crisol a La Opinión de Almería
* ↑ Fitxa del Senat
# Luis Manglano Palencia

Luis Manglano Palencia (València, 30 de gener de 1864 - 14 de març de 1937) fou un aristòcrata i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Fill de José Pedro Vich (abans José Pedro Manglano Ruiz), baró de Llaurí i de Vallvert, a la mort del seu pare en 1900 heretà el primer títol. L'u de juliol de 1891 es casà amb Josefa Cucaló de Montull Cubells, filla del baró de Terrateig. Fou pare de Joaquín Manglano Cucaló de Montull, hereu del seu títol i futur baró de Càrcer.
Ingressà a l'exèrcit i arribà al grau de tinent de l'arma de cavalleria. Fou nomenat majordom de setmana del rei Alfons XIII, qui també li atorgà la Gran Creu d'Isabel la Catòlica.
Militant del Partit Conservador (fracció d'Antoni Maura i Montaner), fou elegit diputat pel districte de Nules a les eleccions generals espanyoles de 1916.

## Referències

* ↑ Luis Manglano Palencia a geneall.net
* ↑ VV.AA. «Los Manglano», a Anales de la Real Academia Matritense de Heráldica y Genealogía IX (2005-2006).
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Luis Sáez Larumbe

Luis Sáez Larumbe (Sant Sebastià, 7 de gener de 1920 -) fou un militar basc, que ocupà el càrrec de capità general de diverses regions militars d'Espanya.
Després dels acords amb els Estats Units de 1953, fou un dels primers militars espanyols que va fer cursos als Estats Units. En 1972 va ser nomenat agregat militar a les ambaixades espanyoles a Bèlgica i als Països Baixos. Després fou cap del Regiment d'Infanteria Mecanitzada "Asturias 31" i cap de la Brigada Mecanitzada n. 11. En 1981 fou nomenat subinspector de les tropes de la IV Regió Militar i governador militar de Barcelona, fins que en setembre del mateix 1981 fou nomenat comandant general de Melilla. El 5 de maig de 1983 fou nomenat capità general de la V Regió Militar, amb seu a Saragossa, però el 7 de novembre de 1983 deixà el càrrec quan fou nomenat capità general de la IV Regió Militar (Capità general de Catalunya) El novembre de 1984 va passar a la situació B i el seu successor seria capità general d'una nova regió militar que englobaria les antigues capitanies de Barcelona i Saragossa. El 13 de setembre de 1985 fou nomenat director del Museu de l'Exèrcit.

## Referències

* ↑ Sáez Larumbe, nuevo capitán general de Zaragoza, ABC, 7 de maig de 1983
* ↑ El regreso a los cuarteles: militares y cambio político en España (1976-1981) - Capítulo 4 - Antecedentes de la reforma: las elites militares favorables a la reforma (1953-1976), RESDAL
* ↑ El general Sáez Larumbe, nombrado comandante general de Melilla, El País, 30 de setembre de 1981
* ↑ REAL. DECRETO 2140/1984 de 29 de noviembre por el que. se propone el pase al grupo de Destino de Arma o Cuerpo del Teniente general del Ejército don Luis Saez Larumbe.
* ↑ Real Decreto 1348/1983, de 23 de mayo, por el que se nombra Capitán General de la Quinta Región Militar al Teniente General del Ejército don Luis Sáez Larumbe.
* ↑ "El Ejército ha de ser un baluarte del Estado de derecho", afirma el general Sáez Larumbe, El País, 6 de desembre de 1983
* ↑ Un general destinado en la OTAN, previsible nuevo capitán general de Cataluña, El País, 22 de novembre de 1984
* ↑ Real Decreto 1689/1985, de 13 de septiembre, por el que se nombra director del Museo del. Ejército al Teniente General del Ejército don Luis Sáez Larumbe
# LÁPIZ

LÁPIZ Revista Internacional de Arte, més coneguda com a LÁPIZ, és una revista quatrimestral d'art contemporani fundada el 16 de desembre de 1982 per José Antonio López. Es distribueix de manera bilingüe, en castellà i en anglès, a Europa i Llatinoamèrica i actualment n'és un referent en aquest sector cultural. L'actual directora és Vivianne Loría. Forma part de l'Associació de Revistes Culturals d'Espanya (ARCE).
Malgrat no considerar-se una revista especialitzada en el sentit estricte, els seus continguts estan dirigits tant a un sector especialitzat com al públic general. La seva línia editorial està centrada en l'anàlisi, la revisió i la difusió de l'art contemporani a Espanya i a nivell internacional. La publicació també compta amb números especials o monogràfics dedicats a estudiar temes o situacions concretes.

## Referències

* ↑ Loría, Vivianne «Entrevista al fundador de LAPIZ». LÁPIZ.
* ↑ LÁPIZ Revista Internacional de Arte a revistasculturales.com
* ↑ LAPIZ a a360grados.net
* ↑ «Lápiz: Revista Internacional de Arte». GASTV, 01-05-2016.

## Enllaços externs

* LÁPIZ pàgina web de la revista
«Obra de LÁPIZ» a Dialnet.
* LAPIZ a facebook
# Càrcinos el Jove

Càrcinos (en grec antic: Καρκίνος, llatí: Carcĭnus) fou un poeta tràgic de l'antiga Grècia del segle iv aC. Era fill de Xènocles d'Atenes i net de Càrcinos el Vell, també dramaturgs. No s'ha conservat cap obra seva.
Segons Diògenes Laerci, va passar gran part de la seva vida a la cort de Dionisi II el Jove de Siracusa. Aquesta afirmació coincideix amb el que diu la Suda, que Càrcinos, fill de Xènocles, va viure entorn de l'any 380 aC.
El primer festival on consta que competí són les Lenees del 376 aC, i va guanyar la seva primera victòria a les Grans Dionísies del 372 aC. En total, consten deu victòries en certàmens de teatre.
La Suda li atribueix 160 tragèdies, però només es conserven fragments de drames indeterminats i el títol de nou: Àlope, Aquil·les, Tiestes, Sèmele, Amfiarau, Medea, Èdip, Tereu i Orestes. Aquestes obres les citen Aristòtil, Ateneu de Nàucratis, Estobeu i Foci; també l'esmenten altres autors com Lísies i Menandre. Respecte al seu estil, Foci diu també que l'expressió poemes de Càrcinos (Καρκίνου ποιήματα) significava 'poemes obscurs', en referència a l'estil de Càrcinos, i Ateneu de Nàucratis confirma que la seva poesia era d'una obscuritat estudiada. Pels fragments conservats no es pot demostrar aquesta afirmació; el seu estil s'assembla al d'Eurípides.
Sembla que el seu fill, Xènocles el Jove, també fou dramaturg.

## Referències

* ↑ Hornblower & Spawforth, S., A. (eds). «Carcinus (2)». A: Oxford Classical Dictionary. Oxford University Press, p. 279.
* ↑ 1.Carcinus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 612
# Magatzem Cortès i Colomer

El Magatzem Cortès i Colomer, o simplement Magatzem Cortès, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental) situat a la placeta de la Font Trobada, fent cantonada amb el Raval de Montserrat, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici públic entre mitgeres amb dues façanes, fent xamfrà d'angle obtús. Consta de planta baixa i pis, encara que la gran alçada dels sostres li dona més volum. La façana principal, que dona a la placeta, és simètrica i té una tribuna central de gran superfície, feta amb ferro i vidre. Tot l'edifici té una gran riquesa ornamental de llenguatge eclèctic.

## Història

L'edifici es va construir l'any 1897 per allotjar-hi un magatzem de teixits, anomenat Cortès i Prat. Al cap de tres anys allotja el Magatzem Cortès i Colomer, nom amb què és conegut tradicionalment des de llavors. El 1906 es va transformar en el Cafè Condal. Al mateix edifici hi havia també l'Ars Lucis, un teatre i cinema en què es van representar espectacles de 1906 a 1907, sota la direcció de Joaquim Vancells. El cafè va tancar les portes el 2 de desembre de 1925. Anys després l'edifici va passar a allotjar la Unió Comercial i Industrial, una de les dues patronals de la ciutat, juntament amb l'Institut Industrial, que el 1978 es van fusionar en l'actual Confederació Empresarial Comarcal de Terrassa (CECOT).

## Referències

* ↑ «Magatzem Cortès i Colomer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2014].
* ↑ «La placeta de la Font Trobada i el “Cafè Condal”». Records de Terrassa: Recull de vivències i records de la ciutat de Terrassa. [Consulta: 24 setembre 2014].
* ↑ «Història i espais». CECOT. Arxivat de l'original el 19 d’agost 2014. [Consulta: 24 setembre 2014].

## Enllaços externs

* «Antic magatzem Cortés i Colomer». Pobles de Catalunya: Guia del patrimoni històric i artístic dels municipis catalans.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Magatzem Font Batallé

L'antic Magatzem Font Batallé és un edifici industrial del centre de Terrassa (Vallès Occidental) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta triangular situat a la confluència de la placeta de Saragossa amb el carrer de Sant Llorenç. Està format per planta baixa i un pis.
Les finestres, rectangulars, ocupen pràcticament la totalitat del mur i es distribueixen compositivament en grups separats per bandes verticals. Hi ha dos balcons al primer pis, l'un al damunt de la porta d'accés principal, que dona a la plaça, i l'altre a la cantonada, amb el voladís arrodonit.

## Història

El magatzem és una construcció de l'any 1910 segons el projecte de Melcior Vinyals. Pertanyia al propietari tèxtil Pere Font i Batallé, la fàbrica del qual encara es conserva al carrer del Doctor Cabanes, remodelada com a edifici d'habitatges.
L'antic magatzem actualment allotja unes oficines del BBVA, anteriorment de la Caixa de Terrassa.

## Referències

* 1 2 «Magatzem Font Batallé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Malla (tèxtil)

Una malla consisteix en teixit permeable de fils o de bagues connectats entre si, de metall, de fibra tèxtil o d'un altre tipus de material dúctil o flexible. Una malla és similar a una teranyina o xarxa, pel fet que té molts fils lligats o entrellaçats. Des de l'època romana i fins a l'alta edat mitjana la malla de ferro era utilitzada per fabricar ausbergs, per tal de donar flexibilitat a l'arnès. Aplicacions contemporànies són, entre d'altres, els fons de garbells, entre les dues capes del vidre armat, per fer vestits de protecció, per fer tanques o encara la malla metàl·lica electrosoldada utilitzada per a armar capes de formigó.
Malla significa també cada punt d'un tricot metàl·lic o tèxtil. Així, en el gènere de punt el teixit es fa per un fill transversal o diversos fills longitudinals connectats per bagues o malles.

## Vegeu també

* Xarxa (tèxtil)
* Tela metàl·lica
* Gasa
* Tul

## Referències

* ↑ Rosel Leon, Miguel. «Los generos de punto». A: El vendedor analista en el sector textil (en castellà). Editorial Visión Libros, p. 38-39. ISBN 9788498868920 [Consulta: 12 juny 2011].
* ↑ «Malla (tèxtil)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Molera i Solà, Pere; Cruells Cadevall, Montserrat; Llorca i Isern, Núria; Viñals Olià, Juan. «Reciclatge». A: Construcció industrial. Introducció i conceptes bàsics. Universitat Politècnica de Catalunya, 2004, p. 436. ISBN 9788498800555.
* ↑ Casals Casanova, Miquel; Roca Ramon, Xavier. Ciència dels materials. 2a ed.. Edicions Universitat Barcelona, 2011, p. 190. ISBN 9788447535125.
* ↑ Enrech, Carles. «2.5 La indústria del gènere de punt». A: El pla contra la muntanya. La crisi de la indústria tèxtil del pla i la colonització fabril de la muntanya (1874-1904). Universitat de Lleida, p. 48. ISBN 9788484095620.
Viccionari
# Manuel Delgado y Zuleta

Manuel Delgado y Zuleta (Utrera, Andalusia, 14 de maig de 1842 — Sevilla, 28 d'agost de 1915) fou un militar i polític andalús, diputat a Corts, senador vitalici i Capità General de Catalunya. Fill d'Antonio María Delgado Fernández de Castañeda i Josefa María Teresa Zuleta de Reales García-Beato. originaris d'Antequera. El seu germà José María fou el fundador de les bodegues Delgado Zuleta, proveïdors oficials de vi a la Casa Reial a finals del segle xix.

## Biografia

El 1857 ingressà com a cadet al Regiment d'Infanteria d'Albuera. Participà en la guerra d'Àfrica i en 1860 fou ascendit a tinent. En 1868 fou ascendit a capità i destinat a Aragó i a Catalunya, on va combatre a la tercera guerra carlina, concretament a Mura i Perafita. En 1872 fou ascendit a comandant i en 1873, pels mèrit en combatre la rebel·lió cantonal a Andalusia, fou ascendit a tinent coronel. Després dels combats contra els carlins a Navarra i Àlaba en 1874 fou ascendit a coronel. Després de la guerra carlina va romandre com a part de l'exèrcit d'ocupació a Navarra i en 1878 fou ascendit a brigadier.
Membre del Partit Conservador, fou elegit diputat pel districte d'Utrera a les eleccions generals espanyoles de 1879, 1884 i 1891, però en ser ascendit a general de divisió en 1891 renuncià al seu escó. De març a juliol de 1887 fou Secretari de la Direcció General d'Infanteria, després governador militar de Córdova. De 1891 a 1893 fou destinat a Puerto Rico i en 1895 governador militar de la província de Sevilla. En 1898 va ascendir a tinent general i entre 1898 i 1899 fou Capità General de Canàries.
En 1899 fou nomenat ap de la Casa Militar de la reina Regent. Després fou Capità general de Catalunya en dues ocasions, el 1899-1901 i el 1903-1905, i des del seu càrrec va participar activament en la repressió del moviment anarquista a Catalunya. Des de 1903 fins a la seva mort fou senador vitalici.

## Referències

* ↑ «Manuel Delgado y Zuleta». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Manuel Delgado Zuleta a genallnet
* ↑ Delgado Zuleta Arxivat 2018-05-09 a Wayback Machine. a vinosdeespanaunapasion.com
* ↑ Don Manuel Delgado Zulueta a El Correo Militar, 17 de setembre de 1900
* ↑ DELGADO Y ZULETA, MANUEL, Índex històric del Congrés dels Diputats
* ↑ Cronología Capitanes generales de Canarias
* ↑ Nomenament de capità general de Catalunya
* ↑ Manuel Delgado Zuleta al web del Senat
# Manuel González Alba

Manuel González Alba (Valls, 27 d'agost de 1894 - Barcelona, 7 d'octubre de 1934) fou un polític, editor i pedagog català.

## Biografia

Era fill de Maximino González i González professor d'instrucció primària natural d'Ítrabo i de Soledat Alba i Matas natural de Barcelona. Anà a estudiar a Marsella, però en esclatar el 1914 la Primera Guerra Mundial tornà a Barcelona, on fou professor de català i col·laborador de Pompeu Fabra, qui li havia confiat els cursos superiors de llengua catalana a l'Associació Protectora de l'Ensenyança Catalana. També col·laborà amb Jordi Arquer en diverses publicacions de l'Ateneu de Gràcia, que es proposava la formació cultural de la classe treballadora. Així, va col·laborar amb Joan Abellà Pallàs en la formació d'adults per a pagesos i treballadors.
A Valls fundà les Edicions de l'Arc de Barà, on publicà obres de caràcter socialista. Edita la primera traducció al català de 'El manifest comunista' (1930) Arxivat 2018-11-30 a Wayback Machine..
El 1927 fou empresonat pels fets de Prats de Molló i des del 1931 milità al Bloc Obrer i Camperol, i més tard a Estat Català-Partit Proletari. Juntament amb Jaume Compte i Canelles i Amadeu Bardina, va morir als locals del CADCI de la Rambla de Santa Mònica de Barcelona, a quarts d'una de la matinada, arran dels fets del sis d'octubre.
És mencionat per Joan Sales i Vallès a les Cartes a Màrius Torres. Era casat amb la filla de l'impressor vallenc Eduard Castells, Maria Castells i Roca, i un dels seus fills fou Vicenç de Paül González i Castells, diputat al Parlament per Convergència i Unió.

## Referències

* ↑ «Manuel González Alba». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Baptismes (1889-1897). Pàg.558. Imatge 563». A.H.A.T. Valls. Parròquia de Sant Joan Baptista. [Consulta: 9 desembre 2020].
* ↑ «Un deixeble de Pompeu Fabra». Ara.cat, 07-10-2018. [Consulta: 29 novembre 2018].
* ↑ Mayayo Artal, Andreu; Martínez de Sas, María Teresa (coord.); Pagès i Blanch, Pelai (coord.). Diccionari biogràfic del moviment obrer als països catalans. L'Abadia de Montserrat, 2000, p. 30–31. ISBN 978-84-8415-243-9 [Consulta: 21 setembre 2018].

## Enllaços externs

* Homenatge a Manuel González Alba Arxivat 2008-05-19 a Wayback Machine.
* Tret de marxists.org (amb llicència GFDL).
* Manuel González i Alba per Josep Maria Solé i Sabaté.
# Manuel Gómez de Pablos

Manuel Gómez de Pablos (Sant Sebastià, 1922 – Madrid, 5 de juny de 2012) fou un empresari espanyol.

## Trajectòria

Va estudiar a l'Instituto Escuela, que depenia de la Institución Libre de Enseñanza. Doctorat en enginyeria de camins. En 1951 començà a treballar a Cimentaciones Especiales, ocupant càrrecs de responsabilitat a Espanya i Amèrica Llatina. El 1968 va ser nomenat director del Servei Geològic del Ministeri d'Obres Públiques i Urbanisme d'Espanya. De 1970 a 1974 fou nomenat Director general d'Obres Hidràuliques. En 1978 va tornar al sector privat com a director general d'Iberduero, de la que el maig de 1981 en fou nomenat president, càrrec que ocupà fins a 1991. De 1986 a 1997 va compatibilitzar el càrrec amb la presidència del consell d'administració de Patrimoni Nacional. Durant la seva gestió es va reobrir al Monestir de les Descalzas Reales de Madrid, i es va concloure la informatització de l'inventari dels béns mobles històrics espanyols.
També va ser membre del Patronat del Museu del Prado, de la Fundació Xavier Zubiri, de la Fundació Príncep d'Astúries i vocal de l'Associació d'Amics de la Residència d'Estudiants. El 1989 a 1990 va substituir Íñigo de Oriol en la presidència de UNESA (patronal de les companyies elèctriques). El setembre de 1992 fou nomenat president del Consell Mundial de l'Energia i president d'honor d'Iberdrola.
Entre altres guardons ha rebut el Premi Juan Lladó (1989), la Medalla d'Or al Mèrit en el Treball (2011) i les grans creus al Mèrit Agrícola (1971), del Departament de Salut Pública (1972), del Mèrit Turístic (1972) i del Mèrit Civil (1974), i l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Referències

* ↑ Manuel Gómez de Pablos, presidente de honor de Iberdrola, obituari a El País
* ↑ Fallece Manuel Gómez de Pablos, presidente de honor de la eléctrica Iberdrola obituari a El Mundo

## Enllaços externs

* Notícies sobre Manuel Gómez de Pablos a El País
# Manuel Kindelán y de la Torre

Manuel Kindelán y de la Torre (Santiago de Cuba, 25 de maig de 1864 - ?) fou un advocat i polític espanyol, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Membre del Partit Liberal dins el sector liberal demòcrata de Manuel García Prieto, fou diputat pel districte de Tortosa primer (1905) i pel de Roquetes després a les eleccions generals espanyoles de 1910, 1914, 1916, 1918, 1919, 1920 i 1923. El 1923 va rebre la Gran Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Manuel Latre Huarte

Manuel Latre Huarte (Casp, 13 de gener de 1789 – Ciudad Rodrigo, 5 d'octubre de 1840) va ser un polític i militar espanyol, ministre durant la minoria d'Isabel II d'Espanya.
Oncle del jurista José Latre y Aínsa, va fer la carrera militar i arribà al grau de brigadier. Va donar suport al pronunciament de Rafael del Riego i a les Corts de 1821 fou elegit diputat pel regne d'Aragó, alhora que el nomenaren cap polític de Galícia. D'agost a setembre de 1835 fou Capità general d'Aragó.
Durant la primera guerra carlina va lluitar juntament amb Baldomero Espartero en el setge de Bilbao de 1835. El març de 1838 va substituir Josep Carratalà com a Ministre de Guerra en el govern del comte d'Ofalia, i després continuà durant uns mesos en el govern del duc de Frías.

## Referències

* ↑ Manuel de Latre y Huarte a geneall.net
* ↑ «Latre y Aísa, Juan». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ PDF Francisco Baltar Rodríguez Los Capitanes Generales de Aragón entre 1823 i 1833, p.24-26
* ↑ Manuel de Latre a xtec.es

## Enllaços externs

* Manuel de Latre y Huarte, Real Academia de la Historia