OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Matteo Montaguti

Matteo Montaguti (Forlì, Forlì-Cesena, Emília-Romanya, 6 de gener de 1984) és un ciclista italià, professional des del 2008. Actualment corre a l'equip AG2R La Mondiale.
Abans de passar al professionalisme va destacar com a pistard, aconseguint notables resultats en campionats italians i europeus.
En carretera destaca la victòria al Giro de la Província de Reggio de Calàbria de 2010.

## Palmarès en pista

* 2005
** Campió d'Itàlia de puntuació
* 2007
** Campió d'Itàlia de persecució per equips

## Palmarès en ruta

* 2007
** Campió d'Itàlia en ruta amateur
* 2010
** 1r al Giro de la Província de Reggio de Calàbria i vencedor d'una etapa
* 2012
** Vencedor de la Classificació de la muntanya al Critèrium Internacional
** Vencedor de la Classificació de la muntanya a la Volta a Suïssa
* 2017
** Vencedor d'una etapa al Tour dels Alps

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2009. 143è de la classificació general
* 2011. 77è de la classificació general
* 2012. 81è de la classificació general
* 2014. 44è de la classificació general
* 2015. 54è de la classificació general
* 2016. 19è de la classificació general
* 2017. 51è de la classificació general
* 2018. 42è de la classificació general
* 2019. 53è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2011. 76è de la classificació general
* 2012. 72è de la classificació general
* 2013. No surt (11a etapa)
* 2015. 41è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 2014. 66è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Rogue River (ciutat)

Rogue River és una ciutat al Comtat de Jackson (Oregon). Segons el cens del 2000 tenia 1.847 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000 Rogue River tenia 1.847 habitants, 902 habitatges, i 484 famílies. La densitat de població era de 735,2 habitants per km².
Dels 902 habitatges en un 19,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 41,1% hi vivien parelles casades, en un 9,5% dones solteres, i en un 46,3% no eren unitats familiars. En el 41,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 29,9% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,03 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,74.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20% tenia menys de 18 anys, un 6,1% entre 18 i 24, un 18,9% entre 25 i 44, un 21,3% de 45 a 60 i un 33,6% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 50 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 73,8 homes.
La renda mediana per habitatge era de 23.419$ i la renda mediana per família de 34.583$. Els homes tenien una renda mediana de 32.115$ mentre que les dones 20.764$. La renda per capita de la població era de 16.789$. Aproximadament el 9,9% de les famílies i el 13,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Rogue River». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Rogue River». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Clifford Crowley

Clifford Crowley (Winnipeg, 13 de juny de 1906 - Winnipeg, 27 d'abril de 1948) va ser un jugador d'hoquei sobre gel canadenc que va competir durant la dècada de 1930.
Amb el Winnipeg Hockey Club guanyà l'Allan Cup de 1931. El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Lake Placid, on guanyà la medalla d'or en la competició d'hoquei sobre gel.

## Referències

* ↑ «Cliff Crowley Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 1 d'octubre 2019. [Consulta: 7 abril 2019].
# Lourdes García Sogo

Lourdes García Sogo (València, 1959) és una arquitecta valenciana.

## Biografia

Nascuda el 1959 a València, és professora associada de la Universitat Politècnica de València. Entre els seus projectes hi ha el Centre d'Informació del Metro de València (1994), el Mirador de Pedreguer (1995) i tres estacions de la línia 3 del Metro de València (Machado, Benimaclet i Facultats-Manuel Broseta), que va realitzar juntament amb Carlos Meri Cucart.
També ha dut a terme projectes per a les estacions depuradores d'aigües residuals de Camp de Túria (1993) i Gandia (1996) i les plantes de tractament de residus sòlids urbans de San Román de la Vega, Lleó (2000), Conca (2000) i Villena (2002).
Va ser una de les participants a Sociópolis, Projecte Avançat de Ciutat Social, una proposta d'habitatge col·lectiu a València per a noves unitats familiars. El projecte va quedar paralitzat a causa de la crisi econòmica i la punxada de la bombolla immobiliària.

## Referències

* ↑ «Taller 3». Arxivat de l'original el 2021-09-16. [Consulta: 10 agost 2017].
* ↑ «Centro de Información del Metro de Valencia». [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Sogo Arquitectos (Lourdes García Sogo)». [Consulta: 10 agost 2017].
* ↑ «Mirador en Pedreguer. Alicante». [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ «Estaciones del tranvía L4 y metro L3 Y L5» (en castellà). [Consulta: 10 agost 2017].
* ↑ Capitel, Antón. Guía de arquitectura: España, 1920-2000. Tanais.
* ↑ Jordá Such, Carmen. Arquitectura moderna y contemporánea de la Comunidad Valenciana. ICARO, CTAV.
* ↑ Dauksis Ortolá, Sonia. Historia de la ciudad: recorrido histórico por la arquitectura y el urbanismo de la ciudad de Valencia. Colegio Oficial de Arquitectos de la Comunidad Valenciana.
* ↑ Gausa, Manuel. HiperCatalunya: territorios de exploración. Actar.
* ↑ «Los 36 despachos de arquitectura e ingenierías aspirantes». [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ Alberola, Miquel «Sociópolis plantea un nuevo tipo de ciudad para Valencia en un hábitat solidario». , 26-05-2006 [Consulta: 9 abril 2017].
* ↑ Ortiz, Ana María. «El futuro está en Sociópolis», 21-05-2006. [Consulta: 11 agost 2017].
* ↑ Bullivant, Lucy. Masterplanning futures. Routledge.
* ↑ «Sociópolis, Valencia: Jose Maria Torres Nadal / Sogo Arquitectos». Pasajes de arquitectura y crítica, 49, 2003. ISSN: 1575-1937.
* ↑ «Compromís acusa a Barberá de "dejar abandonado" Sociopolis». , 19 enero 2014 [Consulta: 11 agost 2017].
* ↑ Vázquez, Cristina «Sociópolis estrena huertos urbanos en pleno parón inmobiliario» (en castellà). , 22-05-2012 [Consulta: 16 agost 2017].
* ↑ «Una nueva oportunidad para el PAI de Sociópolis». , 23-03-2017 [Consulta: 17 agost 2017].
# Adriana Calcanhotto

Adriana da Cunha Calcanhotto (Porto Alegre, 3 d'octubre de 1965) és una cantant i compositora brasilera, considerada una de les més importants compositores de la música popular del Brasil contemporani per la varietat d'estils musicals. Recentment va ampliar el repertori amb un àlbum per a nens Adriana Partimpim (2004), que va obtenir un gran èxit i pel qual va ser premiada als Grammy llatins com a millor àlbum infantil. Les seves composicions són variades en estils: samba, bossa nova, funk, rock, pop i balades. També grava cançons que van ser èxits en el seu moment amb nous arranjaments.

## Discografia

| Àlbums d'estudi 1990: Enguiço 1992: Senhas 1994: A Fábrica do Poema 1998: Maritmo 2002: Cantada 2004: Adriana Partimpim 2008: Maré 2009: Partimpim Dois 2011: O Micróbio do Samba 2012: Partimpim Tlês 2019: Margem 2020: Só 2023: Errante En directe 2000: Público 2005: Adriana Partimpim - O Show 2012: Multishow ao Vivo: Micróbio Vivo 2014: Olhos de Onda 2015: Loucura: Adriana Calcanhotto canta Lupicínio Rodrigues 2020: Margem, Finda a Viagem (Ao Vivo) | Videoàlbums 1991: Voz & Violão Ao Vivo 2001: Público 2005: Adriana Partimpim - O Show 2010: Partimpim Dois é Show 2012: Multishow ao Vivo: Micróbio Vivo 2014: Olhos de Onda 2015: Loucura: Adriana Calcanhotto canta Lupicínio Rodrigues 2020: Margem, Finda a Viagem (Ao Vivo) Remixes 2021: Remix Século XXI Recopilatoris 1999: As Melhores 2001: Perfil - Adriana Calcanhotto 2010: Seleção Essencial 2019: Nada Ficou no Lugar |

## Referències

* ↑ «Adriana Calcanhotto - Dicionário Cravo Albin da Música Popular Brasileira» (en portuguès). Dicionário Cravo Albin da Música popular Brasileira. Arxivat de l'original el 2019-07-29. [Consulta: 19 desembre 2018].
* ↑ «Adriana Calcanhoto leva Grammy latino por disco infantil | + Pop» (en portuguès brasiler), 03-11-2006. [Consulta: 19 desembre 2018].
* ↑ «Adriana Calcanhotto» (en portuguès). Instituto Itaú Cultural de Arte e Cultura Brasileiras, 06-08-2016. [Consulta: 6 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial Arxivat 2019-09-25 a Wayback Machine.
* Clic Music Arxivat 2009-02-20 a Wayback Machine.
# Stuart Challender

Stuart David Challender, AO (19 de febrer de 1947 - 13 de desembre de 1991) fou un director d'orquestra australià, conegut particularment per la seva feina amb l'Òpera australiana, l'Elizabethan Sydney Orquestra i l'Orquestra Simfònica de Sydney.

## Referències

* ↑ Rimon, Wendy. «Stuart Challender» (en anglès). Centre for Tasmanian Historical Studies, 2006. [Consulta: 9 abril 2020].
* ↑ Shmith, Michael «Obituary - Stuart David Challender» (en anglès). Age, 14-12-1991, pàg. 16 [Consulta: 9 abril 2020].
* ↑ Divall, Richard «Obituary - Stuart David Challender» (en anglès). Age, 16-12-1991, pàg. 6 [Consulta: 9 abril 2020].
# Kumbia Queers

Kumbia Queers és un grup musical argentí format el 2007 a Buenos Aires. El seu estil és una fusió de punk rock amb cúmbia i música caribenya.

## Trajectòria

El projecte es va gestar el 2007 a partir de la unió de les bandes argentines She-Devils, Happy Makers i la vocalista mexicana Ali Gua Gua de Las Ultrasónicas. Es van ajuntar amb la idea de fer versions d'artistes com The Cure, Madonna, Ramones i Black Sabbath en forma de cúmbia i amb lletres amb temàtica queer, humor, i crítiques amb la societat conservadora i a la violència cap a les dones. Aquell mateix any van editar de forma independent el seu primer treball discogràfic titulat Kumbia nena!.
Amb el seu tercer àlbum el 2012, el grup es va orientar cap a cançons i lletres pròpies. Aquell any, van fer un gira per Europa realitzant un total de 25 concerts en 27 dies.
El 2014, Kumbia Queers van ser convidades al festival SXSW, realitzant una gira pels Estats Units d'Amèrica. L'estiu de 2015, Kumbia Queers van tornar a Europa sense Ali Gua Gua, editant el disc Canta i no llores.

## Discografia

* 2007: Kumbia nena!
* 2010: La gran estafa del tropipunk
* 2012: Pecados Tropicales
* 2015: Canta y no llores
* 2019: La oscuridad bailable

## Referències

* 1 2 «Biografia de Kumbia Queers». Rock.com.ar. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ «Kumbia Queers: una fórmula muy especial | TN.com.ar» (en español), 31 enero 2012. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ «Behance». Behance.net. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ «Explota la cumbia punk y lésbica». Infobae.com. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ «Kumbia Queers - Músicos». WhatsUpBuenosAires. Arxivat de l'original el 16 de marzo de 2016. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ «Kumbia Queers: ‘Juntas tenemos un carisma especial’ | Diario El Ciudadano y la Gente». Elciudadanoweb.com, 24 enero 2013. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ Alarcón, Rodrigo. «Kumbia Queers realiza ocho conciertos en cuatro ciudades « Diario y Radio Uchile». Radio.uchile.cl. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ «Kumbia Queers presenta su último disco en Neuquén | Neuquén al Instante». [Consulta: 11 març 2016].
# Camila Moreno

Camila Moreno Elgart, més coneguda pel nom artístic de Camila Moreno, (Santiago de Xile, 8 de juliol de 1985) és una cantautora de rock i folk xilena.

## Carrera

L'any 2009 esdevingué famosa després de la publicació del seu primer àlbum Almismotiempo ("Al-mateix-temps"). Aquell mateix any fou nominada a un premi Grammy Latino en la categoria de Millor Cançó Alternativa pel seu senzill «Millones». La seva veu, lletres i estil folk són considerats per molts la continuació del llegat e Violeta Parra, considerada la folklorista xilena més influent de tots els temps. Petit Indie qualificà a Moreno com «la revelació xilena del rock orgànic».
El seu darrer àlbum, Mala Madre, s'oferí de franc el 4 de juny de 2015. Fou descarregat 73,500 vegades en les 24 hores que estigué disponible a la seva pàgina web, un rècord al seu país. Moreno descrigué l'àlbum com un tribut a les diferents dones que admiram com ara Cecilia Vicuña, Violeta Parra o Gabriela Mistral. A l'edició 2016 dels Premis Púlsar guanyà tres premis: el de Millor Artista de Pop, el de Cançó de l'Any i el d'Àlbum de l'Any. Es famosa pels seus videoclips visualment creatius.

## Discografia
### Àlbums en solitari

* 2009 - Almismotiempo
* 2010 - Opmeitomsimla
* 2012 - Panal
* 2015 - Mala madre

### Amb Caramelitus

* 2008 - El Otro Hábitat (EP)

### Bootlegs

* 2011 - Partidas, melodías y una canción de cuna

## Referències

* ↑ «Camila Moreno» (en anglès). PetitIndie.com. Arxivat de l'original el 2018-05-06. [Consulta: 26 octubre 2019].
* ↑ «Camila Moreno: 'Nadie vive de vender discos, quizás Rihanna sí, pero nosotros en Chile no'» (en castellà). T13.cl. [Consulta: 26 octubre 2019].
* ↑ «Camila Moreno arrasó en los Premios Pulsar 2016» (en castellà). Cooperativa.cl. [Consulta: 26 octubre 2019].
* ↑ «El amor a las hierbas salvajes» (en castellà). ZonaDeObras.com. [Consulta: 26 octubre 2019].
* ↑ «Camila Moreno: "Todavía hay ganas de que la música te cachetee y no solo te haga mover el potito» (en castellà). T13.cl. [Consulta: 26 octubre 2019].
* ↑ «Partidas, melodías y una canción de cuna» (en castellà). Archive.org, 01-01-2011. [Consulta: 26 novembre 2012].

## Enllaços externs

* Camila Moreno - Lloc web oficial
# Margaret Macfarlane

Margaret Macfarlane fou una sufragista escocesa, secretària honorària de la Unió Social i Política de les Dones de Dundee i East Fife.

## Activitat sufragista

Des d'almenys 1911, Margaret Macfarlane, infermera de professió, havia començat a lluitar pel sufragi femení. El 1911, quan Emmeline Pankhurst feu una gira de conferències per Escòcia, ella ajudà a organitzar un míting a St. Andrews, presidit per la secretària de la sucursal de St. Andrews de la Unió Nacional de Societats de Sufragi Femení.
L'arrestaren a Londres al novembre del 1911, a l'edat de 23 anys, acusada de trencar una de les finestres més grans de Londres en l'oficina d'Hamburg America Line en Cockspur Street. La sentenciaren al març del 1912 a quatre mesos a la presó de Holloway. Fou una de les 68 dones que inscrigueren les signatures o inicials al mocador Suffragette brodat per presoneres de Holloway al març del 1912, que conservà fins al 1950 Mary Ann Hilliard, i encara es pot a veure a Priest House West Hoathly. Macfarlane es negà a menjar a la presó, i l'alimentaren a la força fins que fou alliberada a finals de juny del 1912. Més tard va descriure la seva experiència d'alimentació forçada:
| « | Em pujaren en una cadira i em nugaren molt fort amb un llençol al respatller. Fins on recorde, tenia els braços nugats als recolzadors de la cadira. Hi havia un conserge amb una tassa amb menjar i un altre darrere de mi, fent una mordassa amb els dits. Un altre m'agafava dels genolls. Els vaig dir que no engoliria pas ni una gota de farinetes voluntàriament. Quan veieren que no retenia el menjar, el que m'emmordassava incità els altres perquè em fessen pessigolles, que em tapassen el nas perquè engolís, i que m'agafassen de la gola, la qual cosa em sembla més cruel. En prémer la gola es produeix una terrible sensació d'asfíxia. Quan m'alçaren els peus, el cap em penjava del respatller de la cadira, i encara m'asfixiava més. | » |
Va continuar el seu treball polític una volta en llibertat, i aparegué novament en la cort al gener de 1913 per trencar una finestra del Ministeri de l'Interior i causar danys per valor de 2 lliures. Se li ordenà pagar-ho, més una multa de 40 xílings.

## Referències

* ↑ «Suffragettes under surveillance: Unseen police mugshots of the militant women who won the vote». , 06-02-2018 [Consulta: 16 gener 2019].
* ↑ Votes for Women.
* ↑ Goggin, Maureen Daly. Women and Things, 1750-1950: Gendered Material Strategies. Routledge, 2017, p. 36. ISBN 9781351536745.
* 1 2 «The Suffragette Handkerchief». Sussex Past. Arxivat de l'original el 13 de maig de 2021. [Consulta: 16 gener 2019].
* ↑ «Personal Experiences». Votes for Women, 05-07-1912, p. 4 [Consulta: 16 gener 2019].
* ↑ Votes for Women.
# Marta Lynch

Marta Lynch (Buenos Aires, 8 de març de 1925 - Buenos Aires, 8 d'octubre de 1985) fou una escriptora argentina.

## Biografia

Marta Lía Frigerio es va graduar en literatura per la Universitat de Buenos Aires. Es va casar amb l'advocat Juan Manuel Lynch, amb qui tingué dos fills. viatjà i donà conferències per Europa i en diversos països americans tals com Mèxic, Cuba, Paraguai, Xile i Uruguai. Col·laborà amb La Nación i amb altres diaris i revistes. A Alemanya, Lynch va ésser proclamada una de les millors escriptores de contes d'Amèrica del Sud.
Víctima d'una greu depressió que la va deteriorar física i intel·lectualment, Marta Lynch es va suïcidar a casa seva amb una arma de foc.

## Obres

* La alfombra roja
* Al vencedor (1965)
* Los cuentos tristes (1966)
* El cruce del río (que alude al Che Guevara)
* Un árbol lleno de manzanas
* Los dedos de la mano
* La penúltima versión de la Colorada Villanueva
* La señora Ordóñez
* Cuentos de colores (Premio Municipal, 1970)
* No te duermas, no me dejes (1984)

## Referències

* ↑ Vance, Birgitta E.; Marting, Diane E. (ed.). «Marta Lynch (1925-1985) Argentina». A: Spanish American Women Writers: A Bio-bibliographical Source Book. Greenwood Publishing Group, 1990, p. 292–302. ISBN 978-0-313-25194-8. [Consulta: 18 agost 2017].
* ↑ Kaminsky, Amy; Balderston, Daniel (ed.); Gonzalez, Mike (ed.). «Lynch, Marta». A: Encyclopedia of Twentieth-Century Latin American and Caribbean Literature, 1900–2003. Routledge, 12 de febrer de 2004, p. 325. ISBN 978-1-134-39960-4. [Consulta: 18 agost 2017].
* ↑ Hamling, Anna. «Lynch, Marta (1925-1985)». A: World Literature in Spanish: G-Q. ABC-CLIO, 2011, p. 581–582. ISBN 978-0-313-33770-3. [Consulta: 18 agost 2017].
* ↑ Ares, Carlos «La escritora argentina Marta Lynch se suicida de un disparo en la sien». El País, 10-10-1985 [Consulta: 18 agost 2017].

## Enllaços externs

* Biografia de Marta Lynch (castellà)
# Maximià de Ravenna

Maximià de Ravenna (Pula, Ístria, Croàcia, 498 - Ravenna, Itàlia, 21 de febrer de 556) fou un eclesiàstic italià, primer arquebisbe de Ravenna entre 546 i 557. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Biografia

Fou nomenat arquebisbe de Ravenna quan la ciutat fou presa pels romans d'Orient de Justinià I i convertida en capital d'Itàlia, en 554. Maximià fou un dels principals representants del poder imperial a Occident.
Va acabar amb l'empremta de l'arrianisme dels ostrogots. Va fer refer els mosaics de la Basílica de Sant'Apollinare Nuovo, amb els frisos de màrtirs i verges, i els de San Vitale, amb els retrats de la cort imperial, i els de Sant'Apollinare in Classe.
Se'n conserva en bon estat la seva càtedra episcopal d'ivori, tallada en 546-556, una obra mestra de l'art paleocristià conservada al Museo arcivescovile di Ravenna.
* Maximià a la dreta de Justinià I, al mosaic de San Vitale de Ravenna
* Càtedra episcopal de Maximià (Museo arcivescovile di Ravenna)
* Capella Arquebisbal de Ravenna, lloc d'enterrament del bisbe

## Referències

* ↑ Watkins, Basil. The Book of Saints: A Comprehensive Biographical Dictionary (en anglès). Bloomsbury Publishing, 2015-11-19, p. 513. ISBN 978-0-567-66415-0.
* ↑ Ring, Trudy; Watson, Noelle; Schellinger, Paul. Southern Europe: International Dictionary of Historic Places (en anglès). Routledge, 2013-11-05, p. 554. ISBN 978-1-134-25958-8.
* ↑ Urbano, Arthur «Donation, Dedication, and Damnatio Memoriae : The Catholic Reconciliation of Ravenna and the Church of Sant'Apollinare Nuovo». Journal of Early Christian Studies, 13, 1, 2005, pàg. 71–110. DOI: 10.1353/earl.2005.0004. ISSN: 1086-3184.
* ↑ Barber, Charles «The imperial panels at San Vitale: a reconsideration» (en anglès). Byzantine and Modern Greek Studies, 14, 1990/ed, pàg. 19–43. DOI: 10.1179/byz.1990.14.1.19. ISSN: 0307-0131.
* ↑ Schoolman, Edward McCormick «The monastic conversion of Romuald of Ravenna and the church of Sant’Apollinare in Classe». Journal of Medieval History, 43, 3, 27-05-2017, pàg. 285–297. DOI: 10.1080/03044181.2017.1318413. ISSN: 0304-4181.
* ↑ Hassett, M. «Cathedra». CATHOLIC ENCYCLOPEDIA:, 1908. [Consulta: 25 setembre 2022].
* ↑ González Hernando, Irene «El nacimiento de Cristo». Revista digital de iconografía medieval, 2, 4, 2010, pàg. 41–59. ISSN: 2254-7312.
# Messud I

Messud I fou soldà de Rum del 1116 fins al 1156. Fill de Kilij Arslan I, conquerí les terres dels danixmendites i derrotà els exèrcits de la Segona Croada.

## Govern

Després de la derrota i mort del seu pare Kilij Arslan I per Fakhr al-Mulk Ridwan, emir d'Alep en una batalla vora el riu Khabur el 1107, Messud perdé el tron que ocupà el seu germà Màlik-Xah, però aquest fou derrotat per l'emperador romà d'Orient Aleix I Comnè a la batalla de Filomèlion i, segons una observació d'Anna Comnena en l'Alexíada que els historiadors consideren poc versemblant, va signar llavors un tractat amb l'emperador acceptant que els romans d'Orient recuperessin totes les seves terres a Anatòlia.
Amb suport dels danixmendites, Messud, germà de Malik Shah, el va derrotar i capturar Konya en 1116, i Malik Shah fou encegat i finalment assassinat pel seu germà Messud, que el va succeir com a sultà. El tractat amb Aleix I Comnè va ser anul·lat. En 1126 Arab ibn Kilidj Arslan I, que s'havia establert a Ankara i Kastamonu va dirigir-se a prendre Konya, i Messud es va aliar amb l'emperador. Junts el van derrotar, Arab es va refugiar a Cilícia i Joan II Comnè va capturar Kastamonu, que acabà en mans d'Amir Ghazi. Messud va avançar llavors per Anatòlia occidental. El 1130, començà la construcció de la mesquita d'Aladí a Konya, que seria finalitzada el 1221.
Messud, a finals del seu regnat, lluità contra els exèrcits de la Segona Croada. Un dels exèrcits estava comandat per Conrad III d'Alemanya i l'altre per Lluís VII de França. Messud derrotà ambdós; els primers a la batalla de Dorilèon el 1147 i els segons a Laodicea del Licos a prop de l'actual Denizli, en la batalla del Mont Cadme el 1148. A la seva mort fou succeït pel seu fill Kilij Arslan II el 1156, quan el Soldanat de Rum controlava pràcticament la totalitat del centre d'Anatòlia.
Una de les filles de Messud es casà amb Joan Tzelepes Comnè, membre de la casa imperial de l'Imperi Romà d'Orient, que s'havia convertit a l'islam.

## Referències

* ↑ Turan, 1970, p. 239.
* ↑ Venning, Timothy; Frankopan, Peter. A Chronology of the Crusades. Routledge, 2015, p. 77. ISBN 9781317496427.
* ↑ Ann Katherine Swynford Lambton, Bernard Lewis. The Cambridge History of Islam, Volum 2 (en anglès). Cambridge University Press, 1984, p. 240. ISBN 9780521291354.
* ↑ Miller, 1995, p. 381.
* ↑ Sicker, 2000, p. 77.
* ↑ Phillips, 2007, p. 201.
* ↑ Brand, 1989, p. 20.

## Bibliografia

* Brand, Charles M. «The Turkish Element in Byzantium, Eleventh-Twelfth Centuries». Dumbarton Oaks Papers, 1989.
* Sicker, Martin. The Islamic World in Ascendancy: From the Arab conquests to the siege of Vienna. Praeger Publishers, 2000.
* Miller, Julie A. «Konya». A: International Dictionary of Historic Places: Southern Europe, 1995.
* Phillips, J. The Second Crusade: Extending the Frontiers of Christendom. Yale University Press, 2008.
* Turan, Osman. «Anatolia in the Period of the Seljuks and the Beyliks». A: The Cambridge History of Islam, 1970.