OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Khristo Bónev

Khristo Atanàssov Bónev, en búlgar: Христо Бонев (Plòvdiv, 3 de febrer de 1947), és un exfutbolista búlgar de la dècada de 1970 i posteriorment entrenador de futbol.

## Trajectòria esportiva

Ha estat el màxim golejador de la selecció búlgara de futbol, fins que Dimitr Berbàtov el superà el 18 de novembre de 2009. Jugà amb la selecció entre 1967 i 1979 un total de 96 partits, en els quals marcà 48 gols. Jugà els Mundials de 1970 i 1974. Pel que fa a clubs, la major part de la seva carrera la passà al Lokomotiv Plovdiv, jugant també a CSKA Sofia i AEK Atenes FC
Durant la seva etapa d'entrenador dirigí diversos clubs a Grècia, Panathinaikos FC, AEL 1964, Ionikos FC. A l'APOEL FC guanyà la Copa el 1995 i el doblet el 1996. També entrenà el Lokomotiv Sofia i la selecció de Bulgària al Mundial de 1998. El 2010 fitxà pel PFC Lokomotiv Plovdiv.

## Referències

* ↑ Mamrud, Roberto. «Hristo Bonev - Goals in International Matches». RSSSF, 22-01-2009. [Consulta: 17 agost 2009].
* ↑ Mastrogiannopoulos, Alexander. «Foreign Players in Greece since 1959/60». RSSSF, 11-05-2005. [Consulta: 17 agost 2009].
* ↑ «Bonev bids to rescue Loko Plovdiv». uefa.com. [Consulta: 4 maig 2010].
Hristo Bonev amb Bulgària - Plantilles de navegació :
Selecció de futbol de Bulgària – Copa del Món de Futbol de 1970
1 Simeonov •
2 Xalamànov •
3 Dimitrov •
4 Aladzhov •
5 Davidov •
6 Penev •
7 Popov •
8 Bonev •
9 Jèkov •
10 Yakimov •
11 Dermendzhiev •
12 Gaydarski •
13 Yordanov •
14 Zhechev •
15 Gaganelov •
16 Nikodimov •
17 Kolev •
18 Marashliev •
19 Asparuhov •
20 Mitkov •
21 Grigorov •
22 Kamenski •
Seleccionador: Bozhkov
Selecció de futbol de Bulgària – Copa del Món de Futbol de 1974
1 Goranov •
2 Zafirov •
3 Zhechev •
4 Velichkov •
5 Kolev •
6 Penev •
7 Voynov •
8 Bonev •
9 Mihaylov •
10 Stoyanov •
11 Denev •
12 Aladzhov •
13 M. Vasilev •
14 Milanov •
15 Panov •
16 Grigorov •
17 Nikodimov •
18 T. Vasilev •
19 Ivkov •
20 Borisov •
21 Staykov •
22 Simeonov •
Entrenador: Mladenov
Selecció de futbol de Bulgària – Copa del Món de Futbol de 1998
1 Zdravkov •
2 Kishishev •
3 T. Ivanov •
4 I. Petkov •
5 Yordanov •
6 Iànkov •
7 Kostadinov •
8 Stoítxkov •
9 Penev •
10 Balakov •
11 Iliev •
12 Mikhàilov •
13 Ginchev •
14 Hristov •
15 Zafirov •
16 Nankov •
17 Stoilov •
18 Borimirov •
19 Bachev •
20 G. Ivanov •
21 Kirilov •
22 M. Petkov •
Seleccionador: Bonev :
# Presentació d'antigen

La presentació d'antigen és un procés del sistema immunitari, pel qual els macròfags, cèl·lules dendrítiques i altres tipus de cèl·lules fagociten agents estranys, els digereixen i presenten diferents antígens i en permeten el reconeixement per part dels limfòcits B i limfòcits T.
La base de la immunitat adaptativa reposa sobre la capacitat dels limfòcits T i B de distingir entre les cèl·lules pròpies del cos, i els patògens infecciosos per tal de no generar autoimmunitat.
Les cèl·lules tenen proteïnes característiques de cada persona a la seva superfície per tal de poder diferenciar allò propi del que és estrany, extern. Aquests antígens són diferents dels dels bacteris (antígens "no propis") o en cèl·lules de l'hoste infectades per virus ("mancats de propi"). La capacitat del sistema immunitari adaptatiu de detectar infeccions requereix rutes especialitzades per a permetre el reconeixement d'antígens de patògens per part dels limfòcits T.

## Reconeixement d'antigen

A diferència dels limfòcits B, els limfòcits T són incapaços de reconèixer antígens sense la presentació d'antígens, amb la important excepció dels superantígens. Els receptors dels limfòcits T estan restringits a reconèixer pèptids antigènics únicament quan estan units a molècules apropiades del complex d'histocompatibilitat principal (MHC), també conegut en els humans com a antigen leucocitari humà (HLA).
La majoria de cèl·lules són capaces de presentar antigen i activar la resposta adaptativa. Tanmateix, algunes cèl·lules estan especialment dotades per a adquirir i presentar antigen, i per a activar els limfòcits T naïfs. Les cèl·lules dendrítiques i macròfags tenen un paper principal en la resposta innata, i també actuen com a cèl·lules presentadores d'antigen (APC). Aquestes APCs també alliberen interleucines i citocines que permeten una activació millorada dels limfòcits T i B a més de coordinar la resposta immunitària adaptativa i innata, fomentar la inflamació, entre moltes altres funcions.
Les APCs professionals poden activar diferents tipus de limfòcit T, i cada tipus de limfòcit T està especialment preparat per a atacar diferents patògens, depenent de si són patògens extracel·lulars, intracel·lulars o una toxina. El tipus de limfòcit T activat i, per tant, el tipus de resposta que es genera, depèn parcialment del context en què l'antigen fou recollit originalment per l'APC (depèn del complex d'histocompatibilitat MHC que reconegui el limfòcit: I o II).
# Valldossera

Valldossera és el nom comú que reben un seguit d'urbanitzacions al municipi de Querol, l'Alt Camp. El seu nom prové de l'església de Santa Maria de Valldossera, a l'extrem sud-oriental del terme municipal. El nom d'origen Vall d'Osera (vall d'ossos o fossa comuna) d'ençà la Pesta Negra a Alcover al S. XII. L'any 2005 tenia 294 habitants. Es troba a uns 6 km al sud-est del nucli urbà de Querol, a uns 650 m d'altitud. Comprèn les urbanitzacions Can Llenas, Mas Bermell (o Mas Vermell), Mas Gassons i Ranxos de Bonany.

## Enllaços externs

* Web de l'ajuntament de Querol Arxivat 2008-05-17 a Wayback Machine.
* municat, Municipis i comarques de Catalunya
* Mapes de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* «Valldossera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Carme Alemany Gómez

Carme Alemany Gómez (Barcelona, 1939-Barcelona, 24 de setembre del 2021) va ser una sociòloga i feminista catalana, pionera en investigacions sobre dones i educació, ocupació i tecnologia.

## Biografia

Va estudiar Sociologia a la Sorbona al voltant del maig del 68, i quan va tornar a Espanya va acabar creant el 1988 el seu propi centre d'estudis, Centre d'Estudis Dona i Societat (CEDIS).

### Trajectòria investigadora

Des del CEDIS, va participar en algunes de les investigacions més capdavanteres i innovadores sobre dones i educació, ocupació i tecnologia. Les seves investigacions es van plasmar en llibres i articles que segueixen sent referents. Entre elles, el llibre Jo no he jugat mai amb Electro-L, de 1992. Una anàlisi de la situació de les primeres dones estudiants d'Enginyeria de Telecomunicacions. Dinterès per incorporar més dones a les enginyeries.
La seva aportació a l'estudi de les dones i l'ocupació a Les dones i el treball: ruptures conceptuals (1994), va acostar els estudis feministes de la sociologia i l'economia del treball de fora d'Espanya. També el 1994 va publicar, amb altres col·laboradores europees, Bringing Technology Home, que mostra com l'androcentrisme present en la producció dels electrodomèstics.
Va crear ella mateixa un programari per a l'anàlisi de dades qualitatives abans que altres programes es fessin populars.

### Trajectòria feminista

Va combinar l'activisme feminista amb el seu feminisme professional acadèmic —des de fora de l'acadèmia. És considerada una referent en el feminisme llibertari, una pionera del feminisme dels carrers, les assemblees, les manifestacions i les vagues feministes. En els últims 50 anys de feminisme, Carme Alemany hi va ser.

## Referències

* ↑ DÍAZ, CAPITOLINA. «Carme Alemany, 50 años de feminismo intelectual y militante» (en castellà), 28-09-2021. [Consulta: 2 novembre 2022].
* ↑ ««Borderías, Cristina; Carrasco, Cristina; Alemany, Carme (1994). Las mujeres y el trabajo. Rupturas conceptuales»» (en espanyol). [Consulta: 29 setembre 2022].
* ↑ «Bringing technology home : gender and technology in a changing Europe | WorldCat.org» (en castellà). [Consulta: 2 novembre 2022].
# Apama (filla d'Artaxerxes II)

Apama fou una princesa aquemènida filla d'Artaxerxes II de Pèrsia.
El seu pare la va donar en matrimoni al sàtrapa de la Frígia Hel·lespòntica Farnabazos II vers el 388 aC segons indica Plutarc. I fou la mare del sàtrapa del mateix territori, Artabazos II.

## Referències

* ↑ «Artaxerxes II Mnemon - Livius». [Consulta: 22 octubre 2023].
* ↑ Yar Shater, Ehsan. Encyclopaedia iranica. London Boston Henley: Routledge and Kegan Paul, 1985. ISBN 978-0-7100-9110-9.
Viccionari
# Argisti II

Argisti II va ser rei d'Urartu de l'any 713 aC al 680 aC.
Va succeir al seu pare Rusa I. Va fundar la ciutat d'Argixtiqinili, prop d'Ardjesh.
El 712 aC els assiris van sotmetre a Ambari, rei de Tabal, tributari d'Urartu. El 711 aC un altre tributari, Tarkhunazi, rei de Malatya es va haver de sotmetre a Assíria; el 710 aC ho va fer el rei Mutallu de Gurgum; el 707 aC el rei Mutallu de Kummukh (Commagena), homònim del rei de Gurgum però que no era el mateix, després de trencar amb els assiris i tornar a l'aliança d'Urartu va ser deposat per Sargon II.
Va estendre altra vegada la influència urartiana cap al país de Kauri (Kharput) i va rebre vassallatge d'Ukki o Ukkai (a les fonts del Khabur oriental). Els assiris van atacar Tumurri (Tmoriq) i Ukki que van tornar a l'obediència d'Assíria.
L'any 681 aC el rei Sennàquerib d'Assíria va morir assassinat pel seu fill Adad Ninlil, que, expulsat pel seu germà Assarhaddon, es va refugiar a Urartu. Adad Ninlil és esmentat a la Bíblia amb el nom d'Adramelec i diu la llegenda que ell va ser l'ancestre de la família senyorial armènia dels nakharark Artsruní.
Va morir cap a l'any 680 aC i el va succeir el seu fill Rusa II.

## Referències

* ↑ Cassin, Elena (et al.) (eds.). Los imperios del antiguo Oriente: la primera mitad del primer milenio. Madrid: Siglo XXI, 1979, p. 68. ISBN 8432301183.
* ↑ Leick, Gwendolyn. Who's who in the Ancient Near East. Londres; Nova York: Routledge, 1999, p. 21. ISBN 9780415132305.

## Bibliografia

* Grousset, R. Adonts, N. Histoire d'Armenie. París. [S.n.], 1946.
# August Krogh

Schack August Steenberg Krogh (Grenaa, Dinamarca, 15 de novembre de 1874 - Copenhaguen, 13 de setembre de 1949) fou un metge i professor universitari danès guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1920.

## Biografia

Va néixer el 15 de novembre de 1874 a la ciutat de Grenaa, situada al comtat d'Århus. Va estudiar medicina a la Universitat de Copenhaguen, de la qual va ser professor de fisiologia animal des de 1916 fins al 1945.
Va morir el 13 de setembre de 1949 a la ciutat de Copenhaguen.

## Recerca científica

Va iniciar a Groenlàndia la seva recerca en relació al sistema respiratori d'alguns animals i de l'home. Durant les seves investigacions va desenvolupar un microtonòmetre per amidar la tensió de l'oxigen i el diòxid de carboni a la sang arterial. Posteriorment les seves investigacions es van dirigir cap a l'estudi de les activitats funcionals dels vasos capil·lars, estudiant l'intercanvi gasós en la seva respiració.
L'any 1920 li fou concedit el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia per establir el mecanisme que regula l'intercanvi gasós en la respiració i per descobrir la fisiologia dels vasos capil·lars.
Posteriorment orientà la seva recerca al voltant de la insulina, establint mètodes de producció d'aquesta mitjançant l'etanol.

## Reconeixements

En honor seu s'anomenà el cràter Krogh sobre la superfície de la Lluna.

## Referències

* ↑ «August Krogh». Encyclopædia Britannica [Consulta: 15 juliol 2017].
* ↑ Owen, James; Magill, Frank N. (ed.). «August Krogh». A: The 20th Century Go-N: Dictionary of World Biography. Vol. VIII. Routledge, 5 de març de 2014, p. 2027–2029. ISBN 978-1-317-74060-5.
* ↑ Hill, Archibald Vivian. The Ethical Dilemma of Science and Other Writings. Rockefeller Univ. Press, 1960, p. 187–191.
* ↑ West, John B. High Life: A History of High-Altitude Physiology and Medicine. Springer, 27 de maig de 2013, p. 118–121. ISBN 978-1-4614-7573-6.
* ↑ Åstrand, Per-Olof; Tipton, Charles M. (ed.). «Influence of Scandinavian Scientists in Exercise Physiology». A: History of Exercise Physiology. Human Kinetics, 19 de març de 2014, p. 33–40. ISBN 978-0-7360-8369-0.

## Bibliografia

* «August Krogh (1874-1949) the physiologist's physiologist.». JAMA, 199, 7, 13-02-1967, pàg. 496-497. DOI: 10.1001/jama.1967.03120070108022. PMID: 5335475.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'Institut Nobel, Premi Nobel de Medicina 1920 (anglès)
# Baixkir

El baixkir (baixkir: Башҡорт теле o Basqort tele) és una llengua turquesa parlada pels baixkirs, que a la república de Baixkíria o Baixkortostan (Federació Russa), amb algunes comunitats disperses per les repúbliques exsoviètiques. S'escriu amb alfabet ciríl·lic amb les lletres pròpies Ҙ ҙ, Ә ә, Ө ө, Ү ү, Ғ ғ, Ҡ ҡ, Ң ң, Ҙ ҙ, Ҫ ҫ, Һ һ, tot i que s'intenta un canvi al llatí. És parlada per aproximadament 1.047.000 persones com a primera llengua i per 26.737 més com a segona llengua. Es divideix en dos dialectes:
* Jurmata, parlat al sud del país
* Kuvakan, parlat a l'est.
Segons dades del cens soviètic del 1989, hi havia 645.351 parlants de baixkir a Baixkíria, 135.798 a l'óblast de Txeliabinsk, 46.029 a l'óblast d'Orenburg, 29.430 a l'óblast de Tiumén, 24.365 a l'óblast de Sverdlovsk 16.544 a l'óblast de Kurgan, 14.936 al krai de Perm i 10.816 al Tatarstan.

## Característiques

Té una consonància semblant a la del kazakh. Les principals característiques fonològiques són:
* Tenen vocals febles: ï, ĕ, ŏ i ö.
* Correspondència i, u, ü amb el turc e, o, ö
* Tenen una a bilabialitzada, com el tàtar.
* Tenen una interdental fricativa th i dth, pel turc s i z.
* Correspondència de s amb el turc Š
* Presenta harmonia vocàlica
El baixkir és una llengua SOV aglutinant. Els substantius es declinen en els casos nominatiu, genitiu, datiu, acusatiu, locatiu i ablatiu.
Històricament, les vocals mitjanes del turc antic han augmentat de mitja a alta, mentre que les vocals altes del turc antic s'han convertit en la sèrie mitjana reduïda al Baixkir, com també han passat a Tàtar.

## Referències

* ↑ «Bashkort» (en anglès). Ethnologue Free. [Consulta: 4 febrer 2024].
* ↑ Berta, Árpád. Tatar and Bashkir. 2a edició. Routledge, 2021. DOI 10.4324/9781003243809-20/tatar-bashkir-%C3%A1rp%C3%A1d-berta. ISBN 978-1-003-24380-9.
* ↑ Kortmann, Bernd; Auwera, Johan van der. The Languages and Linguistics of Europe: A Comprehensive Guide (en anglès). Walter de Gruyter, 2011-07-27, p. 159-. ISBN 978-3-11-022026-1.
* ↑ Johanson, Lars; Csató, Éva Á. «The History of Turkic». A: The Turkic Languages (en anglès). Routledge, 2015-04-29, p. 92. ISBN 978-1-136-82527-9.

## Vegeu també

* Literatura baixkir
* Teptyar

## Enllaços externs

* "Bashinform" notícices Arxivat 2006-04-03 a Wayback Machine.
* "Bashkortostan" diari Arxivat 2006-03-16 a Wayback Machine.
* Ciutat d'Ufa Arxivat 2006-02-21 a Wayback Machine.
* "Ural batyr" epos
* Pàgines de cançons i folklore baixkir
Viccionari
# Gaeltacht Quarter (Belfast)

El Gaeltacht Quarter (en gaèlic irlandès: An Cheathrú Gaeltachta) de Belfast (Irlanda del Nord) és una àrea que envolta Falls Road a l'oest de la ciutat. Una gaeltacht és una àrea on es parla habitualment el gaèlic irlandès. L'àrea intenta promoure l'irlandès i oferir atractius turístics associats tant a la llengua com a la cultura irlandesa.
L'educació és un dels pilars del barri i sempre ha estat molt valorada. Hom hi pot trobar moltes institucions en irlandès al barri com les Gaelscoil an Lonnáin, Gaelscoil na bhFál, Bunscoil an tSléibhe Dhuibh i Coláiste Feirste. També hi ha institucions de tercer grau com Coláiste Ollscoile Muire que ha estat a l'avantguarda de la formació dels docents en un medi irlandès.
Les propostes per al Gaeltacht Quarter començaren el 2002, com a recomanació de la Joint West Belfast/Greater Shankill Task Force. El plan fou aleshores adoptat pel Departament de Cultura, Arts i Lleure i el consell municipal de Belfast.
Llocs clau i esdeveniments al barri inclouen el centre d'arts An Chúlturlann, Conway Mill i el Féile an Phobail.

## Vegeu també

* Shaw's Road
* Barris de Belfast

## Referències

* ↑ Belfast to get Gaeltacht quarter, UTV
* ↑ «DCAL report on the quarter». Arxivat de l'original el 2007-09-27. [Consulta: 24 juny 2013].

## Enllaços externs

* Visiteu West Belfast
* Departament de Cultura, Arts i Oci Arxivat 2008-11-03 a Wayback Machine.
# Beatriu de França

Beatriu de França o Beatriu de Paris (~938 - després del 987 i probablement poc abans l'any 1000) era filla d'Hug el Gran, duc de França, i d'Edwiga de Saxònia. Era germana d'Hug Capet, que fou rei de frança el 987, i neboda per la seva mare de l'emperador Otó I i de Brunó, arquebisbe de Colònia i duc de Lotaríngia.
Promesa el 951 a Frederic de Bar de la casa de les Ardenes, es va casar amb ell el 954 i li va aportar en dot els ingressos lorenesos de l'abadia de Saint-Denis, entre els quals l'abadia de Saint-Mihiel. Aquestes terres així com altres adquisicions de Frederic li van permetre fundar el comtat de Bar. El 959, Frederic fou nomenat vice-duc d'Alta Lotaríngia, i va rebre el títol de duc d'Alta Lotaríngia. Vídua el 978, va ser regent del ducat en nom del seu fill Teodoric I de Lorena fins al 987. És mencionada per l'última vegada el 23 de setembre de 989, en el necrologi de Saint-Denis.
De Frederic va tenir:
* Enric, mort entre 972 i 978.
* Adalberó II (958 - 1005), bisbe de Verdun i després de Metz
* Thierry o Teodoric de Lorena (965 - 1026), comte de Bar, duc de Lorena
* Ida, casada amb Radbot d'Altenburg, que va fer construir el castell d'Habsburg. Són els avantpassats de Dinastia dels Habsburg.

## Referències

* ↑ Mckitterick, Rosamond. The Frankish Kingdoms Under the Carolingians 751-987 (en anglès). Routledge, 2018-10-08, p. 358. ISBN 978-1-317-87248-1.
* ↑ Bouchard, Constance B. «The Origins of the French Nobility: A Reassessment». The American Historical Review, 86, 3, 1981, pàg. 501–532. DOI: 10.2307/1860368. ISSN: 0002-8762.
* ↑ Huscroft, Richard. Power and Faith: Politics and Religion in Western Europe from the Tenth to the Thirteenth Century (en anglès). Taylor & Francis, 2023-05-17. ISBN 978-1-000-87351-1.
* ↑ Curtis, Benjamin. The Habsburgs: The History of a Dynasty (en anglès). A&C Black, 2013-09-12, p. 16. ISBN 978-1-4411-5002-8.

## Font

* Beatrix von Franzien Herzogin von Ober-Lothringen Arxivat 2009-07-04 a Wayback Machine.
* Christian Settipani, La Préhistoire des Capétiens (Nouvelle histoire généalogique de l'auguste maison de France, vol. 1), ed. Patrick van Kerrebrouck, 1993
# Beorhtric

Beorhtric (també escrit Brihtric) va ser rei de Wessex del 786 al 802, succeint a Cynewulf que havia sigut assassinat.
Va tenir una relació propera al rei Offa de Mèrcia. El 787 Beorhtric va presidir el sínode de Chelsea al costat d'Offa, i el 789 es va casar amb una de les filles d'Offa, Eadburh. Les terres que estaven en la frontera entre Wessex i Mèrcia van passar a ser administrades per la cort de Mèrcia, en són prova d'això les cartes de donacions atorgades per Offa i pel seu fil Ecgfrith. Sembla que la gent de Wessex feien servir indistintament les monedes emeses per Offa. Segons les monedes trobades es pot traçar l'abast dels penics d'Offa per tota la part alta del Tàmesi fins a Wareham, un lloc pertanyent al reialme de Beorhtric.
Segons la Crònica anglosaxona va ser durant el seu regnat que es va produir la primera invasió víking de l'illa de la Gran Bretanya. El 789 els víkings van desembarcar a la costa de Dorset, a prop de l'illa de Portland, on van matar el representant del rei, el portreeve.
Després de la mort d'Offa, el 796, Mèrcia va perdre poder sobre els altres països anglosaxons i potser Beorhtric va exercir una major autonomia. Les dues úniques monedes que s'han trobat amb el seu nom van ser encunyades en aquest període. Una d'aquestes monedes es va trobar el 1854 a dues milles als afores d'Andover. Pocs anys després, el successor d'Offa, Coenwulf, va restablir el lideratge de Mèrcia. Després del 799 sembla que les relacions entre Beorhtric i Mèrcia van tornar a la situació anterior de submissió.
Asser, un monjo de la cort d'Alfred el Gran, va escriure que Beorhtric havia mort enverinat per la seva esposa i que després ella cercà refugi en un convent en el país dels francs, però va ser expulsada quan la van trobar trencant els vots en companyia d'un home. La procedència d'aquesta història és dubtosa. A la crònica només es diu que va ser enterrat a Wareham l'any 802, possiblement a l'església de la Mare de Déu.

## Referències

* ↑ Fisher, 2014, p. 164.
* ↑ Cunliffe, 2013, p. 459.
* ↑ Dolley, 1970, p. 57—59.
* ↑ Cramp, 2006, p. 65.

## Bibliografia

* Anònim. The Anglo-Saxon Chronicle. Read Books Ltd, 2013.
* Cunliffe, Barry. Britain Begins. Oxford University Press, 2013.
* Dolley, Michael «The location for the pre-Alfredian mints of Wessex». Proceedings of the Archaeological Society, VII, 1970.
* Fisher, D J V. The Anglo-Saxon Age C.400-1042. Routledge, 2014.
* Cramp, Rosemary. Corpus of Anglo-Saxon stone sculpture in England, Volume 7. Oxford University Press, 2006. ISBN 978-0-19-726334-1.
* Trevelyan, G M. History of England. Longmans, 1947.
* Yorke, Barbara. Kings and Kingdoms in Early Anglo-Saxon England. Londres: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8.
# Bianqu Laodong Yingxiong

Bianqu Laodong Yingxiong (xinès simplificat: 边区勞動英雄, pinyin: Biānqū Láodòng Yīngxióng) és una pel·lícula xinesa dirigida per Chen Bo'er, produïda per Yan'an Dianying Zhipianchang i estrenada el 1947. Tot i estar en producció des d'abans, no es finalitzaria fins 1947 per culpa de problemes amb els materials i per prioritzar la realització de documentals de guerra al de llargmetratges.
La pel·lícula narra la història d'un soldat, definit com a heroi, que es troba a Yan'an, base de la Xina Comunista durant la Guerra Civil Xinesa.

## Referències

* ↑ Chu, Yingchi. Chinese Documentaries: From Dogma to Polyphony. Routledge, 2007-06-20, p. 51. ISBN 978-1-134-18603-7.
* ↑ Wang, Lingzhen. Chinese Women‚Äôs Cinema: Transnational Contexts. Columbia University Press, 2011-08-30, p. 27-28. ISBN 978-0-231-52744-6.
* ↑ Chu, Yingchi. Chinese Documentaries: From Dogma to Polyphony. Routledge, 2007-06-20, p. 49-51. ISBN 978-1-134-18603-7.
* ↑ Zhang, Yingjin. A Companion to Chinese Cinema. John Wiley & Sons, 2012-03-30. ISBN 978-1-4443-5597-0.
# Díocles (gramàtic)

Díocles (en grec antic: Διοκλῆς, llatí: Diŏclēs) fou un gramàtic de l'antiga Grècia.
Apareix esmentat en diversos escolis als poemes homèrics. Va viure probablement entre el segle ii aC i el segle i aC, atès que era més jove que Aristarc de Samotràcia i va viure abans que Dídim Calcènter. És possible que es tracti del mateix autor que Tirannió de Fenícia, qui va néixer com a Díocles i va canviar el nom a Tirannió. També podria ser que el somni de Díocles esmentat per Artemidor de Daldis faci referència a aquest mateix Díocles.

## Referències

* ↑ 3.Diocles a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1010
* ↑ «Diokles 54». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Coll (anatomia)

El coll és la part del cos de diversos grups de vertebrats (amfibis, rèptils, ocells i mamífers) que uneix el cap amb el tors.
És l'àrea de transició entre el crani —per dalt—, el tronc i les extremitats superiors —per sota. Funciona com un conducte per les estructures que circulen entre ells, a més de contenir estructures especialitzades tals com la laringe, la tràquea, l'esòfag i les glàndula tiroides i paratiroides. Per a facilitar la flexibilitat i potenciar l'eficàcia dels òrgans sensorials que es troben en el cap, el coll presenta una estructura relativament prima.
Les estructures contingudes en el coll (tant en l'home com en l'animal) són vulnerables a ferides de diversa índole, ja que el coll no els ofereix protecció òssia —amb excepció de la medul·la espinal, la qual està continguda dins del canal cervical. La irrigació sanguínia està donada principalment per les artèries caròtides i el drenatge venós per les venes jugulars —externa, interna i anterior.

## Referències

* ↑ Moore, Keith L.; Dalley, Arthur F.. Anatomía con orientación clínica. 6a edició. Mèxic: Editorial Médica Panamericana, 2009.
* ↑ Hollinshead, W. Henry. Anatomía humana. Còrdova: La Médica, 1978.
Viccionari