OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Pujol (Badalona)

Can Pujol és una masia situada al barri de Canyet de Badalona, catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta baixa, pis i golfes, que compta amb diversos annexos, destinats a les diferents tasques que s'hi feien. La masia està construïda sobre un terreny granític, disposa de murs de contenció. Al davant, la casa té un gran jardí amb dos estanys i una piscina, i tot una zona amb arbres i flors, a més d'un sector amb arcades. Des del pati s'accedeix a la casa dels masovers i a la dels amos, fornides ambdues amb mobiliari antic, i especialment la zona més noble conserva cortines, pintures, tapissos i escultures luxoses i refinades.
Es troba un lloc estratègic, en el camí antic de Badalona a Montcada, dominant tota la vall de Canyet, sobre la riera homònima i envoltada d'altres masies com el masos Oliver i Amigó, can Mas o can Grapa. És un indret que ha restat intocat al llarg dels anys i la masia hi esdevé un element paisatgístic destacat.

## Història

L'edifici es troba sobre les restes d'una antiga vil·la romana al subsòl i és considerada una de les cases més importants de Badalona, a més de ser una de les més grans del barri. Amb tot, la construcció actual és d'origen medieval, documentat al segle XIII. Als segles xiv i xv era propietat de la família Canyet, membre d'una família considerats els primers pobladors de l'indret. La casa va mudar de nom a partir de 1421, quan Valentina, pubilla dels Canyet, filla de Berenguer Canyet, es va casar amb Berenguer Pujol. L'hereu d'ambdós va ser Pere Pujol, i des d'ençà aleshores la casa va ser coneguda com can Pujol.
Ha sofert diverses ampliacions, la més important al segle xviii, que li va donar la imatge actual. Als segles xviii i xix els propietaris van fer construir habitatges populars al carrer de Can Pujol, al barri de Canyet, i probablement també els del carrer d'en Pujol, al barri de Dalt de la Vila. Al segle xx era propietat de Ferran de Segarra i disposava de masovers. Josep Maria Folch i Torres va assessorar el propietari en la seva restauració.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Masia de Can Pujol o Can Canyet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Lladó, Francesc; Padrós, Joan Antoni. «Can Pujol». Inventari de Protecció del Patrimoni Cultural Europeu. Ajuntament de Badalona, 1982.
* 1 2 3 Barrera Meya, 2001, p. 264.
* 1 2 Barrera Meya, 2001, p. 265.
* 1 2 3 Barrera Meya, 2001, p. 263.

## Bibliografia

* Barrera Meya, Judit. Canyet: un vell poble. Badalona: Museu de Badalona i Ajuntament de Badalona, 2001.

## Enllaços externs

* «Can Pujol». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Can Roura

Can Roura, també conegut com la Casa Ganduxer, és un edifici del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre parets mitgeres, que consta d'una planta baixa i de dos pisos, amb coberta de teula àrab a dos vessants. La façana queda coronada per una arqueria i barbacana. L'edifici alterna elements historicistes (llindars i portalada) amb altres elements formals de caràcter modernista (medallons, esgrafiats, sanefes i ceràmica). Data de 1912.
Forma part de la Ruta Modernista de Granollers.

## Història

L'activitat industrial del segle xix portà la indústria tèxtil a Granollers, que començà la seva creixença amb les manufactures cotoneres i llurs indústries auxiliars, amb què la trama urbana es va estendre fora del recinte emmurallat i prop de les vies de comunicació. Així, iniciaren l'allargassament del nucli urbà entre el Congost i el ferrocarril de França.
D'aquesta manera, la carretera de Barcelona a Ribes es convertí en l'eix de la ciutat, zona de l'eixample al final del s. XIX, on es troben representats els moviments arquitectònics dels darrers cent anys.
La promotora de la casa va ser Josepa Ganduxer i Carrencà, esposa del digestòleg sabadellenc Joaquim Torras i Pujalt.

## Referències

* 1 2 3 «Can Roura». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* 1 2 3 Consell Comarcal del Vallès Oriental «Guia del Modernisme d'estiueig al Vallès Oriental». Guia del Modernisme d'estiueig al Vallès Oriental. Arxivat de l'original el 2017-08-05 [Consulta: 10 setembre 2019]. Arxivat 2017-08-05 a Wayback Machine.
# Can Solà (l'Escala)

Can Solà és una casa del municipi de l'Escala inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat dins del nucli antic de la població de l'Escala, al sector oest i formant cantonada amb la plaça de l'Ajuntament, el carrer Enric Serra i el del Pintor Joan Massanet.
Edifici de planta rectangular, distribuït en planta baixa i dos pisos, amb dues plantes més afegides amb posterioritat. Actualment, la coberta és plana amb terrat i l'altell a dues vessants. Totes les obertures són rectangulars i amb l'emmarcament d'obra. Presenten un espai rectangular a la part superior decorat, majoritàriament, amb motius florals. Aquestes decoracions es repeteixen a les tres façanes. A la principal, damunt dels dos portals laterals, hi ha el nom de "Can Solà" en un, i a l'altre la data de construcció, "ANY 1890". A la planta baixa hi ha tres portals i al pis, un balcó corregut i una finestra balconera. La façana orientada a la plaça presenta les obertures agrupades al centre, amb un balcó corregut al primer pis. La tercera planta presenta uns grans finestrals rectangulars de vidre, que envolten tot l'edifici. L'altell està ubicat al centre del terrat i retirat de les línies de les façanes.

## Història

La casa va ser bastida el 1890, i va ser utilitzada posteriorment com a escoles públiques.
Vers l'any 1925, en Josep Mº Solà, perit mecànic arribat de Barcelona, va llogar la casa per allotjar-se i per instal·lar, als baixos, un taller mecànic, en aquells temps, un dels més importants de l'Escala.
El 2006, l'arquitecte Jordi Guinart projectà la seva restauració.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Solà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Canal del Baix Guadalquivir

El canal del baix Guadalquivir (Canal de los Presos) és un canal de reg, infraestructura hidràulica destinada originalment a posar en rec una superfície de 56.000 hectàrees de les províncies de Sevilla i Cadis. Actualment rega una superfície de 80.000 ha. Parteix de l'embassament de Peñaflor 37° 41′ 32″ N, 5° 19′ 49″ O﻿ / ﻿37.69222°N,5.33028°O﻿ / 37.69222; -5.33028, a Sevilla i recorre 158 km. fins a l'embassament de Don Melendo 36° 57′ 21″ N, 6° 02′ 21″ O﻿ / ﻿36.95583°N,6.03917°O﻿ / 36.95583; -6.03917, al terme municipal de Lebrija (Sevilla).
El 26/09/2007 el Consell de Ministres autoritzà la interconnexió del canal amb el pantà de Torre del Águila.

## Història

Ja en el segle xix es pensava en la seva construcció, però per ser una obra de tal magnitud, no va ser fins a 1940 quan es va iniciar la seva construcció, que es va concloure en 1962.
L'obra es va dur a terme per presos polítics de la dictadura franquista, a "pic i pala", seguint la política de redempció de penes pel treball, arribant a comptar amb 2.000 presos. Al llarg del seu recorregut es jalonaven camps de treball com a Los Merinales, El Arenoso i La Corchuela a Dos Hermanas, així mateix els familiars també van crear els poblats de Torreblanca i Valdezorras, a Sevilla, Quintillo a Dos Hermanas o El Palmar de Troya, a Utrera.
L'any 2006 al tram comprès entre La Rinconada i Dos Hermanas se li va canviar la denominació per "Canal de los Presos".
Un monument a la memòria històrica de Los Merinales es va instal·lar el dia 17 de juny de 2009 en la rotonda on comença la finca del Charco del Pastor, antiga entrada al camp de treball de los Merinales.

## Referències

* ↑ «Autorizada la construcción de la interconexión del Canal del Bajo Guadalquivir y el embalse de Torre del Águila, en Utrera (Sevilla)». Comunidad de Regantes del embalse de Torre del Águila. Arxivat de l'original el 2007-11-27. [Consulta: 1r març 2009].
* ↑ Pedro Cela. «Dos Hermanas coloca el monumento a la memoria histórica en Los Merinales». El Correo de Andalucía. Periódico España. [Consulta: 19 juny 2009].
# Elisabeth Stagel

Elisabeth Stagel o Elsbeth Stagel (c. 1300 - c. 1360) va ser una monja dominicana i priora del convent de Töss.

## Biografia

Stagel va néixer en una noble família de Zúric, era filla d'un regidor.
Va desenvolupar una profunda amistat amb Heinrich Seuse, i els dos van mantenir una correspondència activa. Seuse va considerar a Stagel la seva filla espiritual. Durant les seves reunions, Stagel va demanar a Seuse que l'ajudés a comprendre el camí cap a Déu compartint amb ella les seves pròpies experiències. No obstant això, Seuse no sabia que la monja ben educada mantenia les cartes que l'enviava i anotava tot el que Seuse li estava dient, que no només incloïa la teologia, sinó també les seves pràctiques extremes de penitència. Stagel li va donar els seus escrits després d'estudiar-los i va procedir a cremar-los, salvant només el segon lliurament de manuscrits per educar a altres persones religioses. Suso va prohibir que Stagel li imités involucrant-se en un ascetisme extrem, tement per la seva salut.
La història de Stagel com a autora de les Vides de les Monges de Töss, obra que conté biografies de 39 religioses i proporciona una imatge completa del misticisme al convent de Töss, està subjecta a debat. Benaurada Isabel d'Hongria podria haver estat una de les religioses, la vida de les quals Stagel va descriure, però aquesta acusació ha estat particularment contrariada, perquè el llibre retrata a la madrastra d'Elisabet d'Àustria, Àgnes d'Àustria, reina d'Hongria, molt negativament; és molt poc probable que aquesta biografia fos escrita abans de la mort de la Reina Agnes que va sobreviure a Stagel, morint el 1364.
Stagel va morir a Töss. L'obra de Stagel és integral per entendre el misticisme i la vida monàstica a l'Alemanya medieval.

## Referències

* ↑ Kroll, Jerome; Bachrach, Bernard. The mystic mind: the psychology of medieval mystics and ascetics. Londres: Routledge, 2005, p. 166. ISBN 0415340519.
* ↑ Tobin, Frank; Mooney, Catherine M. (ed.). «Henry Suso and Elsbeth Stagel». A: Gendered Voices: Medieval Saints and Their Interpreters. University of Pennsylvania Press, 1999, p. 118–135. ISBN 0-8122-1687-3 [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ Classen, Albrecht; Sandidge, Marilyn. Friendship in the Middle Ages and early modern age explorations of a fundamental ethical discourse. [Online-Ausg.]. Berlín: De Gruyter, 2010, p. 483. ISBN 3110253984.
* ↑ Allen, Prudence. The Concept of Woman: The Early Humanist Reformation, 1250-1500, Part 1. Wm. B. Eerdmans Publishing, 2005. ISBN 978-0-8028-3346-4 [Consulta: 9 febrer 2018].
* ↑ Duggan, Anne J. (ed.). Queens and queenship in medieval Europe: proceedings of a conference held at King's College London, April 1995. Reprinted in paperback. Woodbridge: Boydell Press, 2002, p. 116. ISBN 0-85115-881-1.
* 1 2 Classen, Albrecht. The Power of a Woman's Voice in Medieval and Early Modern Literatures: New Approaches to German and European Women Writers and to Violence Against Women in Premodern Times. Walter de Gruyter, 2007, p. 263–265. ISBN 978-3-11-089777-7 [Consulta: 9 febrer 2018].
# Can Garriga (masia a Santa Maria de Palautordera)

Can Garriga és una masia al sud de la vila de Santa Maria de Palautordera (al Vallès Oriental). Es tracta d'un edifici amb un mínim de 400 anys, està datat en una de les rajoles.
La masia està orientada cap a l'est, té coberta a dues aigües i és un edifici format per planta i pis. Presenta annexos adossats a l'extrem esquerre de la façana per tal d'habilitar-hi una cuina i dos banys.
El portal de la façana és adovellat i té arc de mig punt. Hi ha una finestreta de pedra d'arc pla. A la paret sud hi ha una finestra de pedra amb arc de mig punt sense tancar coronat per un cercle. Al seu interior hi ha un festejador. La masia està envoltada per les cases que formen la urbanització de Can Garriga.

## Referències

* 1 2 «Masia Can Garriga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2017].
# Castell d'Homburg

El Castell d'Homburg (Schloss Homburg) és un castell situat a Nümbrecht, a l'estat alemany de Rin del Nord-Westfàlia.

## Història i construcció

Es menciona per primera vegada en els registres de 1276. Gottfried I de Sayn de la casa de Sponheim (1247-1283/84) va transferir el seu "castrum Homburg" al rei alemany Rodolf d'Habsburg, per posar-lo sota la seva protecció. Va rebre el castell com una herència. El castell va ser la residència dels comtes d'Homburg, un feu imperial (Reichsherrschaft).
A partir de 1635, el comte Ernest de Sayn-Wittgenstein va modificar el castell fins a la seva aparença actual. Cent anys més tard, la línia de Sayn-Wittgenstein-Berleburg es va fer càrrec de la seva gestió. L'estructura llavors va caure en mal estat. No va ser fins a 1904 que es va detenir la decadència i, el 1926, un museu, fundat per Hermann Conrad, es va fer càrrec de les instal·lacions. Avui és el Museu d'Oberbergisches Kreis.
El 1999, durant una excavació, es va descobrir una torre de pedra d'uns 12,5 metres de diàmetre. Els experts van estimar que datava del segle xi i, per tant, la història del castell seria més antiga del que es creia.

## Referències

* ↑ Museum Schloss Homburg, Herrscher und Untertanen, p. 10
* ↑ Oberbergischer Kreis: Schloss Homburg

## Enllaços externs

* Pàgina del Castell d'Homburg
* Història i mapes del Castell d'Homburg
* Museu digital
# Torre de la Vall (Tavertet)

La Torre de la Vall es dreça al terme municipal de Tavertet (Osona), prop de la vila i al marge esquerre de la riera de Tavertet, sobre un penyal de 3 m que fa de sòcol, amb un mas adossat als seus peus. Fou anomenada també la Torre de la Guàrdia.

## Història

Masia del segle xvii, adossada a una antiga torre de guarda i defensa, funció que corrobora l'indret on fou bastida, al nord del poble, on es domina tot l'entorn. És original dels segles XIII-XIV. La base sembla del segle xiii, i la resta del XIV. En documents antics, se cita la Torre de la Vall com si hi hagués dues cases com a mínim, que semblaria haver constituït el primer nucli habitat de Tavertet. En aquest indret s'han trobat també restes de la vila romana.

## Arquitectura

Conjunt format per una torre de defensa medieval i una masia del segle xvii. Són dos volums ben diferenciats, però formen un conjunt compacte edificat damunt d'un rocam d'uns 3 m, que li serveix de primera defensa. La torre té la planta quadrada (5 x 5 m), uns 20 m d'alçada i els murs de 100 cm de gruix. Originàriament tenia unes portes a la façana sud, convertides posteriorment en finestres, que donaven entrada per l'exterior. Una part de les obertures són cobertes per la masia. Està formada per cinc pisos, la coberta i els merlets del terrat. La planta baixa està afermada directament a la roca, és molt reforçada, no té obertures i es cobreix amb volta de canó apuntada. La masia està annexada a les façanes sud i oest. És coberta a dos vessants amb el carener perpendicular a la façana, situada a migdia, i la seva planta està totalment condicionada per la forma del rocam. S'ha restaurat molt i hi ha finestres d'altres construccions. Té una galeria annexada a la primera planta. A la façana nord, hi ha un petit balcó. Totes les obertures tenen els emmarcaments de pedra picada. A la façana principal hi ha una finestra amb la data 1667.

## Referències

* 1 2 «LA TORRE Torre de la Vall». Patrimoni.gencat: arquitectura. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 març 2016].

## Bibliografia

* Serra i Clota, Assumpta. La comunitat rural a la Catalunya Medieval: Collsacabra (s.XIII-XVI). Vic: Eumo, 1990.

## Enllaços externs

* «Torre de la Vall». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
* Torre de la Vall a Catalunya Medieval
* Jordi Gumí TAVERTET: LA TORRE DE LA VALL
# (199) Biblis

(199) Biblis és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides descobert per Christian Heinrich Friedrich Peters el 9 de juliol de 1879 des de l'observatori Litchfield de Clinton, als Estats Units d'Amèrica. Està anomenat per Biblis, un personatge de la mitologia grega.
Byblis orbita a una distància mitjana de 3,167 ua del Sol, podent apropar-se fins a 2,6 ua. La seva excentricitat és 0,1791 i la inclinació orbital 15,48°. Completa una òrbita al voltant del Sol al cap de 2.059 dies.

## Referències

* 1 2 3 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* 1 2 3 4 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 30. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar
# (196) Filomela

(196) Filomela és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides i va ser descobert per Christian Heinrich Friedrich Peters des de l'observatori Litchfield de Clinton, als Estats Units d'Amèrica, el 14 de maig de 1879. Està anomenat per Filomela, un personatge de la mitologia grega.
Philomela està situat a una distància mitjana de 3,112 ua del Sol, i pot apropar-se fins a 3,051 ua. La seva inclinació orbital és 7,26° i l'excentricitat 0,01959. Empra 2.006 dies a completar una òrbita al voltant del Sol.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 3 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 30. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Enllaços externs

* «(196) Philomela» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 18 juny 2015].
# Alba Camarasa Baixauli

Alba Camarasa i Baixauli (Guadassuar, 1987) és una poeta valenciana. És diplomada en Educació Social i Postgrau per la Universitat de València i en psicopedagogia per la Universitat Oberta de Catalunya.

## Biografia

Des de jove escriu relats i poesia en tallers i premis locals i comarcals. L'any 2008 guanya el Premi Bancaixa – Universitat de València de Poesia i el Premi de poesia Jordi de Sant Jordi de La Vall d'Uixó. L'any 2012 és antologada al volum Tibar l'arc: Una mirada a la poesia valenciana actual (Tria llibres, 2012). També el 2012 publica La farina que admeta en Editorial Germania.
Poc després d'acabar els seus estudis d'Educació Social trasllada per motius laborals la seua residència a Reus. Allà treballa i estudia Psicopedagogia i té fills. Segueix escrivint poesia, participant ocasionalment en recitals poètics, i en altres iniciatives de caràcter cultural. Actualment treballa en l'àmbit de joventut.
El 23 d'abril de 2021 rep el guardó Poesia en català del 46é premi Vila de Martorell amb el poemari Runes, que publicarà Viena Edicions l'any vinent.

## Obra

* Camarasa i Baixauli, Alba. Dreceres i naufragis. València: Publicacions de la Universitat de València, 2008.
* Camarasa i Baixauli, Alba. Apologia dels dies. Editorial Brosquil, 2009. ISBN 8497955102.
* Camarasa i Baixauli, Alba. La farina que admeta. Editorial Germania, 2012. ISBN 8415660006.
* Camarasa i Baixauli, Alba. Llet de glacera. Viena Edicions, 2021. ISBN 978-84-18908-03-3.

### Antologada a

L'obra de l'escriptora s'inclou en aquesta antologia, entre altres:
* Tibar l'arc. Una mirada a la poesia valenciana actual (2012)

## Guardons

* 2008. 2n premi al Concurs de Poesia Curta de la Universitat Politècnica de Catalunya
* 2008. Premi Bancaixa – Universitat de València de Poesia
* 2008. Premi de poesia Jordi de Sant Jordi de La Vall d'Uixó
* 2021. Premi de poesia Vila de Martorell
* 2021. Premi de poesia Gumersind Gomila de Maó

## Referències

* 1 2 3 «Notícia dels escriptors valencians 2009». Escriptors.cat, 2009. Arxivat de l'original el 2014-08-03. [Consulta: març 2016].
* 1 2 3 «27 poetes valencians». Triallibres.com, 2012. [Consulta: març 2016].
* 1 2 «Premis literaris de La Vall d'Uixó». Quaderndecalls.blogspot.com.es, 04-11-2008. [Consulta: març 2016].
* 1 2 «Poetes Joves de Guadassuar». Guadassuar.org, 27-12-2013. Arxivat de l'original el 9 d'abril 2016. [Consulta: març 2016].
* 1 2 TV, Martorell Digital. «Alba Camarasa, Vicente Luís Mora i Llum Saumell són els tres grans guardonats al retornat Premi Vila | Web de notícies de l'Ajuntament de Martorell». [Consulta: 25 maig 2021].
* ↑ «Sílvia Tarragó i Alba Camarasa obtenen els Premi Literaris de la Vall d´Uixó». Levante-emv.com, 08-11-2008. [Consulta: març 2016].
# Teorema de Wallace-Bolyai-Gerwien

En geometria, el Teorema de Wallace-Bolyai-Gerwien (pels matemàtics Willam Wallace, Farkas Bolyai i Paul Gerwien) estableix la condició necessària i suficient perquè un polígon es pugui descompondre en un nombre finit de peces que permetin construir-ne un altre de diferent nombre de costats, només amb moviments de translació i rotació.

## Formulació

Hi ha diverses maneres de formular el teorema. La versió més comuna utilitza el concepte d'equidescomposabilitat de polígons: dos polígons són equidescomposables si poden ser dividits en un nombre finit de triangles que només difereixen en alguna isometria (de fet, només en una combinació d'una translació i una rotació). En aquest cas, el teorema diu que dos polígons són equidescomposables si i només si tenen la mateixa superfície.
Una altra formulació és en termes de congruència: dos polígons són equivalents si poden ser descomposts en un mateix nombre finit de polígons que siguin congruents un a un. El teorema, aleshores, diu que cada classe d'equivalència conté exactament tots els polígons que tenen la mateixa superfície.

## El tercer Problema de Hilbert

El tercer dels problemes de Hilbert era una generalització d'aquest teorema a l'espai tridimensional i va ser el primer dels problemes en ser resolt, de forma negativa en aquest cas, ja que no tot poliedre es pot descompondre en un nombre finit de peces per construir-ne un altre del mateix volum com va demostrar Max Dehn el 1900.

## Altres resultats

En aquest teorema sempre es manté el concepte de descomposició en el sentit de tallar un polígon amb una línia recta (o un polígon amb un pla). Quan es relaxa el concepte de tallar en el fet de dividir un conjunt en dos subconjunts disjunts és quan s'obtenen resultats inesperats. La paradoxa de Banach-Tarski és l'exemple més evident.

## Referències

* ↑ ; Lazebnik, Felix; Smeltzer, Deirdre L. Methods for Euclidean Geometry. Mathematical Association of America, 2010, p. 97. ISBN 978-0-88385-763-2.
* ↑ Alsina, Claudi; Nelsen, Roger B. A Mathematical Space Odissey. Mathematical Association of America, 2015, p. 79. ISBN 978-1-88385-358-0.
* ↑ ; Lazebnik, Felix; Smeltzer, Deirdre L. Methods for Euclidean Geometry. Mathematical Association of America, 2010, p. 101. ISBN 978-0-88385-763-2.

## Enllaços externs

* Wallace-Bolyai-Gerwien Theorem per Weisstein, Eric W. a MathWorld.
* Wallace-Bolyai-Gerwien Theorem per Alexander Bogomolny a Cut the Knot.