OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Batalla de Dormans

La batalla de Dormans fou un enfrontament de la 5a Guerra de Religió a França que es produí, el dia el 10 d'octubre de 1575, entre les tropes catòliques d'Enric I, duc de Guisa i l'exèrcit alemany mercenari contractat pels hugonots, sota el comandament de Joan Casimir del Palatinat-Simmern. El lloc de la batalla fou el poble de Dormans, a la vora del riu Marne.
Un grup de reitres alemanys, reclutats pels protestants anglesos i els malcontents, sota la direcció de Guillem de Montmorency-Thoré, es va dirigir cap a l'exèrcit del príncep de Condé, situat al sud-oest. El duc de Guisa posa en marxa les seves tropes per intentar aquests mercenaris, que avancen sense oposició per França. Finalment, Guisa arriba a la riba del riu Marne, als voltants del poble de Dormans, on estan acampats es protestants.
Els catòlics ataquen per sorpresa els alemanys i els dos bàndols intenten dominar el pont que travessa el Marne a Dormans, però finalment els protestants es retiren. El duc de Guisa va resultar ferit al rostre, fet que li va valdre el sobrenom de Le Balafré. Segons Penny Richards: «Aquesta cicatriu i aquest nom, amb què després es descrivia amb freqüència, van contribuir a la seva reputació llegendària». Tot i que el duc de Guisa aconseguí la victòria, després no fou capaç de superar les posicions de François de Montmorency. La 5a guerra va concloure amb l'Edicte de Beaulieu el maig de 1576.

## Referències

* 1 2 3 Campbell, 2003.
* ↑ Hardy, Philippe «Dormans». The Fate of Reiters. Five battles of the French Wars of Religion.
* 1 2 3 Richards, 2016, p. 177.

## Fonts

* Campbell. «Wars of Religion». A: The Oxford Dictionary of the Renaissance. Oxford University Press, 2003.
* Richards, Penny. «Warriors of God: History, Heritage and the Reputation of the Guise». A: Munns. Aspiration, Representation and Memory: The Guise in Europe, 1506–1688. Routledge, 2016. ISBN 978-1317178033.
# Omar Banana

Omar Banana (Huelva, 7 d'octubre de 1994) és un actor espanyol. Va ser nominat al XXXVIII Premis Goya en la categoria de Millor actor revelació per la seva participació en la pel·lícula Te estoy amando locamente.

## Biografia

Es va criar en el barri d'Isla Chica, a Huelva. D'adolescent es va apuntar a una escola de dansa contemporània en aquesta ciutat.
En 2019 va participar en un capítol de la sèrie Paquita Salas. A l'any següent va interpretar a Manolito en la sèrie Veneno de Javier Ambrossi i Javier Calvo.
El 2023 va tenir el paper protagonista a la pel·lícula Te estoy amando locamente, pel qual va ser nominat al XXXVIII Premis Goya en la categoria de Millor actor revelació i al de Millor actor revelació als XXXII Premis de la Unión de Actores

## Filmografia
### Cinema

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2007 | Hasta el viento tiene miedo | | |
| 2010 | Loving The Bad Man | Policia #2 | |
| 2014 | Treasure Man | Treasure Man | Curtmetratge |
| 2017 | Separations | Luke | Curtmetratge |
| 2017 | La Dama de Sal | Niño | Curtmetratge |
| 2017 | Desire | Thomas | Curtmetratge |
| 2018 | Zweite Haut | Venedor | Curtmetratge |
| 2018 | Haraam | Asha | |
| 2019 | Through a Dark Mirror | Lincoln | |
| 2023 | Te estoy amando locamente | Miguel | |
| 2023 | Marco Polo | Marco | |

### Televisió

| Any | Títol | Paper | Notes |
| 2017 | Wartime Crime | Chicano | 1 episodi |
| 2019 | Paquita Salas | Omar | 1 episodi |
| 2019 | Amor superdotado | Goyo | 8 episodis |
| 2020 | Veneno | Manolito | 1 episodi |
| 2021 | Reyes de la noche | Jorge | 4 episodis |
| 2021 | La reina del pueblo | Javi | 6 episodis |
| 2021 | Sin novedad | Bony | 6 episodis |
| 2022-2023 | Express | Zero | 16 episodis |
| 2023 | Sky Rojo | Repartidor | 1 episodi |

## Referències

* 1 2 3 Chociño, A. G. «Omar Banana, nominado a los Goya por «Te estoy amando locamente»: «La libertad también es poder llegar a fin de mes»» (en castellà), 02-03-2024. [Consulta: 9 març 2024].
* ↑ Gómez, V. «Quién es Omar Banana, el actor de Huelva que participa en la película 'Te estoy amando locamente'» (en castellà), 30-08-2023. [Consulta: 11 febrer 2024].
* ↑ Gómez, Alba. «Omar Banana, el actor de Huelva nominado a los Goya» (en espanyol europeu), 30-11-2023. [Consulta: 9 març 2024].
* ↑ Unión de Actores y Actrices celebrará sus 32 Premios el 11 de marzo en el Teatro Circo Price
# Lucrècia Tornabuoni

Lucrècia Tornabuoni (Florència, República de Florència, 22 de juny de 1427-íd. 28 de març de 1482) fou una poeta i noble italiana i una influent assessora política durant el segle xv. Va tenir una influència política important durant el domini del seu marit i després del seu fill, Llorenç el Magnífic.

## Orígens familiars

Va néixer el 1427 a la ciutat de Florència i fou filla de Francesco Tornabuoni; de ben jove, es relacionà amb personatges de la talla de Luigi Pulci i Agnolo Poliziano.
Connectada per naixement a dues de les famílies italianes més poderoses de l'època, els Tornabuoni i els Guicciardini, es va casar el 3 de juny de 1444 a la ciutat de Florència amb Pere I de Mèdici, fill de Cosme de Mèdici el Vell i Contessina de Bardi, fet que l'emparentà amb una altra de les famílies més poderoses d'Itàlia, cosa que li va fer estendre el seu propi poder i influència.
D'aquesta unió nasqueren:
* Blanca de Mèdici (1445-1505), casada el 1459 amb Guillem de Pazzi
* Nannina de Mèdici (1448-1493), casada el 1466 amb Bernardo Rucellai
* Llorenç el Magnífic (1449-1492), senyor de Florència
* Julià de Mèdici (1453-1478), senyor de Florència
* Maria dè Medici (1455-1479), casada amb Leonetto Rossi
Al costat del seu espòs educà els seus fills en l'art humanístic, inculcant-los els ideals de bellesa del Renaixement. Així mateix, buscà l'aliança amb famílies adinerades i ben posicionades, com per exemple la família Orsini, i casà el seu fill Llorenç amb Clarice Orsini.
També va treballar per donar suport a les necessitats dels pobres a la regió, afavorint diverses institucions. Va ser patrona de les arts i autora de poemes i obres de teatre.

## Obra escrita

Lucrècia va descriure en les seves cartes enviades des de la seva residència de Roma al seu espòs la mentalitat de la gent de l'època, els mèrits i defectes del seu marit, així com una descripció acurada del comerç. Així mateix, també exposà en aquestes cartes la situació de la dona en aquells moments: observà l'àmplia llibertat que tenien les dones florentines de l'època.
Ella va versificar llibres tant de l'Antic com del Nou Testament, i va compondre diverses laudes que es van orientar a la música. En les seves obres més narratives, tracta freqüentment la difícil qüestió de com ser una dona cristiana en un món de comerç i de guerra, no sorprenent per a una dona que va assolir pietat i demostrar un fort contingut empresarial. Així mateix destaca per la seva obra en sonets.
Morí el 25 de març de 1482 a la ciutat de Florència, i fou enterrada a la basílica de Sant Llorenç d'aquesta ciutat.

## Referències

* 1 2 Tomas, Natalie R. The Medici Women: Gender and Power in Renaissance Florence. Routledge, 2003 (Women and Gender in the Early Modern World). ISBN 0754607771.
* 1 2 3 Milligan, Gerry. «Lucrezia Tornabuoni». Oxford Bibliographies, 2011. [Consulta: gener 2020].
* ↑ Pernis, Maria Grazia; Adams, Laurie. Lucrezia Tornabuoni De Medici and the Medici Family in the Fifteenth Century. Nova York: Peter Lang Publishing, Inc., 2006. ISBN 978-0820476452.

## Enllaços externs

* (anglès) Biografia de Lucrècia Tornabuoni.
# Rita Indiana Hernández

Rita Indiana Hernández (Santo Domingo, 11 de juny de 1977) és una artista dominicana. Formada en un col·legi catòlic, ingressa a la Universitat per estudiar Història de l'Art; carrera que abandonarà juntament amb l'Escola de Disseny per començar a escriure la seva primera novel·la La Estrategia de Chochueca, 2000.
Després d'experimentar amb la performance art, alterna diverses feines que van des de la creació publicitària, a fer de cangur o rentar roba en un hotel, al mateix temps que produeix el disc Altar Espandex, amb el duet Miti Miti, una barreja entre naïf, electro, merengue i gagà, catalogat pel NY Daily News com un dels top 5 de la música indie del 2008.
Després d'escriure els llibres de contes Rumiantes (1998) i Ciencia succión (2002), el 2009 forma Rita Indiana y los misterios, projecte amb el qual aconsegueix fusionar els seus interessos de sempre: l'art conceptual, la música popular, les tradicions màgic-religioses afrocaribenyes, la crítica social... El projecte fou ràpidament conegut a través de youtube, facebook, etc i va convertir a la cantant en una autèntica celebritat a la República Dominicana, estenent-se a Puerto Rico i les Antilles en general. A finals de 2010 es publica El Juidero el primer disc de la formació, de la mà de Premium Latin Music.

## Referències

* ↑ «Rita Indiana Hernández». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Kevin Fret

Kevin Fret (Puerto Rico, 11 de juny de 1993 - Santurce, 10 de gener de 2019) fou un 'traper' i activista LGTBI porto-riqueny que va ser assassinat a San Juan als 24 anys. Fou el primer artista de 'trap' llatinoamericà obertament homosexual. Fou un defensor de la comunitat LGTBI i un dels pocs rapers que havia exposat la seva homosexualitat obertament. El cantant era molt actiu a les xarxes socials i compartia el seu dia a dia amb els seus seguidors.
El 10 de gener de 2019, mentre Fret estava muntant la seva moto a Santurce, San Juan, un pistoler no identificat li va disparar vuit vegades, al cap i al maluc. Fret va ser traslladat a un hospital de Río Piedras, on va ser declarat mort.

## Referències

* ↑ Coctelera, La. «TRAGEDIA: Muere asesinado a los 24 años el cantante Kevin Fret» (en castellà). [Consulta: 14 gener 2019].
* ↑ «Assassinen el primer 'traper' obertament homosexual». Ara, 11-01-2019.
* ↑ «Mor assassinat Kevin Fret, el cantant de trap i activista LGTBI». El Periódico, 11-01-2019.
* ↑ Moore, Sam. «Openly gay trap artist Kevin Fret shot dead aged 24» (en anglès). NME, 11-01-2019.
* ↑ Zraick, Karen. «Kevin Fret, Openly Gay Latin Trap Artist, Is Shot and Killed in Puerto Rico» (en anglès). The New York Times, 10-06-2019.
* ↑ Roiz, Jessica. «Openly Gay Latin Trap Artist Kevin Fret Dies at 24» (en anglès). Billboard, 10-01-2019.
# Michael Abels

Michael Abels (Phoenix, 8 d'octubre de 1962) és un compositor i productor especialment conegut per les seves partitures per a la pel·lícula guanyadora de l'Oscar Get Out, i Us.

## Biografia

Com a compositor de concerts, Abels ha rebut subvencions de la "National Endowment for the Arts, Meet The Composer" i "Sphinx Organization", entre d'altres. Les seves obres orquestrals han estat interpretades per la Chicago Symphony, l'Orquestra de Cleveland, la Atlanta Symphony, l'Orquestra de Filadèlfia i altres. Com a director convidat de Get Out In Concert, Abels ha dirigit orquestres com la National Symphony i la San Francisco Symphony. Diverses de les seves obres orquestrals han estat enregistrades per la Chicago Sinfonietta al segell "Cedille", incloent Delights & Dances i Global Warming. Abels és cofundador del "Composers Diversity Collective", un grup defensor per augmentar la visibilitat dels compositors de color en cinema, jocs i mitjans de difusió.

## Joventut

Abels va néixer a Phoenix, Arizona. Va passar els primers anys en una petita granja de Dakota del Sud, on va viure amb els seus avis. Introduït a la música a través del piano familiar, va començar a mostrar una curiositat innata cap a la música als 4 anys. Els seus avis melòmans van convèncer el professor de piano local perquè l'acollís com a estudiant malgrat la seva edat. Als vuit anys, Abels va començar a compondre música i als 13 anys es va interpretar el seu primer treball orquestral complet.
Després de graduar-se de l'escola secundària, Abels va assistir a la "Thornton School of Music de Los Angeles", a la Universitat del Sud de Califòrnia. Abels, de raça mixta, va acabar estudiant tècniques de bateria de l'Àfrica occidental a l'Institut de les Arts de Califòrnia i va cantar en un cor de l'església predominantment negre per explorar més les seves arrels afroamericanes.

## Filmografia

Composicions
* Get Out (2017)
* Us (2019)
* See You Yesterday (2019)
* All Day and a Night (2020)
* Bad Education (2020)
Música addicional
* Detroit (2017)

## Altres treballs

* Falling Sky, ballet (2020)
* At war with ourselves, una peça de concert sobre un poema de Nikky Finney
* Omar, una òpera original sobre la vida d'Omar ibn Said co-composta amb Rhiannon Giddens
* Get Out in concert (2020)

## Referències

* ↑ De Lerma, Dominique-Rene. "African Heritage Symphonic Series Vol. III". Liner note essay. Cedille Records CDR066.
* ↑ "Michael Abels: Biography". Kennedy Center. Consultat maig 13, 2017.
* ↑ [[va ser un erudit nascut al que ara és el Senegal a l'Àfrica occidental, que va ser esclavitzat i transportat als Estats Units el 1807. Allà, mentre va ser esclavitzat durant la resta de la seva vida, va escriure una sèrie d'obres d'història i teologia, inclosa una obra pòstuma. famosa autobiografia.]]

## Enllaços externs

* http://www.subitomusic.com/composers/highlights/michael-abels/
* https://pro.imdb.com/name/nm8752173/?ref_=search_search_result_1/
* https://michaelabels.com/
# David Diamond

David Leo Diamond (Rochester, Nova York, 9 de juliol de 1915 - Brighton, 13 de juny de 2005) fou un compositor estatunidenc de música clàssica.
Estudià en l'Institut de Música de Cleveland i a l'Eastman School of Music amb Bernard Rogers, també va rebre lliçons de Roger Sessions a Nova York i de Nadia Boulanger a París. Guanyà una sèrie de premis, incloent-hi tres beques Guggenheim, i és considerat un dels compositors més prominents d'Amèrica de la seva generació.
Moltes de les seves obres més modestes són tonals o modals. Les seves primeres composicions són típicament triàdiques, sovint amb harmonies àmpliament espaiades, donant-los un to distintivament americà, però algunes de les seves obres són conscientment en l'estil francès. Més tard, el seu estil es convertí en més cromàtic.
La peça més popular de Diamond és Rounds (1944) per a orquestra de cordes. Entre les seves altres obres són 11 simfonies (l'última, del (1944); entre elles, tres concerts per a violí, 11 quartets per corda, música per a conjunts de vent, música de cambra, peces per a piano i música vocal. També compongué el tema musical escoltat en la CBS Radio Red del programa Hear it now (1950-51), i el seu successor TV, See it now (1951-58).
Fou molt de temps membre de la facultat Juilliard School. Diamond també va ser nomenat compositor d'honor en la residència de la Simfònica de Seattle. Va tenir alumnes notables, com James Sellars, Daron Hagen, Adolphus Hailstork, Anthony Iannaccone, Alasdair Mac Lean, Francis Thorne, Eric Whitacre, Lowell Liebermann i Kenneth Fuchs.
Diamond s'acredità amb l'assessorament de Glenn Gould en la seva carrera mitjançant el seu treball i, en particular, en el Quartet de Cordes op. 1.
Era parent llunyà de la família Lucchese, (Stanley Diamond).
Diamond fou oficialment homosexual, abans que aquest fet fos socialment acceptat, i hom creu que la seva carrera es va veure fortament frenada per l'homofòbia i l'antisemitisme.
Diamond morí en la seva llar de Brighton al patir una insuficiència cardíaca.

## Notes

* ↑ https://www.legacy.com/obituaries/hartfordcourant/obituary.aspx?n=james-e-sellars&pid=184629997
# Dimitri Mitropoulos

Dimitri Mitropoulos (grec: Δημήτρης Μητρόπουλος) (Atenes, 18 de febrer de 1896 $^{(Julià)}$ - Milà, 2 de novembre de 1960) fou un pianista, compositor i director d'orquestra del segle xx d'origen grec naturalitzat estatunidenc.
Va estudiar al conservatori de la seva ciutat natal juntament amb Armand Marsick, el qual va prendre la direcció dels concerts d'aquell centre. El 1920 hi va estrenar l'opèra sœur Béatrice, amb lletra de Maurice Maeterlinck (1862-1949). Mitrópoulos se'n va anar a Brussel·les on va estudiar composició amb Paul Gilson. Després de 1921 a 1924 piano amb Ferruccio Busoni a Berlín, en viatge de perfeccionament. En tornar a la seva pàtria va provocar ardents controvèrsies amb els seus programes ultramodernistes, els quals concordaven admirablement amb el seu temperament inquiet. No obstant aquestes critiques se'l nomenà director del Conservatori d'Atenes i director de l'orquestra del mateix centre (1924/25) i de la Societat de Concerts (1925/27). Des del 1932 va obtenir èxit darrera èxit a París, Berlín, Roma i Boston. Va ser elegit membre de l'Acadèmia d'Atenes.
El 1936 va dirigir per primera vegada als Estats Units, i el 1937 era director estable de l'Orquestra de Minneapolis. El 1949 va compartir amb Leopold Stokowski la direcció de la Filharmònica de Nova York. Del 1950 al 1958 en va ser director estable. Posteriorment es va dedicar a l'òpera lírica. Va ser aclamat ala Metropolitan Opera i, més tard, als principals teatres del món. Va morir per un atac cardíac quan es trobava sobre el podi, dirigint un assaig amb l'orquestra de la Scala a Milà.
Se'l considera com un dionisíac, dotat de gran entusiasme. Sorprenia per la seva prodigiosa memòria, només comparable a la del director francès Albert Wolff. Va actuar també com a pianista i en els Concerts i dirigia el conjunt, executant simultàniament com a solista.
Va transcriure per a orquestra obres de conjunt reduïdes (com els Concerti Grossi).

## Referències

* ↑ Gran enciclopedia de la música clásica. (en castellà). tom III. Madrid: Sarpe, 1980, p. 857. ISBN 84-7291-226-4.
* 1 2 JRB. «Dimitri Mitropoulos». Gran Enciclopèdia de la Música. Grup enciclopèdia, s.d. [Consulta: 24 agost 2022].
* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana (en castellà). Suplement 1936/39. Madrid: Espasa, 1934, p. 488. ISBN 84-239-4583-9.
# Macropogons

Els macropogons (en llatí: macropogones, en grec antic: μακροπώγωνες) que vol dir 'barbes llargues', era, en l'època clàssica, un dels pobles del sud-oest del Caucas, no gaire lluny de la regió de Trebisonda. El seu nom grec probablement era un exònim i diferent del nom que es donaven a ells mateixos.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Macropogones». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 22 setembre 2024].
* ↑ Hewitt, B. G. The Abkhazians : a handbook. Londres: Routledge, 2014, p. 55. ISBN 9781138874596.
# Magó (escriptor)

Magó va ser un escriptor sobre temes agrícoles cartaginès, en idioma púnic el qual és un registre sobre els coneixements agrícoles de Cartago. El text púnic s'ha perdut però romanen fragments en grec i llatí.
Magó va dividir la seva obra en 28 llibres i parcialment està basada en escrits grecs antics però incorpora tradicions i pràctiques nord-africanes i fenícies. Luci Juni Moderat Columel·la en fa un resum en De Agricultura.
Després de la destrucció de Cartago per Roma les biblioteques cartagineses van ser donades als reis de Numídia. Únicament el llibre de Magó va ser portat a Roma. Va ser adaptat al grec per Cassius Dionisius i traduït al llatí per Decimus Silanus, aquest a expenses del Senat de Roma.
Extractes d'aquestes traduccions sobreviuen en autors sobre agricultura com Varró, Luci Juni Moderat Columel·la, Plini el Vell i Gargilius Martialis.

## Vegeu també

* Literatura fenício-púnica

## Notes

* ↑ Pliny, Naturalis Historia 18.22 , cf. 1.18; Ciceró, De Oratore 1.249; Varró, De Re Rustica 1.1.10; Columel·la, De Agricultura 1.1.13, 12.4.2.

## Enllaços externs

* Information on Mago with translation of selected fragments Arxivat 2007-10-07 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Food in the ancient world from A to Z. Routledge, 2003. ISBN 0415232597. , pp. 75–76, 206, 250.
* Hugh Johnson (1989), Vintage: The Story of Wine, Simon and Schuster, New York, p. 61.
* V. Lundström, "Magostudien" in Eranos vol. 2 pp. 60–67.
* J. P. Mahaffy, "The work of Mago on agriculture" in Hermathena vol. 7 pp. 29–35.
# Batalla de Nahrawan

La batalla de Nahrawan fou un combat lliurat el 658 a Jisr an-Nahrawan (Pont de Nahrawan, moderna Sifwa) a la regió de Diyala, a l'est del Tigris, Iraq.
S'hi van enfrontar les forces del califa Alí ibn Abi-Tàlib i els kharigites manats per Abd-Al·lah ibn Wahb, i es va lliurar el 7 de juliol del 658; el califa va obtenir la victòria. Els kharigites eren uns 2.800, dels quals només 8 van poder fugir, 400 van quedar ferits (i foren perdonats per Alí) i la resta van morir tots.

## Referències

* ↑ Meri, Josef W. Medieval Islamic Civilization: An Encyclopedia (en anglès). Routledge, 2005, p.657. ISBN 0415966906.

## Enllaços externs

* Batalla de Nahrawan
# The Merry Widow

The Merry Widow és una pel·lícula muda de la MGM dirigida per Erich von Stroheim i protagonitzada per Mae Murray i John Gilbert. Entre els actors no acreditats hi havia Joan Crawford, Clark Gable i Xavier Cugat. La pel·lícula, basada en l'opereta de Franz Lehár, es va estrenar el 26 d'agost de 1925 amb gran èxit, suposant uns guanys per a la productora de 758.000 dòlars.

## Argument

El príncep Danilo i el seu cosí el príncep Mirko hereu del petit regne de Monteblanco són de viatge quan coneixen Sally O'Hara ,una ballarina de gira, que tots dos pretenen seduir. Sally accepta sopar amb Danilo que fa tot els possibles per seduir-la. Mirko els sorprèn en una situació compromesa i Danilo, enamorat de Sally, anuncia la seva intenció de casar-se amb ella. El rei Nikita i la reina Milena li prohibeix que es casi ja que es tracta d'una plebea, cosa que Mirko s'afanya a anunciar a Sally. Sally, creient que Danilo l'ha enganyada, es casa per despit amb el baró Sadoja, l'home més ric del regne. La nit de noces el baró mor d'emoció i Sally, hereva de la seva fortuna, se’n va a París, on és coneguda com la vídua alegre.
Com que és molt rica esdevé un bon partit per a tota la noblesa. Mirko la segueix a París amb la intenció de casar-s'hi i aconseguir la seva fortuna. Danilo, que encara l'estima, també viatja a París però Sally accepta casar-se amb Mirko per castigar-lo. Danilo bufeteja Mirko i el repta a un duel. Creient que Sally estima Mirko, Danilo permet que Mirko li dispari. Mirko mor però Danilo només és ferit. En aquell moment descobreix que Sally encara l'estima. El rei mor i Danilo es converteix en rei, prenent a Sally com a reina.

## Repartiment

* Mae Murray (Sally O'Hara)
* John Gilbert (príncep Danilo Petrovich)
* Roy D'Arcy (príncep Mirko)
* Josephine Crowell (reina Milena)
* George Fawcett (rei Nikita I)
* Tully Marshall (baró Sixtus Sadoja)
* Albert Conti (assistent militar de Danilo)
* Sidney Bracey (ajudant de cambra de Danilo)
* Hughie Mack (hostaler)

### no acreditats

* Edward Connelly (baró Popoff (ambaixador)
* Helen Howard Beaumont (noia del cor)
* Gertrude Bennett (Virginia)
* Bernard Berger (noi)
* Estelle Clark (perruquer francès)
* D'Arcy Corrigan (Horatio)
* Joan Crawford (ballarina)
* Xavier Cugat (director d'orquestra)
* Anielka Elter (música amb els ulls embenats)
* Dale Fuller (serventa de Sadoja)
* Clark Gable (ballarí)
* Edna Tichenor (Dopey Marie)
* Zalla Zarana (Christine)

## Referències

* ↑ «Metro-Goldwyn-Mayer». The Film Daily XXXI, 61, 15-03-1925, pàg. 6.
* ↑ Ankerich, Michael G. Mae Murray: The Girl with the Bee-Stung Lips (en anglès). University Press of Kentucky, 2012-11-12. ISBN 978-0-8131-4038-4.
* ↑ Golden, Eve. John Gilbert: The Last of the Silent Film Stars (en anglès). University Press of Kentucky, 2013-03-29, p. 90. ISBN 978-0-8131-4163-3.
* ↑ Balio, Tino. MGM (en anglès). Routledge, 2018-03-14, p. 54. ISBN 978-1-317-42967-8.

## Enllaços externs

* The Merry Widow al catàleg de l'American Film Institute