OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carreró de l'Esplanada (Tortosa)

El carreró de l'Esplanada és un carrer de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un carrer d'uns 50 m de llarg i 2 m d'amplada, que comunica amb el carrer Major de Remolins i amb el de Jaume Tió, amb aquest darrer mitjançant un pas cobert fent colze situat per sota l'habitatge que en delimita l'extrem oest. A la banda sud hi donen parts davanteres i posteriors d'habitatges, totes amb murs arrebossats modernament però que per l'estructura i el perfil lleugerament còncau demostren ser antics, possiblement del segle xix o començament del xx. Al mur nord s'obren parts posteriors de cases i algun pati al tram final. En destaca el número 7 pel fet d'haver estat poc tocat modernament, amb pati d'una sola planta amb mur de maçoneria i maó, i algun bloc de pedra als angles i teulada sobre cabirons de fusta. També hi destaca la casa que tanca el carrer per l'oest, tampoc refeta modernament, amb coberta a un vessant i amb sostres de cabirons de fusta i revoltons. Els habitatges tenen planta, dos pisos i golfes o un pis i golfes.
Comunica també amb el carrer paral·lel, a través del carreró d'en Fortó.

## Història

Possiblement rep el nom de carreró de l'Esplanada pel fet que comunicava per l'extrem oest amb un espai obert, dit l'Esplanada, que separava el barri de Remolins de la resta de la ciutat, i que no ha estat urbanitzat fins al segle xx. És possible que en aquest sector fos on tingués lloc el mercat musulmà, del qual hauria derivat el nom del Portal de l'Associació que antigament se situava a l'extrem de l'Esplanada, contigu a la ciutat de Tortosa pròpiament.
El carrer, doncs, forma part de l'antic barri jueu. Malgrat que les seves edificacions més antigues possiblement siguin del segle xix, el seu traçat és l'original medieval establert al segle xii.

## Referències

* 1 2 3 4 «Carreró Esplanada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Tallers Oliva Artés

Els Tallers Oliva Artés són una antiga fàbrica del Poblenou de Barcelona, catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

El 1880, l'enginyer mecànic Andreu Oliva i Guillamí (1846-1913) va fundar una empresa dedicada a la fabricació i reparació de maquinària. El 1920, el seu fill Andreu Oliva i Lacoma i el seu gendre Pau Artés i Oliva (1866-1928), sota la raó social Fill i Gendre d'Antoni Oliva, van encarregar el projecte d'unes noves naus a l'arquitecte Claudi Duran i Ventosa, instal·lacions que foren ampliades amb una altra nau per Víctor Surribas el 1941.
L'activitat industrial s'hi va mantenir fins al 1978, quan l'empresa va fer suspensió de pagaments, però va poder continuar com a cooperativa fins al tancament definitiu l'any 2000.
La nau del carrer del Marroc va ser reformada el 2006 per l'Escola Taller i actualment és una caserna de la Guàrdia Urbana. Les de l'interior del parc allotgen un equipament museístic integrat al MUHBA, on es poden visitar l'exposició permanent Interrogar Barcelona. De la industrialització al segle XXI, i exposicions temporals. El projecte de rehabilitació (2009) va anar a càrrec de l'arquitecte Jordi Badia i Rodríguez (BAAS Arquitectura), i per problemes econòmics es va realitzar per etapes fins al 2015.

## Arquitectura

De l'antic complex fabril es conserven una nau aïllada, amb façana al carrer del Marroc, i tres naus paral·leles adossades que originalment limitaven amb el carrer de Pere IV i que actualment es troben integrades dins el Parc del Centre del Poblenou. Aquestes formen un conjunt de planta basilical, amb dues naus laterals amb entresolat i una central de doble alçada, amb cobertes a dues aigües suportades per encavallades metàl·liques.

## Referències

* 1 2 «Tallers Oliva Artés». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Andreu Oliva Guillamí». geneanet. Santi Garriga Rodó.
* 1 2 3 4 5 6 «Tallers Oliva Artés». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Pau Artés Oliva». geneanet. Santi Garriga Rodó.
* ↑ «Andres Oliva, gerent de Hijo y Yerno de Andrés Oliva.Pere IV (proper a Espronceda). Construir edificis». Q127 Eixample 20877/1920. AMCB, 03-04-1920.
* ↑ «Oliva Artés». Coneix Barcelona. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «MUHBA Oliva Artés». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «MUHBA Oliva Artés, Barcelona» (en castellà). Arquitectura Viva, 2020.
* ↑ «MUHBA Oliva Artés». Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, 2015.

## Bibliografia

* Sales i Favà, Lluís. Oliva-Artés: una recerca documental. Museu d’Història de Barcelona (MUHBA), juny 2012.

## Enllaços externs

* «Tallers Oliva Artés». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Franca Ovadje

Franca Ovadje (Nigèria) és una economista nigeriana.
Llicenciada a les universitats d'Ibadan i Nsukka, va completar la formació a l'IESE. Ha estat la principal impulsora de la fundació de la Lagos Business School i ha participat en diversos programes formatius a Sud-àfrica i Ghana. El 1999 va fundar el Fòrum de Dones Empresàries de Nigèria per impulsar la formació i obertura de mercats per a petites empreses de dones nigerianes. També ha recaptat fons per facilitar l'accés a la formació empresarial de les dones.
Entre les seves publicacions destaca Change Leadership in Developing Countries (Routledge, 2014) així com diversos casos d'estudi sobre empreses de Nigèria i Kenya com What it Takes to Lead Change in Africa (Harvard Business Review). Ha presentat ponències en diversos congressos internacionals. Per fomentar la investigació sobre els impactes positius al medi ambient a l''Africa, el 2017 va fundar l'institut de recerca Danne, que presideix. El 2022 impulsava el projecte TechPower per formar tecnològicament nenes de secundària.
Entre els reconeixements rebuts, el 2007 va guanyar el premi African Management Scholar i el 2021 va rebre el Premi Harambee Africa International a la Promoció i Igualtat de la Dona Africana.

## Referències

* 1 2 3 4 Press, Europa. «La economista nigeriana Franca Ovadje, Premio Harambee 2022, recogerá el galardón el próximo 26 de abril en Madrid», 31-03-2022. [Consulta: 24 abril 2022].
* ↑ Barrado, Blas. «La economista nigeriana Franca Ovadje recogerá en Madrid el Premio Harambee 2022 a la Promoción e Igualdad de la Mujer Africana» (en espanyol europeu), 20-04-2022. Arxivat de l'original el 2022-04-20. [Consulta: 24 abril 2022].
* ↑ «Change Leadership in Developing Countries» (en anglès). [Consulta: 24 abril 2022].
* ↑ Ovadje, Franca «The Internationalization of African Firms: Effects of Cultural Differences on the Management of Subsidiaries». Africa Journal of Management, 2, 2, 02-07-2016, pàg. 117–137. DOI: 10.1080/23322373.2016.1175264. ISSN: 2332-2373.
* ↑ Ovadje, Franca; Aryee, Samuel. Routledge Handbook of Organizational Change in Africa (en anglès). Routledge, 2018-08-06. ISBN 978-1-317-24605-3.
* ↑ «Research institute to tackle traffic jams in Lagos, expose risks to productivity» (en anglès americà), 28-01-2021. [Consulta: 24 abril 2022].
# Gúria

Gúria (georgià: გურია) ( escolteu-ne la pronunciació en georgià) és una regió de Geòrgia, a la costa est de la mar Negra, al nord d'Adjària, a l'oest d'Imerècia, i al sud de Mingrèlia. La seva capital és Ozurgueti.
Dins de la subdivisió administrativa de Geòrgia és una regió (mkhare) que limita al nord amb Mingrèlia - Alta Svanètia, a l'est amb la regió d'Imerècia, al sud-est amb Samtskhé-Djavakhètia, i al sud amb Adjària.

## Subdivisió

Gúria està dividida en tres municipis:
* Municipi d'Ozurgueti
* Municipi de Lantxkhuti
* Municipi de Txokhatauri
A més, la capital Ozurgueti té l'estatus de ciutat.

## Història

Des del segle xiv va gaudir d'una àmplia autonomia i des del 1490 d'una virtual independència encara que nominalment era un subjecte del regne d'Imerècia, el tron de la qual els mtavaris van arribar a usurpar més d'una vegada. El 1829 va ser annexionada per l'Imperi Rus.
Cap al 1372 Kakhabar I va ser fet eristhavi de Gúria i Svanètia pel seu pare Jordi II Dadiani-Gurieli de Mingrèlia i Svanètia. La dinastia va arrelar i es va transferir de pare a fill. Cap al 1469 Kakhabar II, fill de Mamia I o usurpador va prendre el nom de Gurieli, desvinculant-se de la família Dadiani, i el seu fill Jordi I va assolir la independència de fet a partir del 1490.

## Eristhavis i mtavaris de Gúria

* Kakhabar I Dadiani-Gurieli, eristhavi de Gúria i Svanètia cap al 1372
* Jordi Dadiani-Gurieli cap al 1422
* Mamia Dadiani-Gurieli cap al 1460-1469
* Kakhabar II Vardanidze 1469-1483
* Jordi I Gurieli 1483-1512
* Mamia I Gurieli 1512-1534
* Rustam Gurieli 1534-1564
* Jordi II Gurieli 1564-1583
* Vakhtang I Gurieli 1583-1587
* Jordi II (segona vegada) 1587-1600
* Mamia II Gurieli 1600-1627
* Simó I Gurieli 1627
* Kai Khusrau I Gurieli 1627-1660
* Demetri Gurieli 1660-1668 (rei d'Imerècia 1663-1664)
* Jordi III Gurieli 1668-1684 (rei d'Imerècia)
* Malkhaz Gurieli 1684-1685
* Kai Khusrau II Gurieli 1685-1689
* Malkhaz (segona vegada) 1689
* Mamia III Gurieli 1689-1711 (rei d'Imerècia)
* Jordi IV Gurieli 1711-1712
* Mamia III (segona vegada) 1712-1714
* Jordi IV (segona vegada) 1714-1716 (rei de Imerècia)
* Kai Khusrau III Gurieli 1716-1717
* Jordi IV (tercera vegada) 1717-1726
* Mamia IV Gurieli 1726-1744
* Jordi V Gurieli 1744-1760
* Mamia IV (segona vegada) 1760-1765
* Jordi V (segona vegada) 1765-1768
* Mamia IV (tercera vegada) 1768-1778
* Simó II Gurieli 1778-1792
* Vakhtang II Gurieli 1792-1797
* Mamia V Gurieli 1797-1826
* Kai Khusrau (regent), 1797-1809
* David Gurieli 1826-1829
* Sophia Tsulukidze (regent), 1826-1829 (annexió a Rússia el 1829)

## Enllaços externs

* GURIA. The Gurieli Dynasty. GENEALOGY (anglès)

## Referències

Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Liparit II Dadiani

Liparit II Dadiani fou mtavari de Mingrèlia del 1482 al 1512. A la mort del seu pare Samsan ed-Daula Dadiani el seu oncle va apoderar-se del tron, però en morir, Liparit II va recollir l'herència i a més va ser proclamat també a Svanètia. El 1491 es va declarar independent de Geòrgia però feudatari del rei d'Imerècia. La seva filla Gulnar Khanum va casar-se amb el príncep Abbas II de Sabashidzo i Sapalavando (+1510) fill de Taka I príncep de Sabashidzo i Sapalavando. Va morir el 1512 i el va succeir el seu fill Mamia III Dadiani.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.

## Enllaços externs

* Dinastia Dadiani Arxivat 2011-08-11 a Wayback Machine..
* Genealogia
# Francesca de Lorena

Francesca de Lorena (en francès Françoise de Lorraine) va néixer a Nantes (França) el novembre de 1592i va morir a París el 8 de setembre de 1669. Era una noble francesa, filla de Felip Emmanuel (1558-1602) i de Maria de Luxemburg (1562-1623). Era duquessa de Mercœur i de Penthièvre, marquesa de Nomeny i baronessa d'Ancenis.
Francesca de Lorraine era coneguda per la seva gran religiositat. Va protegir Vicenç de Paül, i no va dubtar a pagar personalment per ajudar els indigents de París. L'agitada vida del seu marit la va obligar, en més d'una ocasió, a agafar el camí de l'exili, però ella va conservar l'estima de la Reina Regent Anna d'Àustria, amb qui estava enfrontat el seu marit. Tampoc li va impedir administrar els seus dominis i el 1612, va vendre el marquesat de Nomeny que havia heretat del seu avi, al seu cosí el duc Enric II de Lorena.

## Matrimoni i fills

Després d'haver fracassat amb l'intent de casar-se amb el seu cosí Carles de Lorena, el 16 de juliol de 1608 es va casar a Fontainebleau amb el duc de Vendôme Cèsar de Borbó (1594-1665), fill il·legítim del rei Enric IV de França (1553-1610) amb la seva amistançada Gabriela d'Estrées (1571-1599). El casament va servir per segellar la pau entre el seu pare, que dirigia la Santa Lliga de París a la Bretanya, i el rei de França Enric IV, i va tenir tres fills:
* Lluís (1612-1669), casat amb Laura Mancini.
* Elisabet (1614-1664), casada amb Carles Amadeu de Savoia-Nemours (1624-1652).
* Francesc (1616-1669).

## Referències

* ↑ Palmer, Michael B. The Daniel Wilsons in France, 1819–1919: Industry, the Arts, the Press, Châteaux, the Elysée Palace, and Scandal (en anglès). Routledge, 2020-11-16. ISBN 978-1-000-22594-5.
* ↑ Collins, James B. Classes, Estates and Order in Early-Modern Brittany (en anglès). Cambridge University Press, 1994, p. 115. ISBN 978-0-521-53314-0.
* ↑ Forrestal, Alison. Vincent de Paul, the Lazarist Mission, and French Catholic Reform (en anglès). Oxford University Press, 2017, p. 133. ISBN 978-0-19-878576-7.
* ↑ Rivault, Antoine «Un gouverneur de province et l’imprimé : César de Vendôme et les troubles de 1614 en Bretagne» (en francès). Dix-septième siècle, 294, 1, 10-01-2022, pàg. 27–49. DOI: 10.3917/dss.221.0027. ISSN: 0012-4273.

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Francesca de Lorena
* http://www.geneall.net
# Bejan Dadiani

Bejan I Dadiani fou mtavari de Mingrèlia del 1715 al 1728. Va succeir al seu pare Jordi IV Txikovani, que li havia cedit Letxkhúmia en feu des del 1704. Va ser col·locat en el tron per Jordi VII d'Imerècia.
Va morir en lluita contra els turc dirigits Yusuf Pasha, a Akhaitzykin, el 1728 i el va succeir el seu fill Otia Dadiani (Otia IV Dadiani). La seva filla Eleni-Khwaramzi va casar amb Guiorgui Nakaixidze, Príncep de Sanakashidzo, amb Jordi IV Gurieli de Imerècia, i amb Koshita III Chkeidze eristhavi de Ratxa (mort el 1729). Una altra filla, Mariam, es va casar amb Alexandre V d'Imerècia; i una tercera filla, Darejan, es va casar amb Mamuka (+1747) fill de Jordi VII d'Imerècia.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.

## Enllaços externs

* Dinastia Dadiani Arxivat 2011-08-11 a Wayback Machine..
* Genealogia
# G3 (Europa)

EL G-3 (també anomenat G-3 o EU3), a nivell Europeu, s'entén com el grup dels tres països europeus més rics i poderosos de la Unió Europea. Concretament són Alemanya, França i el Regne Unit, el producte interior brut (PIB) de cada un dels supera els 2 bilions de dòlars estatunidencs. Aquests països mantenen una certa hegemonia sobre la resta de les nacions europees, i intenten liderar la política de la Unió, encara més sovint que el G6, sobretot pel que fa a la política exterior (per exemple, quan es van centrar en els esforços de la UE per tal de posar fi al programa nuclear de l'Iran). Últimament han convidat i donat algunes prioritats a Rússia.
El G3+3 (o EU 3 + 3, o E3+3) es refereix a una agrupació que inclou el G3 europeu i la Xina, Rússia, i els Estats Units. Va ser encunyat quan aquests estats es van unir als esforços diplomàtics amb l'Iran pel que fa al seu programa nuclear. Als Estats Units i Rússia, és conegut de forma comuna com a P5 +1, es refereix als cinc membres permanents del Consell de Seguretat de l'ONU, més Alemanya.

## Referències

* ↑ Bretherton, Charlotte; John Vogler. The European Union as a Global Actor. Routledge, 2006, p.174. ISBN 9780415282451.
* ↑ Strategic Vision: America & the Crisis of Global Power, Dr. Zbigniew Brzezinski, pp 43-45. ISBN 9780465029556. Published 2012.
* ↑ http://blog.foreignpolicy.com/posts/2009/09/30/p51_or_e33 Arxivat 2014-09-05 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* G3

## Enllaços externs

* Iran's nuclear programme Arxivat 2013-03-13 a Wayback Machine., Strategic Comments, Volume 10, Issue 9, November 2004, International Institute for Strategic Studies
* EU calls for UN action over Iran, BBC News, 12 January 2006
* Kaveh L Afrasiabi «Iran: Options for a face-saving solution». Asia Times, 01-04-2006 [Consulta: 17 juny 2009]. Arxivat 2008-05-17 a Wayback Machine.
# Katsia II Dadiani

Katsia II Dadiani fou mtavari de Mingrèlia del 1744 al 1788, fill i successor d'Otia Dadiani. Es va casar amb una filla de Teimuraz II de Kartli i Kakhètia. Les seves filles es van casar amb reis o prínceps destacant: Mariami amb Salomó II d'Imerècia; Thamar amb Jordi Shirvashidze Safar Beg, príncep d'Abkhàzia; i Elisabet amb Rustam Tsetsereli, fill de Papuna Tsereteli, Príncep de Satseretlo. Va morir a Zúgdidi el 6 de desembre de 1788 i el va succeir el seu fill Grigol Dadiani.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.

## Enllaços externs

* Dinastia Dadiani Arxivat 2011-08-11 a Wayback Machine..
* Genealogia
# Cavalleria lleugera

La cavalleria lleugera són les tropes muntades que feblement protegides i armades, destaquen per la seva velocitat, en contraposició amb la cavalleria pesant, la qual estava generalment fortament armada i protegida. Les tropes de cavalleria lleugera s'empraven per a missions de reconeixement, escaramusses i assalts i solien estar armades amb llança, espasa, arc i posteriorment amb pistola.
Va ser emprada en l'antiga Grècia, la República i l'Imperi Romà, per atacs en flancs i rereguarda tot i que s'empraven soldats auxiliars muntats. Tàcit descriu aquest tipus de força en la seva obra Annals. Per contra, les hordes de guerrers procedents de l'interior d'Àsia empraven molt sovint aquest tipus de forces. Els huns, turcs, mongols i hongaresos es van convertir en uns temibles adversaris per als soldats procedents d'Europa.
Amb el declivi del feudalisme i la cavalleria pesant a Europa, la cavalleria lleugera va deixar de ser arquers a cavall per començar a equipar-se amb armes de foc i utilitzar-se de manera massiva en els exèrcits de les principals potències d'Occident com a caçadors de cavalleria (chasseurs à cheval), hússars, dragons, llancers (o ulans), i cossos nacionals específics, com els cosacs ucraïnesos i russos.
Franz von Suppé, compositor austrohongarès, va crear una opereta amb el títol de Cavalleria lleugera (Leichte Kavallerie), estrenada el 21 de març de 1866 al Carltheater de Viena.

## Referències

* ↑ Sallares, Robert. The Ecology of the Ancient Greek World (en anglès). Cornell University Press, 1991, p. 400. ISBN 0801426154.
* ↑ Tàcit Annals 64 i XIV.40

## Vegeu també

* Arquer a cavall
* Cavalleria
* Càrrega de la brigada lleugera*
* Dragó (militar)
* Hússar
# Torrefiel

Torrefiel és un barri pertanyent al districte de Rascanya (districte 15), a la ciutat de València, País Valencià. El codi identificatiu del barri segons l'ajuntament de València és el 15.2.
És un barri obrer de classe mitjana-baixa. Disposa de tres col·legis de primària, els CP Professor Sanchis Guarner, el CP Torrefiel i l'Antonio Machado. També hi ha un mercat, situat a l'extrem nord.

## Geografia

El barri de Torrefiel forma part del districte de Rascanya, a l'extrem nord de la ciutat. Se situa entre els barris de Benicalap i els Orriols, i al sud-est rau el del Tormos; al nord, fita amb el barri del Poble Nou. Té una forma irregular, que corre des de l'avinguda del Doctor Peset Aleixandre fins a l'Avinguda de Germans Machado, i des de l'avinguda de la Constitució fins al camí de Montcada i a l'avinguda de Joan XXIII. D'altra banda, és un barri compacte però ample, sense cap gran vial o barrera arquitectònica que el dividisca.

## Història

Si bé van existir diverses alqueries a la zona des de l'antiguitat, el núcli de l'actual barri sorgeix a partir de principis del segle XX. El primer cens es realitzà el 1901 i cap a la dècada de 1920 es conformà l'actual barri, proper a l'antic municipi d'els Orriols. Posteriorment, a la dècada de 1950, també es construïren grups d'habitatge social econòmic per als afectats de la riuada de 1957.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1970 | 1981 | 1991 | 2001 | 2010 | 2020 | 2030 |
| 15.043 | 22.815 | 23.679 | 23.122 | 26.399 | 26.444 | - |
| 2040 | 2050 | 2060 | 2070 | 2080 | 2100 | 2110 |

## Transport

Torrefiel disposa de bons accessos a la Ronda i a Tavernes Blanques, i alhora amb la segona ronda de circumval·lació a través de l'avinguda del Doctor Peset.
* Empresa Municipal de Transports de València (EMT)
** Línies: 6 (Torrefiel-Hospital La Fe) - 12 (Ciutat Fallera-Plaça d'Amèrica) - 26 (Montcada/Alfara-Porta de la Mar) - 60 (Avinguda de l'Oest-Torrefiel) - N2 (Estació del Nord-Primat Reig/Tavernes Blanques)
* Ferrocarrils de la Generalitat Valenciana (FGV)
** Tossal del Rei (Metrovalència)

## Referències

* ↑ Oficina d'estadística València
* ↑ Oficina d'estadística València
* ↑ https://avvtorrefiel.es/wp-content/uploads/2020/06/el-barrio-de-torrefiel-mini.pdf
* ↑ Oficina d'estadística de València
# Shelfak

Shelfak (originalment Waf-Chastiu) fou una fortalesa egípcia a Núbia situada 7 o 8 km al nord de Semna i a la meitat d'Uronarti, al davant de a riba occidental de la Segona Cataracta del riu Nil: la cascada de Shelfak, i a dos quilòmetres al sud de la cascada de Diffinarti. Ara és una illa del Llac Nasser.
Va ser iniciada per Senusret I vers el 1900 aC durant el Regne Mitjà d'Egipte, i fou acabada per Senusret III cap al 1850 o 1800 aC. Fou un centre comercial i fortalesa, i va ser evacuada vers el 1700 o 1650 aC.,
Forma part d'una cadena de 17 forts que els faraons de la Dinastia XII van establir per assegurar la seva frontera sud durant una època en què es buscava ampliar la influència egípcia. És per això que Shelfak, juntament amb els forts de Buhen, Mirgissa, Uronarti, Askut, Dabenarti, Semna i Kumma, es va establir a una distància de senyalització l'un de l'altre.
La fortalesa ocupa una superfície aproximadament triangular d'uns 1800 m2, adaptada al terreny disponible. La seva enorme paret de maó de fang arriba fins a 6 metres d'alçada i 8 metres de gruix. Tres murs d'esperó, cap al nord, oest i est, completen el sistema de fortificació. El mur de llevant protegeix una escala que baixa al riu per garantir l'accés al subministrament d'aigua en cas de setge. Les estructures internes estan molt ben conservades, incloent un edifici de comandament, barraques, tallers, magatzems i un graner disposat en planta de quadrícula.
Les excavacions van ser realitzades al febrer i març de 1931 per un equip de la Universitat Harvard i el Museu de Belles Arts de Boston sota la direcció de Noel F. Wheeler. Des del 2017, un equip dirigit per Claudia Näser de la University College London està excavant de nou.

## Referències

* ↑ Näser, Claudia «SHALFAK: A MIDDLE KINGDOM FORTRESS IN LAKE NUBIA». Egyptian Archaeology, 52, 2018, pàg. 4-9.
* ↑ Raue, Dietrich. Handbook of Ancient Nubia (en anglès). Walter de Gruyter GmbH & Co KG, 2019-06-04, p. 366. ISBN 978-3-11-042038-8.
* ↑ Lacovara, Peter. The World of Ancient Egypt: A Daily Life Encyclopedia [2 volumes: A Daily Life Encyclopedia] (en anglès). ABC-CLIO, 2016-11-21, p. 268. ISBN 978-1-61069-230-4.
* ↑ .... «Nubian Forts». A: Kathryn A. Bard, Steven Blake Shubert (eds). Encyclopedia of the Archaeology of Ancient Egypt (en anglès). Routledge, 1999, p. 747-753.
* ↑ .... «Towns planned». A: Kathryn A. Bard, Steven Blake Shubert (eds). Encyclopedia of the Archaeology of Ancient Egypt (en anglès). Routledge, 1999, p. 1082.
* ↑ Nasser, Claudia «Shalfak: a Middle Kingdom fortress in Lake Nubia». Egyptian Archaeology, 52, 2018, pàg. 4-9.

## Vegeu també

* Fortaleses de l'antic Egipte a Núbia