OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ulfari de l'Albigès

Ulfari (Ulfarius) fou comte de l'Albigès. Es creu que fou successor del comte Aimó (comte nomenat el 778) i hauria estat nomenat per Lluís el Pietós. Com que no tenia parents difícilment podria ser ancestre dels comtes Renau i/o d'Ermengol (que fou el darrer comte d'Albi vers 850 quan la seva filla Garsenda va aportar el comtat al casal de Tolosa).
Benet d'Aniana que estava prop d'Aquisgrà com abat al monestir d'Inden, feia regularment visites a Lluís el Pietós, i en una d'aquestes li va demanar un diploma de confirmació de la fundació d'un monestir construït sota dependència d'Aniana, per donació del comte Ulfari de l'Albigès, de noble naixement, ric i pietós, molt amic de Benet i que no tenia parents vius utilitzant els seus béns en obres religioses. Així va donar (vers 812) a l'abadia d'Aniana uns terrenys a la vora del riu Agout als límits entre les diòcesis d'Albi i Narbona (avui prop de Castelnau-de-Brassac al departament del Tarn) per construir un monestir, el qual fou aixecat pels monjos d'Aniana que li van donar el nom de monestir de Bellecelle amb l'església sota advocació de Sant Benet. S'hauria acabat vers 814. El diploma de confirmació imperial està data a Aquisgrà el 9 de març del 819. L'emperador va agafar el monestir sota la seva protecció especial i li va garantir les mateixes immunitats que al d'Aniana.
Ulfari només és conegut per aquest document.

## Notes

* ↑ no pas Benet d'Aniana, que encara no era sant, sinó Benet de Núrsia
* ↑ el document original en línia a

## Bibliografia

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Primera guerra iraquiano-kurda

La primera guerra iraquiano-kurda (àrab: الحرب العراقية الكردية الأولى, al-ḥarb al-ʿirāqiyya al-kurdiyya al-ūlà), també coneguda com la revolta del setembre (kurd: Şoreşa Îlonê), va ser un esdeveniment important del conflicte iraquiano-kurd, que va durar des de 1961 fins al 1970. La lluita va ser liderada per Mustafa Barzani, en un intent d'establir una administració kurda autònoma al Kurdistan del Sud (nord de l'Iraq). Al llarg de la dècada de 1960, l'aixecament es va convertir en una llarga guerra, que no va arribar a resoldre's malgrat els canvis interns de poder a l'Iraq. Durant la guerra, el 80% de l'exèrcit iraquià va entrar en combat amb els milicians kurds. La guerra va acabar en un punt mort en 1970, amb un balanç d'entre 75.000 i 105.000 baixes. Després de la guerra es van celebrar una sèrie de negociacions entre iraquianes i kurds per a intentar resoldre el conflicte. Les negociacions van desembocar en l'acord d'autonomia iraquiano-kurd de 1970.

## Context

Després del cop militar d'Abd al-Karim Qasim en 1958, Barzani va ser convidat per Qasim a tornar de l'exili. Com a part d'un acord entre Qasim i Barzani, Qasim va prometre donar autonomia regional als kurds a canvi del suport de Barzani a la seva política. Entre 1959 i 1960, Barzani es va convertir en el líder del Partit Democràtic del Kurdistan (PDK), que va obtenir personalitat jurídica en 1960.

## Referències

* 1 2 3 4 Michael G. Lortz. (Chapter 1, Introduction). The Kurdish Warrior Tradition and the Importance of the Peshmerga. pp.39-42. «Archived copy». Arxivat de l'original el 2013-10-29. [Consulta: 16 octubre 2014].
* ↑ The Great Betrayal: How America Abandoned the Kurds and Lost the Middle East. I.B.Tauris, 2019. ISBN 978-1-78673-576-8.
* ↑ Wolfe-Hunnicutt, Brandon. The Paranoid Style in American Diplomacy: Oil and Arab Nationalism in Iraq. Stanford University Press, 2021, p. 102. ISBN 978-1-5036-1382-9. «Available documentation does not prove conclusively that the United States provided covert assistance to the Kurds in the fall of 1962, but the documents that have been declassified are certainly suggestive—especially in light of the general US policy orientation toward Iraq during this period.»
* 1 2 Vanly, I. C.. «The Kurds in Syria and Lebanon». A: The Kurds: A Contemporary Overview. Routledge, 1992, p. 151–2. ISBN 0-415-07265-4.
* ↑ Al-Marashi, I.; Salama, S. Iraq's Armed Forces: An Analytical History. Routledge, 2008, p. 121. ISBN 9780415400787 [Consulta: 14 maig 2015].
* ↑ Joint intelligence analysis by the U.S. State Department, CIA and DIA from May 1, 1975 - «The Implications of the Iran-Iraq agreement». Arxivat de l'original el 2014-06-17. [Consulta: 3 abril 2011]. (651 KB).
* 1 2 «All wars in the 20th century - the Polynational War Memorial». war-memorial.net. [Consulta: 14 maig 2015].
* 1 2 3 «18. Iraq/Kurds (1932-present)». uca.edu. [Consulta: 14 maig 2015].
* ↑ The implications of the Iran-Iraq agreement
# Pierbattista Pizzaballa

Pierbattista Pizzaballa(Castel Liteggio, poblat del municipi Cologno al Serio, Província de Bèrgam, Itàlia, 21 d'abril de 1965) és un frare franciscà. Des de 2004 és custodi de Terra Santa. El 2023 va ser promogut cardenal. Per a la situació complicada només va poder prendre possessió de la seu l'abril de 2024. És membre de la comissió pel judaisme i l'islam.

## Formació

De molt jove se sentí molt vinculat al Tercer Orde de Sant Francesc i sentí un especial interès per la Custòdia de Terra Santa de l'orde franciscà. Entrà en l'orde dels Frares Menors de la Província de Cristo Rei, a Emilia Romagna (Nord d'Itàlia). El 1984 entrà com a novici a Verna (Arezzo). Professà vots el 14 d'octubre de 1989. El 15 de setembre de 1990 va ser ordenat capellà. Va estudiar teologia a la Universitat Pontifícia Antonianum de Roma l'octubre de 1990.
Fou traslladat a viure a Jerusalem on es llicencià en teologia amb especialització en l'estudi bíblic el 1993 al Studium Biblicum Franciscanum (Facultat de Ciències Bíbliques i d'Arqueologia) a Jerusalem, a on fou alumne del professor A. Niccacci. Estudià llengua semita a la Universitat Hebrea de Jerusalem els anys 1995-1999. Hi va ser vicari parroquial de la comunitat catòlica d'israelians de Jerusalem. Va obtenir el Doctorat enamb el seu treball sobre L'Aliança en Terra de Moab. Anàlisi Històric-Literari de Dt 29-30 sota la tutela d'A. Niccacci i del professor A. Rofè. Entre 1993-1994 estudià hebreu modern i llengües semítiques a la Universitat Hebrea de Jerusalem.
El 1998 fou nomenat ajudant de professor al Studium Biblicum Franciscanum i al Studium Theologicum Hierosolymitanum per l'estudi del judaisme i la Bíblia Hebrea. El 20 d'octubre de 2020 el papa Francesc el va nomenar Patriarca Llatí de Jerusalem.

## Publicacions

* Ritus de la Missa en hebreu. Coautor amb el pare Massimo Pazzini, (1995)
* Pizzaballa, Pierbattista «Per una pastoral de la pau: pel cardenal Pierbattista Pizzaballa, patriarca de Jerusalem». Documents d'Església, 1156, 2024, pàg. 457–467.

## Referències

* ↑ «Il neo cardinale Pizzaballa sulla guerra in Israele: «Il mio cuore lacerato è in Terra Santa»». Prima Bergamo, 9 otubre 2023.
* ↑ «La terrasanta ha un nuovo custode».. (El Custodi de Terra Santa té baix el seu control tots els llocs religiosos de la cristiandat a Israel. La Custodia neix en 1342 per perseverar els Sants Llocs on va estar Crist dels sarraïns).
* ↑ «Possesso cardinalizio». Avviso dell’Ufficio delle Celebrazioni Liturgiche. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ «Pope appoints Archbishop Pizzaballa Patriarch of Jerusalem». Vatican News, 24-10-2020 [Consulta: 10 novembre 2020].
* ↑ Armengou, P. J. «Pierbattista Pizzaballa: "No podem cedir a cap de les dues narratives”». Ara, 01-03-2024.

## Enllaços externs

* Montserrat, Esteve Mallofré «Pierbattista Pizzaballa, patriarca llatí de Jerusalem, a "Signes dels temps"». 3Cat (antigament TV3), 21-02-2021.
# Metro d'Atenes

El Metro d'Atenes (en grec Μετρό Αθηνάς, Metró Athinás) és el sistema de ferrocarril subterrani de transport públic d'Atenes, Grècia. Compta amb un total de 64 estacions (i 6 en construcció) i 85 km de via en servei.
Fou construït per la companyia del metro d'Attikó (Αττικό Μετρό) i la companyia SAP (Σιδηρόδρομοι Αθηνών-Πειραιώς, Ferrocarrils d'Atenes a El Pireu).

## Història

La línia 1 del metro fou inaugurada el 27 de febrer de 1869. No era un metro convencional, era un tren de vapor que connectava Atenes i El Pireu i era operat per la Companyia de Ferrocarrils d'Atenes i El Pireu. La línia es va electrificar l'any 1904 i la companyia operadora la va re-anomenar com a Ferrocarril Elèctric SA d'Atenes a El Pireu l'any 1976. Avui dia, la línia 1 també es coneix com "la verda" o "l'elèctric".
La construcció de les líníes 2 i 3 del metro va començar el novembre de 1991 per a disminuir la congestió del trànsit i netejar l'ambient reduint els nivells de fum i pol·lució d'Atenes. L'any 1997, va començar la construcció entre les estacions de Syntagma i de Panepistimio. Es temia la possibilitat d'un ensorrament de l'Avinguda Panepistimio (Universitat) per culpa del túnel, llavors es va decidir suspendre la construcció. Més tard es va aconseguir tapar les escletxes i forats per a continuar-ne la construcció.
La línia 2 es coneix com "la vermella" i es va inaugurar l'any 2000 amb motiu de la celebració dels Jocs Olímpics del 2004.
La línia 3, es coneix com "la blava" i es va inaugurar l'any 2005.

## Línies

| Línia | Color | Ruta | Inauguració | Longitud | Estacions |
| 1 | Verd | El Pireu ↔ Kifisiá | 1904 | 25,7 km | 24 |
| 2 | Vermell | Anthoupoli ↔ Elliniko | 2000 | 17,5 km | 20 |
| 3 | Blau | Agia Marina ↔ Aerodromio | 2005 | 35 km | 21 |
# Kitanemuks

Els kitanemuks són una tribu ameríndia uto-asteca Tradicionalment vivien a les Muntanyes Tehachapi i a l'àrea d'Antelope Valley a l'oest del desert de Mojave al sud de Califòrnia. Avui alguns kitanemuks s'han registrat dins la tribu reconeguda federalment dels Tejon de Califòrnia.

## Llengua

Els kitanemuks parlaven tradicionalment el kitanemuk, una llengua de la família uto-asteca, probablement dins la branca de les llengües takic i força propera al [[Serrano (llengua) |serrano]] en particular, igual que el tongva i el vanyume. Alice Anderton va reconstruir la llengua morta en 1988 des de les notes de Harrington.

## Població

Estimacions de les poblacions dels grups nadius de Califòrnia anteriors al contacte han variat substancialment. Alfred L. Kroeber (1925:883) proposà una població el 1770 per als kitanemuks, juntament amb serranos i tataviam, en 3.500 individus. Thomas C. Blackburn i Lowell John Bean (1978:564) estimà els kitanemuks sols en 500-1.000.
La població combinada de kitanemuk, serrano, i tataviam en 1910 havia caigut a 150 persones, segons Kroeber.

## Història

Els kitanemuks van contactar primer amb els missioners franciscans de l'explorador Francisco Garcés en 1769. Alguns kitanemuk foren reclutats i recol·locats per les missions espanyoles de Missió San Fernando Rey de España de la vall de San Fernando, la Missió de San Gabriel Arcàngel de la vall de San Gabriel, i potser a la missió de San Buenaventura al costat, a comtat de Ventura. Per tant, a vegades s'agrupen amb els indis de missió.
El 1840 els kitanemuk foren colpejats per una epidèmia de verola. A començaments de la dècada del 1850 foren associats a les reserves de Fort Tejon i Tule River. El 1917 alguns kitanemuks vivien a Tejon Ranch i altres vivien a la reserva índia Tule River, situada al comtat de Tulare.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 "Kitanemuk." Arxivat 2013-11-02 a Wayback Machine. Four Directions Institute. Retrieved 28 Nov 2012.
* ↑ Anderton, Alice J.. The language of the Kitanemuks of California (tesi). University of California, Los Angeles, 1988.
* ↑ Kroeber, Alfred Louis. Handbook of the Indians of California. New York City: Dover Publications, 1976. ISBN 0-486-23368-5. OCLC 2972541.

## Bibliografia

* Sturtevant, William C.; Robert F. Heizer. William C. Sturtevant, general editor; Robert F. Heizer, volume editor. Handbook of North American Indians, Volume 8: California. Washington, D.C.: Smithsonian Institution, 1978, p. 564–569. ISBN 0-16-004574-6. LCCN 7717162.
# Incaspiza

Incaspiza és un gènere d'ocells de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per cinc espècies:
* Inca ala-rogenc (Incaspiza pulchra Sclater, PL, 1886)
* Inca dorsi-rogenc (Incaspiza personata Salvin, 1895)
* Inca d'Ortiz (Incaspiza ortizi Zimmer, JT, 1952)
* Inca bigotut (Incaspiza laeta Salvin, 1895)
* Inca de Watkins (Incaspiza watkinsi Chapman, 1925)

## Referències

* ↑ «Incaspiza Ridgway, 1898» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Incaspiza (Incaspiza sp.) - Avibase». [Consulta: 31 gener 2025].
* ↑ «Tanagers and allies – IOC World Bird List». [Consulta: 31 gener 2025].
# Daniek Hengeveld

Daniek Hengeveld (Nootdorp, 17 de novembre de 2002) és una ciclista neerlandesa de carretera i pista, professional des del 2021 i que actualment corre per a l'equip Ceratizit Pro Cycling Team en categoria UCI Women’s WorldTeam.
La seva victòria més important fins a la data és una etapa a la Women's Tour Down Under.

## Palmarès en ruta

* 2021
** Pròleg del Belgrade GP Woman Tour
* 2025
** Vencedora d'una etapa a la Women's Tour Down Under

## Palmarès en pista

* 2018
** Campiona de Països Baixos en keirin júnior
* 2019
** Campiona de Països Baixos en persecució júnior
** Campiona de Països Baixos en cursa de puntuació júnior
* 2021
** Campiona de Països Baixos en persecució
** Campiona de Països Baixos en cursa de puntuació

## Referències

* ↑ «Daniek Hengeveld» (en anglès). UCI. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ «1ª Tour Down Under (F): Hengeveld estrena la temporada» (en castellà). ciclo21, 17-01-2025. [Consulta: 19 gener 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a procyclingstats.com
* Fitxa a firstcycling.com
# Mohamed Hussein Tantawi

Mohamed Hussein Tantawi (àrab: [محمد حسين طنطاوى] Error: {{Lang}}: paràmetre invàlid: |tr= (ajuda)) (Kafr El-Meselha, 31 d'octubre de 1935 - 21 de setembre de 2021) va ser un militar i polític egipci que es va convertir en president interí d'Egipte l'11 de febrer de 2011. Tenia el rang de Mariscal de Camp i va servir al govern d'Egipte com a Ministre de Defensa i Producció Militar des de 1991, i va ser el comandant en cap de les Forces Armades d'Egipte.
Tantawi va rebre la seva comissió l'1 d'abril 1956 servint a la infanteria, i va participar en les guerres de 1956, 1967 i 1973. Va ocupar diverses comandàncies i va ser assignat com a agregat militar al Pakistan. Després de la destitució del tinent general Yousef Sabry Abo Taleb, Tantawi va ser nomenat com a ministre de Defensa i Producció Militar i comandant en cap de les Forces Armades d'Egipte el 20 de maig de 1991; es va convertir en el primer egipci des de 1989 amb el rang de Mariscal de Camp. En aquest període, també va participar en la Primera Guerra del Golf al costat de la coalició encapçalada pels Estats Units.
A partir de 2011, Tantawi és vist com un candidat a la presidència d'Egipte. Enmig de les protestes del 2011, Tantawi va ser ascendit a Vice Primer Ministre, mentre que conservava la cartera de Defensa, el 31 de gener de 2011.
L'11 de febrer 2011 el president Hosni Mubarak, va renunciar i va transferir la competència al Consell Suprem de les Forces Armades, dirigida per Tantawi. El Consell es pronunciarà amb el President del Tribunal Constitucional Suprem, Farouk Sultan, i pot dissoldre el Parlament d'Egipte.
Tantawi va exercir com a Comandant de la Guàrdia Presidencial i director de l'Autoritat d'Operacions de les Forces Armades.

## Vegeu també

* Protestes d'Egipte de 2011
* Hosni Mubarak
# Sennyu-ji

Sennyū-ji (泉涌 寺), antigament escrit Sen-yū-ji (仙遊 寺), és un temple budista de Higashiyama-ku, a Kyoto, el Japó. Durant segles, Sennyū-ji fou un temple mortuori per als aristòcrates i la casa imperial. Ací hi ha la tomba de l'emperador Shijō i de molts emperadors posteriors.

## Història

Sennyū-ji fou fundat a principis del període Heian. Segons una tradició, es fundà com a Senyū-ji (仙遊 寺) el 855 a l'antiga vila de muntanya de Fujiwara no Otsugu. Segons una altra tradició, aquest temple era una reconstrucció d'un temple anterior, Hōrin-ji (法輪 寺), que havia estat fundat per Kukai durant l'era Tenchō (824-834). Els principals edificis del Sennyū-ji els reconstruí i amplià a la primeria del segle xiii el monjo Shunjō.

#### Nochi no Tsukinowa no Higashiyama no misasagi

L'emperador Go-Horikawa i l'emperador Shijō foren els primers que es consagraren en un mausoleu imperial a Sennyū-ji. Aquest mausoleu es diu Tsukinowa no misasagi.
L'emperador Go-Momozono també està consagrat a Tsukinowa no misasagi, amb els seus predecessors imperials immediats des de l'emperador Go-Mizunoo: Meishō, Go-Kōmyō, Go-Sai, Reigen, Higashiyama Tenno, Nakamikado, Sakuramachi, Momozono i Go-Sakuramachi.

#### Tsukinowa no misasagi

Els emperadors Kokaku i Ninko estan consagrats a Nochi no Tsukinowa no misasagi (後 月 輪 陵), i Komei també ho està en forma de kofun a Nochi no Tsukinowa no Higashiyama no misasagi (後 月 輪 東山 陵).

## Art

La gran pintura nehan-zu de Sennyū-ji representa Buda en el llit de mort. Aquesta imatge massiva (8 m x 16 m) és la més gran del Japó. La imatge, en relació amb el proper Tōfuku-ji, és la segona més gran del seu tipus al Japó: fa 7 m x 14 m. Totes dues imatges rares vegades es mostren: el 2003 durant tres dies solament.

## Referències

* ↑ «京都御寺泉涌寺展 [A guide to the Sennyū-ji Temple (en japonés). Kyoto: Asahi Shimbun. 1972.]».
* ↑ «Ponsonby-Fane, Richard Arthur Brabazon (1956). Kyoto: The Old Capital of Japan, 794-1869. Kyoto: Ponsonby Memorial Society. OCLC 182637732.».
* ↑ «"Sennyu-ji". www.buddhistravel.com. Archived from the original on 2011-07-08.». Arxivat de l'original el 8 de juliol de 2011. [Consulta: 19 abril 2020].
* 1 2 Ponsonby-Fane 1959, p. 422.
* ↑ Ponsonby-Fane 1956, p. 113.
* ↑ «概略 [Overview (japonés). Sennyū-ji. Retrieved 8 December 2017.]». Arxivat de l'original el 21 d’octubre 2017. [Consulta: 22 d’agost 2024].
* ↑ «"Sennyu-ji Temple, Kyoto". www.taleofgenji.org.».
* 1 2 Ponsonby-Fane 1959, p. 423.
* ↑ «"Kansai: Who -- What: Giant Buddhas shown for three days only," Japan Times Online. March 9, 2003.».
# Llibres profètics

Els Llibres profètics de l'Antic Testament cristià i de la Tanakh hebrea formen un grup d'escrits: 18 llibres (cànon catòlic i ortodox) o 17 llibres (cànon protestant, excloent el Llibre de Baruc).atribuïts als profetes, considerats pels creients, com a homes inspirats per Déu amb autoritat per parlar en el seu nom i transmetre al poble els seus ensenyaments.
En el cristianisme, es consideren profètics els llibres compresos entre Isaïes i Malaquies. La Tanakh hebrea anomena aquesta col·lecció Neviïm ("profetes"), malgrat inclou diversos llibres considerats pels cristians com històrics (Josuè, Jutges, I Samuel, II Samuel, I Reis i II Reis), no hi inclou al profeta Daniel.
Pel que fa a la Tanakh (Biblia Jueva), inclou els Darrers Profetes dels Neviïm, amb l'addició de les Lamentacions, que al Tanakh és un dels Cinc Rotlles, i Daniel, tots dos inclosos entre els llibres dels Ketuvim hebreus.

## Profetes hebreus i "profetes pagans"

Des de la nit dels temps, totes les grans religions antigues han reconegut i venerat la figura del profeta. Ja des de l'any 2000 aC es parlava de revelacions profètiques en els pobles veïns d'Israel, com per exemple Mari i Biblos, i en la Bíblia mateixa ens parla dels profetes del déu Baal.

## Referències

* ↑ Brettler, Marc Zvi; Newsom, Carol Ann; Perkins, Pheme. The New Oxford Annotated Bible with the Apocryphal/Deuterocanonical Books: New Revised Standard Version (en anglès). Oxford University Press, 2007, p. 455. ISBN 978-0-19-528880-3.
* ↑ Denova, Rebecca. «Isaiah» (en anglès). World History Encyclopedia, 19-03-2022. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ «Old Testament: Overview of the Prophetic Books». kingswoodlearn.com. [Consulta: 19 gener 2025].
* ↑ Sweeney, Marvin A. Reading Prophetic Books: Form, Intertextuality, and Reception in Prophetic and Post-Biblical Literature (en anglès). Mohr Siebeck, 2014-07-15, p. 21. ISBN 978-3-16-152374-8.
# Riu Kasagh

Kasagh (armeni: Քասաղ) és un riu de la regió de centre-oest de l'Armènia moderna que flueix de nord a sud. És originari de la serralada dels Aragats, a la província d'Aragatsotn, desemboca al sud a la província d'Armavir i al riu Metsamor, que és afluent del riu Araxes.

## Noms en diverses llengües i noms històrics

Kasagh, Aparan, Khargakh, Kharsagh, Ksakh, Kasag, Kasakh, Kasakh, Karbi, Carbo, Karbo, Karpi, Ghazakh, Vsgarshapa, Qasar, Karsah, Karsahgh, Karsagh, Karpi, Katsakh.

## Característiques

La longitud de la conca és de 89 km, la superfície de la conca és de 1480 km².
El Kasagh rep aquest nom amb la unió de tres rius, dels quals l'afluent esquerre, Karaghbyur, prové dels vessants meridionals de les muntanyes Pambak, que flueixen per l'antiga regió d'Akhurianí. Els altres dos dretans, Dazkend i Tsaghkahovit, provenen dels vessants septentrionals dels Aragats, que flueixen per la regió dels Aragats, travessants prats assolint el Kasagh al tram central a prop del poble de Rya Taza.
L'aigua del curs alt del riu és lenta i de poc cabal, mentre que al curs mitjà es torna força abundant i ràpida. Els extrems superiors del jaç del riu solen estar secs durant uns 8 mesos. Té un corrent constant des d'Aparan, on se li sumen en diversos cursos d'aigua que surten dels brolladors. Desemboca al sud-est i al sud de l'embassament d'Aparan, a l'est del poble Apnagyugh al sud i, agafant l'afluent Gegharot a la dreta, entra al congost de Qasagh. El tram més ràpid i abrupte és el mitjà, especialment a prop d'Ashtarak i Oshakan, on la vall del riu és gorg que arriba fins als 200 m de profunditat. Per sota del poble d'Oshakan, Kasagh entra a la vall d'Ararat i, a la dreta, se li uneix el tributari Amberd, dividint-se en diversos rius en un estuari endorreïc i unint-se-li el Sevjur per l'esquerra.
A la part baixa de la vall d'Ararat, les aigües de Kasagh són gairebé completament utilitzades per regar els camps i jardins dels pobles dels voltants. És per això que durant els mesos d'estiu (quan l'evaporació més forta de l'aigua) el jaç del Kasagh és terra seca.

## El tributari Amberd

Prové de les fonts d'Aragats i de l'aigua de fusió de la neu que es conserva a l'estiu. Particularment important per a la regulació del règim hídric de l'Amberd és la neu precipitada pels vessants de la muntanya i acumulada a les valls profundes, que solen fondre's a l'ombra, proporcionant així aigua permanentment i regular al riu. L'Amberd recorre un profund congost. La velocitat de circulació és lenta però de vegades hi ha torrentades per les fortes precipitacions en els Aragats.

## Indrets notables al llarg del riu

De nord a sud:
* la vila d'Aparan
* el pantà d'Aparan
* Saghmosavank, complex d'edificis religiosos monàstics armenis
* Hovhannavank, monestir armeni del segle xiii
* la vila d'Ashtarak
* la vila d'Oshakan
* la ciutat de Vagharshapat

## Galeria d'imatges

* Riu Kasagh a Oshakan
* Pont en Oshakan
* El Congost de Kasagh, en Salmosavan

## Referències

* ↑ Breu Diccionari d'Informació dels Objectes Físics-Geogràfics de la República d'Armènia, E., "Centre for Geodesy and Mapping SNCO", 2007, pàgines 131 - 150 pàgines.
# Píties (filla d'Aristòtil)

Píties (grec antic: Πυθιάς, llatí: Pythias) fou filla d'Aristòtil i de Píties d'Assos, germana o filla adoptiva d'Hèrmies.
Se'n sap poc, de la seva biografia. Es va casar tres vegades: la primera amb Nicanor d'Estagira, parent, potser nebot, del seu pare; després amb Procles de Teutrània; i la tercera vegada amb Metrodor el metge.

## Referències

* ↑ Chroust, A. H. Aristotle : new light on his life and on some of his lost works. v. 1.. Londres: Routledge & Kegan Paul, 1973, p. 82, 244, 393.