OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mercedes-Benz O405

El Mercedes-Benz O405 és un model d'autobús simple produït pel fabricant d'automòbils alemany Mercedes-Benz entre els anys 1983 i 2002 com a autobús integral o només xassís a carrossar; fou l'últim model d'autobús estàndard VöV en producció. Amb vora 12.000 unitats produïdes, substituïa el Mercedes-Benz O305 i fou reemplaçat pel Mercedes-Benz Citaro o O530.
La versió convencional, és a dir, amb escales i dos nivells, fou denominada O405. Una versió articulada en tres eixos fou produïda amb el nom de O405G, així com un troleibús anomenat O405T. L'O405 fou presentat el setembre de 1983. Equipava un motor atmosfèric diesel Mercedes-Benz OM447h el qual produïa 211 o 247 cavalls. Opcionalment, també hi havia un motor atmosfèric de gas natural comprimit (GNC) model M447hG que produïa fins a 201 cavalls. La transmissió acoplada al motor era generalment una Mercedes-Benz W3E110/2.2R o Mercedes-Benz W4E112/2.2R, les darreres, preparades per a motors més potents. A mitjans dels anys 90 es presentà la segona sèrie del model, O405 2, comercialitzada fins a principis dels anys 2000. Equipava un motor amb turbocompressor Mercedes-Benz OM447hA que produïa 247 cavalls.
La versió de pis pla de l'O405 fou presentada el setembre de 1989 i es denominà O405N en carrosseria simple o O405GN per a la carrosseria articulada amb tres eixos. Poc després, a mitjans dels anys 90, es presentà una nova versió millorada anomenada O404N II, tant en carrosseria simple com articulada. L'interior del model no té cap graó ni en l'entrada ni en el passadís, però els seients es troben muntats sobre plataformes elevades. El model sol equipar transmissions ZF, però algunes unitats porten transmissions de Voith.
La versió suburbana, és a dir, la preparada per a recorreguts interurbans, fou denominada O407 (o O407G/O405GÜ per a la versió triple articulada) i fou produïda entre els anys 1987 i 2001. Les diferències amb el O405 consistien en una única porta davantera (a diferència de les dues del O405) així com dues a la part central; a més, els seients es trobaven tots ubicats al mateix nivell i en sentit de la marxa. Pel que fa a la mecànica, l'O407 equipava un motor atmosfèric Mercedes-Benz OM447h que produïa 237 cavalls (cv); així com també una transmissió manual de la marca amb sis velocitats. L'O407 fou substituit pel Mercedes-Benz Citaro Ü.

## Empreses

* Autobusos Metropolitans de València (Metrobús)
* Automòbils la Alcoiana (SuBús)
* Autos Mediterráneo (AMSA)
* Empresa Municipal de Transports de Palma (EMT)
* Empresa Municipal de Transports de València (EMT)
* Societat Anònima Renom Bus (Sarbus)
* Transports Ciutat Comtal (TCC)
* Transports Metropolitans de Barcelona (TMB)
* Transports Municipals d'Ègara (TME)
* Transport Urbà d'Autobusos d'Alcoi (TUASA)
* Transports Urbans de Sabadell (TUS)
* Transportes Urbanos de Zaragoza (TUZ)

## Referències

* 1 2 3 The Mercedes-Benz O405 Range Buses Worldwide issue 214 July 2019 pages 30–33
# Alexandre Bustillo

Alexandre Bustillo, nascut a Saint-Cloud el 10 d'agost de 1975, és un director de cinema i guionista francès.

## Biografia

Alexandre Bustillo es va apassionar molt jove pel món del cinema. Cineasta marcat per pel·lícules com Halloween, Tauró i The Innocents, el jove home va entrar a la Universitat de Saint-Denis d'on va marxar amb un màster en cinema i audiovisual. Posteriorment es va convertir en projeccionista i periodista de la revista Mad Movies i també editor de les revistes de música Velvet i Hard N'Heavy.
El 2006, va conèixer Julien Maury amb qui va fer la pel·lícula À l'intérieur (2007), una pel·lícula de terror protagonitzada per Béatrice Dalle i Alysson Paradis. La pel·lícula va ser seleccionada per a la Setmana de la Crítica del 60è Festival Internacional de Cinema de Canes i va ser elegible per a la Càmera d'or.
Aleshores, el duet de directors va rebutjar diverses propostes nord-americanes, com ara els remakes de Hellraiser, de Malson a Elm Street i Halloween.
El 2011, juntament amb Julien Maury, Alexandre Bustillo va dirigir Livide, una pel·lícula de cases encantades.
L'any 2014 va dirigir amb Julien Maury la pel·lícula Aux yeux des vivants, presentada al Festival SXSW d'Austin.
El 2017, amb Alexandre Bustillo, va dirigir Leatherface, la vuitena pel·lícula de la sèrie The Texas Chainsaw Massacre (producció americana). Preqüela de la pel·lícula de culte de Tobe Hooper, la pel·lícula se centra en l'adolescència de l'assassí.
El 2020, Julien Maury i Alexandre Bustillo van rodar la pel·lícula Kandisha.
El 2021, va dirigir, de nou amb Julien Maury, la pel·lícula The Deep House, una pel·lícula de terror protagonitzada per Camille Rowe i James Jagger (fill de Mick ) .
El 2024, va dirigir la pel·lícula "Le mangeur d'âmes", protagonitzada, entre d'altres, per Virginie Ledoyen, Sandrine Bonnaire i Francis Renaud.

## Filmografia

* 2007 : À l'intérieur amb Julien Maury
* 2011 : Livide amb Julien Maury
* 2014 : Aux yeux des vivants amb Julien Maury
* 2014 : ABCs of Death 2, segment Xylophone amb Julien Maury
* 2017 : Leatherface amb Julien Maury
* 2020 : Kandisha amb Julien Maury
* 2021 : The Deep House amb Julien Maury
* 2024 : Le Mangeur d’âmes amb Julien Maury

## Referències

* ↑ «A Blood Soaked Interview with the Inside (À L'Intérieur) Directors». Arxivat de l'original el 2011-05-24. [Consulta: 5 gener 2011].
* ↑ «Biographie d'Alexandre Bustillo». evene.lefigaro.fr. Société du Figaro. [Consulta: 3 setembre 2021].
* ↑ «From the Vault: 'Livide' Interview with Julien Maury». Arxivat de l'original el 2012-12-11.
# Diagrama polar

Un diagrama polar és un dibuix tècnic que mostra la radiació amb la que un determinat sistema capta o emet (radia) energia en un dels seus plans. Les radiacions estudiades poden ser, per exemple, ones de so o radiacions electromagnètiques.
Habitualment s'usen diagrames polars en l'estudi del comportament de micròfons, altaveus, lluminàries i antenes de tota classe. L'aplicació dels diagrames polars permet triar un aparell d'il·luminació amb el flux de llum adequat per al projecte.

## Representació

Per a representar un diagrama polar farem ús d'un sistema de coordenades de dues dimensions. Definirem l'angle respecte l'eix d'abscisses (també conegut com a angle polar o azimut i representat per la variable θ) i per a cada un d'aquests angles representarem la relació entre les potències incident i rebuda per l'element radiador. Pel Teorema de Reciprocitat aquesta relació serà la mateixa que hi ha entre la potència radiada i la potència emesa. La relació entre aquestes potències mai pot ser superior a 1 (cap antena pot rebre més potència que la potència incident, o anàlogament, cap antena pot radiar més potència que l'emesa pel generador del sistema) i, per tant, aquest diagrama sempre es podrà representar dins d'una circumferència de radi 1.

## Classificació dels diagrames polars

Depenent de la seva directivitat, podem diferenciar entre Omnidireccional o no direccional, bidireccional, unidireccionals o cardioide
Els diagrames polars omnidireccionals o no direccionals radien o capten per igual en totes direccions, és a dir, en els 360°. En acústica és útil per a micròfons d'ambient i en telecomunicacions habitualment només s'usen antenes omnidireccionals en sistemes emissors de radiodifusió (TV, radio), ja que els receptors potencials del senyal poden estar a qualsevol direcció.
Els diagrames polars bidireccionals tenen «forma de 8» amb dos lòbuls oposats, emeten o capten so tant per davant com per darrere, mentre que són pràcticament "muts" als laterals. Els angles preferents se situen vora els 100°. En altaveus, els diagrames polars bidireccionals no s'utilitzen gaire per les mateixes raons que els omnidireccionals: necessiten grans caixes acústiques.
Els diagrames polars unidireccionals emeten o capten en una direcció molt marcada i són "relativament morts" en les altres. En telecomunicacions sol ser usat per a antenes que requereixen una gran directivitat en una direcció, un exemple habitual són els radioenllaços. Els diagrames polars cardioides son un tipus d'unidireccionals que s'anomena així perquè el diagrama polar té forma de cor, el que vol dir que radien o capten cap a o des de la part frontal i tenen un mínim de sensibilitat en la part posterior, on es produeix una atenuació gradual, i l'angle preferent es troba en un angle de 160°.

## Referències

* ↑ «Diagrama polar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Skogh, Håkan. «Provning av ljusfördelning hos armaturer» (en suec). Research Institutes of Sweden (RISE). [Consulta: 8 juliol 2022].
# Cirilo Álvarez Martínez

Cirilo Álvarez Martínez (Villahoz, província de Burgos, 9 de juliol de 1807-Madrid, 6 de novembre de 1878) va ser un polític i jurista espanyol.

## Biografia

Il·lustre advocat burgalès va ser diputat per Burgos a les Corts de 1843, 1853 i 1854, i ministre de Gracia i Justícia des d'agost fins a octubre de 1856 sota la presidència de Leopoldo O'Donnell, i Senador vitalici en 1858.
Tot i que no va participar en la revolució de 1868 fou escollit novament diputat per Burgos a les eleccions generals espanyoles de 1869. Amb la restauració borbònica va ser senador per Burgos i Madrid i senador per dret propi des de 1877. Cavaller de l'Orde del Toisó d'Or. Entre 1872 i 1878 Va ostentar la presidència del Tribunal Suprem i entre 1872 i 1873 la de la Reial Acadèmia de Jurisprudència i Legislació. En 1874 ingressà a la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Obres

* Nociones fundamentales del derecho (1855)

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ «Història del COl·legi d'Advocats de Burgos». Arxivat de l'original el 2016-03-15. [Consulta: 15 novembre 2015].
* ↑ Documentos Cirilo Álvarez, Real Biblioteca (Madrid).
* ↑ Presidents Arxivat 2015-11-17 a Wayback Machine. de la RAJYL
# Noviembre

Noviembre és una pel·lícula de cinema espanyola dirigida per Achero Mañas. Elaborada com un fals documental del grup espanyol de teatre de carrer Noviembre, un "teatre de guerrilla".

## Argument

Madrid, 1998: empès per un esperit que encara conserva el seu vernís d'idealisme, Alfredo decideix crear una forma d'"art més lliure, fet amb el cor, capaç de fer que la gent visqui amb ells l'espectacle". El seu concepte del teatre comença més enllà de l'escenari, es trasllada als carrers, cara a cara amb el públic, viu amb ells. Allí, en una plaça qualsevol, en un parc o en l'avinguda més comercial de la ciutat, Alfredo i el seu grup "Noviembre" va començar la funció que dona vida a un sense fi de personatges...No hi ha límits ni censures, només idees que han d'aconseguir que l'espectador deixi de ser espectador i passi a formar part de la representació, i senti el que ells senten a cada moment. El teatre com la vida, la vida com el teatre...ja no hi ha diferència, només passió, res més...

## Repartiment

* Óscar Jaenada: Alfredo
* Íngrid Rubio: Lucía
* Javier Ríos: Juan
* Juan Díaz: Daniel
* Adriana Domínguez: Alicia
* Jordi Padrosa: Imanol
* Núria Gago: Helena
* Juanma Rodríguez: Pedro
* Héctor Alterio: Yuta
* Paloma Lorena: Lucía
* Angel Facio: Juan
* Juan Margallo: Daniel
* Amparo Valle: Alicia
* Fernando Conde: Imanol
* Amparo Baró: Helena

## Nominacions i premis
### Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics de 2003

* Nominacions al premi revelació (Óscar Jaenada), i millor muntatge (Nacho Ruiz Capillas

### XVIII Premis Goya

* Nominacions al millor actor revelació (Óscar Jaenada), millor vestuari (Nereida Bonmatí) i millor maquillatge i perruqueria.

### XIII Premis de la Unión de Actores

* Nominada al millor actor protagonista de cinema i millor actor revelació (Óscar Jaenada)

### Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 2003

* Guanyador del Premi del Jurat Jove (Achero Mañas)

### Festival de Cinema d'Espanya de Tolosa de Llenguadoc (2003)

* Premi al millor actor (Jaenada), banda sonora (Arbide) i millor actor novell (Juan Díaz)

## Referències

* ↑ ´Noviembre´, historias de un teatro de guerrilla, El Periódico de Aragón,1 d'octubre de 2003
* ↑ Noviembre a Fotogramas
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 2003». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-10-20. [Consulta: 6 setembre 2019].
* ↑ Noviembre al web dels Premis Goya
* ↑ 'Aquí no hay quien viva' y 'Te doy mis ojos', grandes ganadoras en los Premios Unión de Actores, El Mundo, 11 de maig de 2004
* ↑ Achero Mañas divide al público de San Sebastián, El Periódico de Aragón, 23 de setembre de 2003
* ↑ Premis de Noviembre a IMDB

## Enllaços externs

* Noviembre a Youtube
# Æthelstan

Æthelstan (mort cap al 852), fou rei de Kent des del 839 sota l'autoritat del seu pare el rei Æthelwulf de Wessex. Les darreres version D, E i F de la Crònica anglosaxona descriuen a Æthelstan com a germà d'Æthelwulf, però les versions A, B i C, i el Chronicon d'Æthelweard el fan el fill gran d'Æthelwulf. Alguns historiadors han argüit que és més probable que fos el germà, incloent Eric John el 1966 i Ann Williams el 1978. Tanmateix el 1991 Ann Williams el descrigué com el fill d'Æthelwulf, i aquesta és la versió acceptada pels historiadors, incloent Frank Stenton, Barbara Yorke, i D. P. Kirby.
Quan Æthelwulf esdevingué rei dels saxons de l'oest el 839 a la mort del seu pare, Egbert, col·locà a Æthelstan com a governant de Kent, Essex, Surrey i Sussex. És anomenat “rei” a la Crònica anglosaxona la crònica d'Æthelweard l'anomena "rei dels habitants a Kent, desl saxons orientals, dels Saxons del Sud i de Surrey". Participà com a testimoni a diverses cartes del seu pare com a rei als anys 840.
El 851 Æthelstan i l'Ealdorman Ealhhere venceren una flota vikinga a Sandwich (Kent), descrit per Frank Stenton com "la primera batalla naval registrada a la història anglesa". La mort en batalla d'Ealhhere contra els vikings es propera a l'any 853. No es menciona a Æthelstan després del 851 i presumptament morí després del viatge de tornada d'Æthelwulf a Roma el 855, ja que no fou inclòs als acords de govern del regne durant l'absència del seu pare.

## Notes

* ↑ Nelson, Æthelwulf
* 1 2 Stenton, p. 236, n. 1
* ↑ John, p. 41, n. 1
* ↑ Williams, "Some notes", pp. 145, 225, n. 10
* ↑ Williams, "Athelstan"
* ↑ Yorke, p. 148
* ↑ Kirby, p. 160
* ↑ Stenton, p. 244
* ↑ Keynes i Lapidge, pp. 69, 231-2, 235.

## Bibliografia

* John, Eric. Orbis Britanniae. Leicester University Press, 1966.
* Alfred the Great: Asser's Life of King Alfred & Other Contemporary Sources. Penguin Classics, 1983. ISBN 978-0-14-044409-4.
* Kirby, D.P.. The Earliest English Kings. Revised. Routledge, 2000. ISBN 0-415-24211-8.
* Nelson, Janet L. «Æthelwulf (d. 858), king of the West Saxons». A: Oxford Dictionary of National Biography. Oxford University Press, 2004. DOI 10.1093/ref:odnb/39264 [Consulta: 23 octubre 2012]. requereix subscripció o ser soci de la biblioteca pública del Regne Unit
* Stenton, Frank. Anglo-Saxon England. 3rd. Oxford University Press, 1971. ISBN 978-0-19-280139-5.
* Williams, Ann «Some notes and considerations on problems connected with the English royal succession 860-1066». Proceedings of the Battle Conference on Anglo-Norman Studies. The Boydell Press, 1979.
* Williams, Ann. «Athelstan king of Kent d. c. 852». A: Ann Williams. A Biographical Dictionary of Dark Age Britain. Seaby, 1991. ISBN 1-85264-047-2.
* Yorke, Barbara. Kings and Kingdoms in Early Anglo-Saxon England. Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8.

## Enllaços externs

* Æthelstan 3 a Prosopography of Anglo-Saxon England Arxivat 2018-03-15 a Wayback Machine.
# Great Fish River

El Great Fish River (Gran Riu Fish), és un riu de Sud-àfrica que s'anomena great per distingir-lo del Riu Fish de Namíbia. Té una llargada de 644 quilometres (400 mi) i està situat a la província del Cap Oriental. La zona costanera entre Port Elizabeth i la desembocadura del Fish River porta el nom de Sunshine Coast. Originàriament aquest riu va rebre el nom de Rio do Infante, per João Infante, el capità d'una de les caravel·les de Bartolomeu Dias. Infante visità aquest riu el 1480.

## Curs

El Gran riu Fish s'origina a l'est de Graaff-Reinet i discorre per Cradock. Més al sud, el riu Tarka s'uneix al seu marge esquerre. Des d'allí fa un gir ziga-zaga cap a Cookhouse, des d'on es dirigeix cap avall a l'est de Grahamstown abans de la seva recta final directa fins a la seva ria 8 km al nord-est de Seafield, cap l'oceà Índic.
El riu és generalment permanent, tenint aigua durant tot l'any, tot i que el seu naixement es troba en una regió àrida, i el flux natural pot ser lent en l'estació seca més enllà de la refluència i el flux de les marees; actualment, l'aigua del sistema del riu Orange es pot utilitzar per mantenir el seu flux en períodes secs.
Els seus afluents principals són el Groot Brak River, el riu Tarka i el riu Kap al costat esquerre i el riu Little Fish al costat dret. The Great Fish River és part del Fish to Tsitsikama Water Management Area.

## Clima

Desembocadura del riu: el clima és temperat amb al voltant de 650 mm de pluja que cau principalment durant la primavera i la tardor. Les temperatures mitjanes van des de 12° C fins a 24° C amb extrems tan baixos com 2° C o fins a 40° C.

### Flora

Desembocadura riu: matoll de la vall, matoll de duna, vegetació riberenca i fynbos. Els Encephalartos altensteinii, el vermell i el Sideroxylon inerme són arbres protegits. Altres espècies significatives són l'acàcia, Dombeya rotundifolia, Schotia afra, Strelitzia nicolai, Acokanthera oblongifolia, Harpephyllum caffrum, Erythrina lysistemon i Zanthoxylum capense.

### Fauna

Hi ha Sandelia bainsii al Kat River.

## Història

Durant el segle xix aquest riu formava la frontera de la Cape Colony i va ser molt contestada durants les guerres Xhosa,

## Referències

* ↑ Riviere van Suid-Afrika
* ↑ Raper, Peter Edmund. Dictionary of Southern African Place Names. Johannesburg: Human Science Research Council, 1987. (public domain)
* ↑ «Fish to Tsitsikama WMA 15». Arxivat de l'original el 2017-06-30. [Consulta: 25 novembre 2017].
* ↑ Sandelia bainsii
* ↑ Theal, George McCall. South Africa (the Cape Colony, Natal, Orange Free State, South African Republic, i tots els altres territoris al sud del Zambesi). Londres: Unwin, 1894, p. 87–88 [Consulta: 7 febrer 2010].
* ↑ The Bantu Speaking Tribes Of South Africa. Routledge And Kegan Paul Limited, 1962, p. 333–334.

## Enllaços externs

* Fish to Sundays: Internal Strategic Perspective Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine.
# Jardins de la Font dels Ocellets

Els Jardins de la Font dels Ocellets són una zona verda de 1,3 hectàrees del barri de Pedralbes de Barcelona. Tenen una forma allargassada i connecta l'avinguda Diagonal, a l'alçada de la plaça de Pius XII, amb l'avinguda de Pedralbes i el passeig de Manuel Girona.

## Història i descripció

La Font dels Ocellets era un espai d'esbarjo que recollia l'aigua d'una antiga mina que es creu que es trobava al carrer del Marquès de Mulhacén. Per tornar a la ciutat des de la font, els veïns travessaven els terrenys del mas de l'Estela, situat on ara hi ha la plaça de Pius XII, ja s'hi feia drecera. La propietat consentia el dret de pas, sempre que els vianants passessin per la capella, on es venerava la imatge del sant Crist.
El XXXV Congrés Eucarístic Internacional, celebrat a Barcelona el 1952, va escollir la plaça de Pius XII com a punt per aixecar-hi l'altar monumental.
Els jardins tenen un vial pavimentat vorejat per plàtans (Platanus hispanica) i un passeig paral·lel a la zona pavimentada amb parterres irregulars farcits de xiprers (Cupressus sempervirens) i palmeres de les espècies Phoenix canariensis, Phoenix dactylifera, Washingtonia robusta Washingtonia filifera. A la part superior del jardí hi ha alguns exemplars d'eucaliptus (Eucalyptus globulus) i de pi pinyoner (Pinus pinea). Altres espècies arbòries que es poden contemplar en el jardí són l'arbre de l'amor (Cercis siliquastrum) i el braquiquíton Brachychiton acerifolius. Com arbusts podem destacar la presència de fotínies (Photinia serratifolia) i l'hibisc (Hibiscus syriacus).

## Referències

* ↑ «Estadística: Parcs urbans. 2013-2017». Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 «Jardins de la Font dels Ocellets». Ajuntament de Barcelona.
# Cal Santo

Cal Santo és una obra amb elements gòtics d'Arnes (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici medieval de tres plantes, s'obre a tres carrers. Els murs són robustos, de carreus i a la vista a la planta baixa i a les cantonades. El pis, que vola metre i mig de la planta baixa, està fet amb maçoneria i a la segona, els tancaments són de tàpia, ja que no s'emprava com a habitatge.
L'única obertura de la planta baixa és la porta d'entrada, realitzada mitjançant un arc de mig punt adovellat. Les obertures del pis estan balconades. El tancament de la golfa es retira i recupera l'alineació amb la façana de la planta baixa.
La coberta està feta amb teula àrab a un vessant.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Santo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 agost 2018].
# Creus de terme de Torelló

Les Creus de terme de Torelló és una obra de Torelló (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció
### Creu de Cervià

Aquesta creu és a prop del mas Cervià, al peu del vessant nord del puig de les Tres Creus. Fou enderrocada durant la Guerra Civil i reconstruïda posteriorment. Consta d'un pilar de planta octogonal, de pedra, que sustenta la creu de ferro. Al costat hi trobem un banc de pedra.

### Creu del camí de Rocaprevera

Creu de terme al camí de la pujada al santuari de Rocaprevera. Consta de paredat de còdols força grans, piramidal, doblement esglaonat i amb l'última filada a sardinell. A sobre hi ha una base de pedra que porta una inscripció referent a la "Santa Missió" i amb la data de 1954. Aquesta sustenta el fust d'una columna, també de pedra, que té un capitell decorat amb motllures a bocell. El conjunt està coronat per una creu grega, de braços i centre decorats. Ha estat remodelada i traslladada vora el santuari mateix, al costat dret de l'absis.

### Quatre pedronets

Són quatre pedrons que honoren la Mare de Déu de Rocaprevera i marquen els límits del terme municipal de Torelló a la vegada que assenyalen els punt cardinals.
Cada un d'ells és diferent, tenen en comú el basament esglaonat de pedra, un peu pilar de planta rectangular, una fornícula amb una imatge de la Mare de Déu amb coberta de teula a dues vessants i finalment una creu de metall. Se situen cadascuna en un turonet.
El pedronet de Puig robí ha perdut la creu. El basament i el pilar són fets de paredat de còdols grans i plans.
El pedró de Calverons té basament de carreus grossos de pedra i el pilar de dues franges d'obra de maó flanquejant un monòlit de pedra intermedi.
El pedró del Reig és el que té el basament més ampli i aixecat, fet de paredat de còdols petits. El pilar és llis arrebossat i pintat de blanc.
El pedró de les Gambires té el basament de paredat de còdol i el pilar de maó i una franja central llisa i algun còdol incrustat decoratiu.

## Història

L'única creu de terme de Torelló fou la creu de Cervià. Aquesta creu limitava les terres del mas Cervià respecte de les de l'empriu del Puig de les Tres Creus. Sabem que és anterior a 1776 per un litigi que hi va haver per fites termenals que separaven els terrenys privats dels comunals. La creu fou destruïda durant la Guerra Civil (1936-39) i al seu antic emplaçament hi ha una petita creu.
La creu del camí de Rocaprevera s'erigí amb motiu de la Santa Missió celebrada l'any 1954 juntament amb la celebració de l'any Marià.
L'any 1956 s'impulsà la col·locació de quatre pedronets amb la imatge de la Mare de Déu de Rocaprevera. El finançament es feu per subscripció popular. El pedró de Puigroví indica el nord. El de Calverons indica l'est. El de Gambires marca l'oest. El del Reig ens mostra el sud.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 «Creus de terme de Torelló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 març 2019].

## Enllaços externs

* Creus de terme de Torelló Arxivat 2018-09-14 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament