OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Premi Feroz al millor actor de repartiment d'una sèrie

El Premi Feroz al millor actor de repartiment d'una sèrie és un premi que s'entrega anualment, des del 2017, com a part dels Premis Feroz, creats per l'Associació d'Informadors Cinematogràfics d'Espanya.

## Guanyadors i nominats

| Edició | Any | Guanyador | Obra | Nominats |
| IV | 2017 | José Sacristán i Hugo Silva | Velvet i El Ministerio del Tiempo | Patrick Criado, per Mar de plástico Jaime Blanch, per El Ministerio del Tiempo Julián Villagrán, per El Ministerio del Tiempo |
| V | 2018 | Miguel Rellán | Vergüenza (sèrie de televisió) | Jaime Blanch, per El Ministerio del Tiempo Àlex Monner, per Sé quién eres Alejo Sauras, per Estoy vivo Paco Tous, per La casa de papel |
| VI | 2019 | Antonio Durán | Fariña | Miguel Rellán, per Vergüenza Jesús Carroza, per El día de mañana Karra Elejalde, per El día de mañana Manolo Solo, per La peste Julián Villagrán, por Arde Madrid |
| VII | 2020 | Enric Auquer | Vida perfecta | Jesús Carroza, per La peste Óscar Casas, per Instinto Eduard Fernández, per Criminal Adam Jezierski, por Vota Juan |
| VIII | 2021 | Patrick Criado | Antidisturbios | Manolo Solo, per 30 monedas Eneko Sagardoy, per Patria Willy Toledo, per Los favoritos de Midas Mikel Laskurain, per Patria |

## Referències

* ↑ «Nominados a los Premios Feroz 2017 | Premios Feroz». , 01-12-2016 [Consulta: 1r desembre 2016]. Arxivat 2016-12-13 at Archive.is «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-12-13. [Consulta: 19 abril 2018].
* ↑ Premios Feroz 2021: 'Las niñas' y 'Antidisturbios' son justos triunfadores pero 'Veneno' merecía algo más, espinof.com
# Rima Agatharchides

Rima Agatharchides és una estructura geològica del tipus rima a la superfície de la Lluna, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -19.6 ° de latitud N i -28.1 ° de longitud E. Fa un diàmetre de 54.25 km. El nom va ser fet oficial per la UAI el 1964 i fa referència a un cràter proper.

## Referències

* ↑ "Rima Agatharchides". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Arthur, D. W. G. i altres. Communications of the Lunar and Planetary Laboratory. The System of Lunar Craters, Quadrants I, II, III, IV. vol. 2, no. 30, 1963: vol. 3, no. 40, 1964: vol. 3, no. 50, 1965: vol. 5, no. 70, 1966..
# Àndrocle

Àndrocle (grec: Ἀνδροκλῆς) és el protagonista d'una faula de l'antiga Roma segons la qual va ser un esclau d'un cònsol romà que establí una relació de lleialtat amb un lleó que li valgué la seva compassió.
La història és coneguda gràcies a Aulus Gel·li, qui esmenta com a font Apió Plistonices, que afirmava haver-ne estat testimoni. Està inclosa a la classificació Aarne-Thompson com a tipus 156. El relat va reaparèixer a l'edat mitjana com a El pastor i el lleó, atribuint-lo en aquella època, erròniament, a Isop (en els reculls de faules del qual és inclòs sovint).

## El conte clàssic

La font més antiga en què apareix aquest relat és al llibre cinquè de Les Nits Àtiques d'Aulus Gel·li (segle ii dC).
Segons la història, Àndrocle s'havia escapat del seu amo a l'Àfrica (actual Tunísia) i s'havia refugiat a una cova. Al cap d'un temps, hi va entrar un lleó ferit; Àndrocle va observar que tenia una punxa clavada a la pota i que no la podia fer servir. La hi va arrancar i així el va curar. El lleó va agrair a l'esclau la cura i no el va atacar. Durant un temps, tots dos van viure junts a la cova: el lleó portava menjar al seu benefactor i reclinava amorosament el cap a la falda. Però, cansat de la vida salvatge, un dia l'esclau se'n va anar i fou capturat i portat a Roma, on és condemnat com a fugitiu al circ per enfrontar-se a les feres. L'emperador assisteix a l'espectacle i, quan el lleó famolenc s'hi abraona, el lleó el reconeix i comença a llepar-lo afectuosament i dòcil. Després de relatar els fets a l'emperador, l'esclau és perdonat i alliberat amb el lleó.

## Enllaços externs

* Les nits àtiques, llibre V, 14, enllaç directe a la versió original en llatí a Vicifons (Viquitexts en llatí).

## Referències

* ↑ «Androklos 4». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Pseudoesfera

En geometria, el terme pseudoesfera es fa servir per referir-se a diferents superfícies que tenen curvatura gaussiana negativa i constant.

## Pseudoesfera teòrica

En aquesta interpretació general, una pseudoesfera de radi $R$ és una superfície de curvatura gaussiana $-{\frac {1}{R^{2}}}$, per analogia amb l'esfera de radi $R$ que té una curvatura ${\frac {1}{R^{2}}}$. El terme va ser introduït pel matemàtic italià Eugenio Beltrami en un article de 1868.

## Tractricoide

En particular, s'utilitza el terme pseudoesfera per referir-se a la superfície de revolució denominada tracticoide, resultat de fer rotar una corba tractriu entorn de la seva asímptota. Com a exemple, la mitja pseudoesfera (de radi unitari) és la superfície de revolució de la tractriu parametritzada per
    $t\mapsto \left(t-\tanh {t},\operatorname {sech} \,{t}\right),\quad \quad 0\leq t<\infty .$
Hi ha una singularitat matemàtica, (el seu equador és una singularitat), però al marge d'aquesta singularitat, la superfície té curvatura gaussiana constant i negativa i, per tant, és localment isomorfa a l'espai hiperbòlic.
El nom de pseudoesfera se li va donar perquè és una superfície topològica bidimensional amb curvatura constant igual que una esfera, només que de signe contrari.
Ja en el segle xvii, Christiaan Huygens va descobrir que el volum i la superfície de la pseudoesfera eren finites malgrat l'extensió infinita del seu eix. Per a un radi donat $R$, la seva superfície és de $4\pi R^{2}$ (igual que la de l'esfera) i el seu volum és ${\frac {2}{3}}\pi R^{3}$ (la meitat que la de l'esfera del mateix radi).

## Hiperboloide

En algunes fonts, que utilitzen el model hiperboloide per a la superfície hiperbòlica, l'hiperboloide és considerat com una pseudoesfera. S'utilitza aquest terme perquè l'hiperboloide pot ser considerat com una esfera de radi imaginari incrustada en un espai de Minkowski.

## Referències

* ↑ Arcozzi, 2012, p. 1 i ss.
* ↑ Bonahon, 2009, p. 108.
* ↑ Mangasarian i Pang, 1999, p. 324.
* ↑ Le Lionnais, 2004, p. 154.
* ↑ Hasanov, 2004, p. 521-537.

## Bibliografia

* Arcozzi, Nicola. «Beltrami's Models of Non-Euclidean Geometry». A: Salvatore Coen (ed.). Mathematicians in Bologna 1861–1960 (en (anglès)). Birkhäuser, 2012, p. 1-30. ISBN 978-3-0348-0226-0.
* Bonahon, Francis. Low-dimensional geometry: from Euclidean surfaces to hyperbolic knots. AMS Bookstore, 2009. ISBN 0-8218-4816-X.
* Hasanov, Elman «A new theory of complex rays». IMA J. Appl. Math., 69, 2004, pàg. 521-537. DOI: 10.1093/imamat/69.6.521. ISSN: 1464-3634.
* Le Lionnais, F. Great Currents of Mathematical Thought, Vol. II: Mathematics in the Arts and Sciences, 2004. ISBN 0-486-49579-5.
* Mangasarian, Olvi L.; Pang, Jong-Shi. Computational optimization: a tribute to Olvi Mangasarian. Springer, 1999. ISBN 0-7923-8480-6.
* Shenitzer, Abe «How Hyperbolic Geometry Became Respectable» (en (anglès)). The American Mathematical Monthly, Vol. 101, Num. 5, 1994, pàg. 464-470. ISSN: 0002-9890.

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W. «Pseudosphere». MathWorld--A Wolfram Web Resource. [Consulta: 18 juny 2017].
# Ales blanques

Ales blanques (títol original en anglès, White Bird) és una pel·lícula de drama bèl·lic estatunidenc de 2024 dirigida per Marc Forster a partir d'un guió de Mark Bomback, basat en la novel·la gràfica homònima del 2019 de R. J. Palacio. Es tracta d'una preqüela i seqüela de Wonder (2017). És protagonitzada per Ariella Glaser, Orlando Schwerdt, Bryce Gheisar, Gillian Anderson i Helen Mirren; Gheisar repeteix el paper de Julian Albans de Wonder. S'ha subtitulat al català.
El film es va estrenar a Itàlia, Eslovènia i Croàcia el 4 de gener de 2024. Als Estats Units, es va estrenar el 4 d'octubre de 2024, amb crítiques positives.

## Referències

* ↑ N'Duka, Amanda. «Helen Mirren Joins Gillian Anderson In Lionsgate's 'White Bird: A Wonder Story'». Deadline, 25-02-2021. Arxivat de l'original el April 16, 2021. [Consulta: 7 juny 2023].
* ↑ «Alas Blancas». Goita què fan, ara!. [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ «White Bird». Box Office Mojo. Arxivat de l'original el January 12, 2024. [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ D'Alessandro, Anthony. «No One's Laughing Now: Joker Folie à Deux Falls Down With $39M-$40M Opening: How The Sequel Went Sideways – Sunday Box Office». Deadline Hollywood, 06-10-2024. Arxivat de l'original el October 5, 2024. [Consulta: 6 octubre 2024].
# Merville (Nord)

Merville (en neerlandès Meregem) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 8.765 habitants.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 5 580 | 5 301 | 5 520 | 5 909 | 5 864 | 6 258 | 6 282 | 6 079 | 5 954 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 6 236 | 6 521 | 6 753 | 6 844 | 6 912 | 7 028 | 7 255 | 7 573 | 7 720 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 7 676 | 7 621 | 7 561 | 5 319 | 6 675 | 6 751 | 7 089 | 7 376 | 7 890 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 8 289 | 8 601 | 8 658 | 9 050 | 9 026 | 8 903 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1983-1995 | Alfred Foy | |
| 1995-2008 | Jean Rapaille | |
| 2008- | Jacques Parent | PS |
# Nilosyrtis

Nilosyrtis és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 41.66 ° latitud N i 70 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Nilosyrtis, nom compost format per Nil i Sirte.

## Referències

* ↑ "Nilosyrtis". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Richard Mellon Scaife

Richard Mellon Scaife (/skeɪf/; 3 de juliol de 1932 - 4 de juliol de 2014) va ser un multimilionari estatunidenc, hereu principal de la fortuna de la banca, el petroli i l'alumini de Mellon, i el propietari i editor de la Pittsburgh Tribune-Review. El 2005, Scaife va ser el número 238 de la llista Forbes 400, amb una fortuna personal estimada de 1.200 milions de dòlars. El 2013, Scaife havia caigut al número 371 de la llista, amb una fortuna personal de 1.400 milions de dòlars.
Durant la seva vida, Scaife va ser conegut pel seu suport financer a organitzacions de polítiques públiques conservadores durant les últimes quatre dècades. Va donar suport a causes conservadores i llibertàries als Estats Units, principalment a través de les fundacions privades i sense ànim de lucre que controlava: la Fundació Sarah Scaife, la Fundació Carthage i la Fundació Allegheny, i fins al 2001, la Fundació de la Família Scaife, ara controlada pel fill David.

## Referències

* ↑ Gross, Michael Joseph (February 2008). «A Vast Right-Wing Hypocrisy». Vanity Fair.
* ↑ «Karen Rothmyer: Citizen Scaife». A: Herbert F. Vetter. Speak Out Against the New Right. Harvard Square Library, 2004. ISBN 1-58736-357-7.
* ↑ McKibben, Bill (March 10, 2016). «The Koch Brothers' New Brand». The New York Review of Books (New York, NY: New York Review Books (NYRB)).
* ↑ Robert G. Kaiser «Scaife Denies Ties to 'Conspiracy', Starr». Special Report: Clinton Accused. The Washington Post, 17-12-1998.
* ↑ Sarah Scaife Foundation Arxivat May 20, 2009, a Wayback Machine., mediatransparency.org; accessed August 3, 2014.
# Regió determinant de la complementarietat

La regió determinant de la complementarietat (en anglès complementarity determining region o CDR) és una seqüència curta d'aminoàcids que es troba en els dominis variables de les proteïnes amb funció del receptor dels antígens (immunoglobulines i receptor de limfòcits T) que complementen l'antigen i, per tant, li dona a aquest receptor seva especificitat per l'antigen en particular.
Cada cadena de polipèptids d'un receptor d'antígens conté tres CDR (CDR1, CDR2 i CDR3). Ja que els receptors d'antigen estan típicament compostos de dues cadenes polipeptídiques, hi ha sis CDR per cada receptor d'antigen que poden posar en contacte amb l'antigen (cada cadena pesada i lleugera conté tres CDR), i dotze CDR en cada molècula d'anticòs i seixanta CDR en una molècula pentamèrica d'IgM.
Atès que la major part de la variació de seqüències que s'associa amb les immunoglobulines i receptors del limfòcit T es troba en els CDR, a aquestes regions se les sol anomenar "dominis hipervariables". Entre aquests, el CDR3 mostra la major variabilitat i està codificat per una combinació entre els segments de les regions VJ (VDJ en el cas de les cadenes pesades).

## Referències

* ↑ Abbas AK and Lichtman AH. Cellular and Molecular Immunology. 5th ed.. Saunders, Philadelphia, 2003. ISBN 0-7216-0008-5.

## Enllaços externs

* MeshName: Complementarity+determining+regions (anglès)
# Retrat romà

El retrat romà és el gènere de representar la figura humana a través de la pintura o l'escultura de l'Antiga Roma. El retrat romà es caracteritza pel seu realisme, allunyat de l'idealisme harmònic grec, probablement perquè va originar-se amb la màscara mortuòria. Les imatges de l'art antic i republicà són més veristes que les imperials, on s'afegeix un vessant de propaganda que reassalta els aspectes heroics i, per tant, més bells o excepcionals de la persona retratada, amagant-ne els defectes.
La majoria d'escultures representen únicament el rostre i part del pit, seguint la tradició dels bustos etruscos. Busca subratllar el caràcter únic de l'individu representat a partir dels seus trets més representatius. La majoria de persones portaven robes elegants, amb menys exemplars nus (aquests es feien per la influència grega). Les pintures tenien un ús més privat, destinat a les cases dels ciutadans més benestants, que s'emmarcaven d'objectes quotidians dins les seves possessions, com a amos del que envoltava el retrat.
Una pràctica lligada a la damnatio memoriae, és a dir, l'oblit públic d'una persona caiguda en desgràcia, consistia en destruir els seus retrats.

## Referències

* ↑ Ranuccio Bianchi Bandinelli, Il problema del ritratto, dins L'arte classica, Editori Riuniti, Roma 1984.
# Ribeirão Preto

Ribeirão Preto és un important municipi brasiler de l'interior de l'Estat de São Paulo, situat a una latitud de 21° 12′ 42″ Sud i una longitud de 47° 48′ 24″ Oest. Es troba a 313 quilòmetres al nord-oest de la capital estadual i a set-cents quilòmetres de Brasília. El seu territori de 652 km² té una població estimada de 560 mil habitants (2005).
Ribeirão Preto és un dels centres més importants urbans de l'interior de l'estat de São Paulo, tenint com a principal activitat econòmica l'extracció de la canya de sucre. Té una seu de la Universitat de São Paulo (USP) i un excel·lent centre mèdic que contribueix amb el 4% de tota la producció científica nacional.
És coneguda com una de les ciutats amb més renda per capita de Sao Paulo i, per tant, gairebé del Brasil, fonamentalment perquè es troba en la meitat del trajecte de Sao Paulo i les immenses hisendes de canya de sucre de Matto Grosso, Matto Grosso del Sud. Per tant, resideixen aquí molts amos d'aquestes hisendes.

## Història

Fundada el dia 19 de juny de 1856 a partir d'explotacions ramaderes, Ribeirão Preto va destacar en el sector del cafè, que es va arruïnar amb una crisi l'any 1929.
Segons els registres, el primer amo de les terres va ser José Mateus dos Reis, qui posseïa la major part de l'Estada das Palmeiras, qui va realitzar una donació de terres per un valor de 40 mil reals, amb la condició que al lloc es construís una capella en honor de "San Sebastià de les Palmeiras".
El 2 de novembre de 1845, al barri de les Palmeiras, va ser col·locada una creu de fusta amb la intenció de marcar el terreny per a la construcció de la futura capella de São Sebastião. Al costat d'aquesta, van sorgir altres donacions, amb la intenció d'ampliar el patrimoni de la capella, les quals van ser fetes per José Alves da Silva, Miguel Bezerra dos Reis, Antônio Bezerra Cavalcanti, Alexandre Antunes Maciel, Mateus José dos Reis, Luís Gonçalves Barbosa i Mariano Pedroso de Almeida, entre d'altres.
A causa del gran empenyorament dels bandeirantes, el lema de la ciutat es va convertir en "Bandeirantvm ager" que significa, del llatí, Era dels bandeirantes.

## Festes

Ciutat eminentment universitària, fa que al contrari que gairebé totes les ciutats brasileres el seu carnaval important no siguin el febrer, sinó el primer cap de setmana abril i és conegut com el "Carnabeirão".

## Turisme

Culturalment parlant, és agradable el seu teatre "Pedro II", el museu del Cafè (a les instal·lacions de la Universitat de Sao Paulo) i els diferents jardins.
Però el més conegut és la seva famosa "Choperia Penguim" (Cerveseria Pingüí), originària de quan existia als afores una fàbrica de cervesa el símbol de la qual és un pingüí. La llegenda diu que la seva aixeta de cervesa estava connectada directament a la fàbrica.
També és ressenyable la seva fira de maquinària agrícola, "Agrishow", el maig.

## Enllaços externs

* Página de la prefectura
# Noachis

Noachis és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -44.66 ° latitud N i 30 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Terra de Noè, patriarca bíblic.

## Referències

* ↑ "Noachis". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Frank Albert Allack

Frank Albert Allack (Woolwich, Londres, 25 de setembre de 1888-1967) fou un futbolista anglès de la dècada de 1910.

## Trajectòria

Va jugar a Anglaterra al Plumstead FC i al Catford South End FC. Amb el Plumstead va fer una gira per Catalunya l'any 1911, i acabà essent fitxat pel RCD Espanyol, juntament amb William Hodge i Raine Gibson. Amb l'Espanyol fou campió de Catalunya. El 1912 fou fitxat pel FC Barcelona, on jugà dues temporades i fou campió de Catalunya, d'Espanya i de la Copa dels Pirineus. Posteriorment jugà al Català SC.
El seu germà, Henry Thomas Allack, també fou futbolista i jugà a Catalunya a Olot Deportiu, Sporting Club Olotí, CE Manresa i FC Terrassa.

## Palmarès

* Campionat de Catalunya de futbol:
** 1911-12, 1912-13
* Campionat d'Espanya:
** 1912-13
* Copa dels Pirineus:
** 1913

## Referències

* 1 2 3 4 Toni Closa; Josep Pablo, José Alberto Salas i Jordi Mas. Gran diccionari de jugadors del Barça. Editorial Base, 2015. ISBN 978-84-16166-62-6.
* ↑ «Revelem nous descobriments dels primers anys de la història del Barça», 03-12-2024. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «Plumstead FC de Londres contra CD Español». Mundo Deportivo, 18-05-1911. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Tercer partido». Mundo Deportivo, 01-06-1911. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Del Català SC». Mundo Deportivo, 19-02-1914. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Perfil a periquito.cat». periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ «Foot-ball». Mundo Deportivo, 19-08-1914. [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Els germans Allack: una nova descoberta (Britànics a Catalunya – 1)». memoriesfutbolcatala. [Consulta: 9 abril 2019].
# Saliut 7

L'estació espacial soviètica Saliut 7 va ser la darrera de la sèrie Saliut, que després seria substituïda per la Mir.
La Saliut 7 (DOS-6) va enlairar-se el 19 d'abril del 1982. Era en realitat el vehicle de recanvi de la Saliut 6 i, per tant, tenia les mateixes capacitats i equipament, si bé se li van afegir algunes millores. va romandre en òrbita quatre anys i dos mesos, durant els quals la van visitar 10 tripulacions en 6 missions principals i 4 vols secundaris que van incloure un astronauta francès i un d'indi. A part dels molts experiments i observacions realitzats, aquesta estació també va servir per provar atracaments i estudiar el funcionament de grans mòduls en una estació en òrbita. Els mòduls anomenats "Mòduls Còsmics pesants" van ajudar els enginyers a desenvolupar la tecnologia necessària per construir la Mir posteriorment. La Saliut 7 va reentrar a l'atmosfera de la terra el 7 de febrer del 1991.
L'expedició de rehabilitació per part de Soiuz T-13 va ser portada al cinema el 2017.

## Referències

* ↑ «Una enorme pieza de un cohete chino se estrella contra la Tierra en una caída descontrolada» (en castellà), 12-05-2020. [Consulta: 21 octubre 2022].
* ↑ «Salyut-7», 12-10-2017. [Consulta: 20 octubre 2022].
# Casa dels set electors

La Casa dels set electors és un edifici del Gran Anell de la ciutat polonesa de Breslau. L'edifici és la casa número vuit.
L'edifici data del segle XIII. La façana es va acabar l'any 1672 i és de l'artista italià Giacomo Scianzi. L'edifici està decorat amb frescos de l'emperador Leopold II i dels set electors del Sacre Imperi Romanogermànic, essent els arquebisbes de Magúncia, Colònia i Trèveris, els electors de Saxònia i Baviera, el comte Palatí del Rin i el marcvgravi de Brandenburg. El portal està decorat amb una àguila, símbol dels Habsburg de l'època.
# Oxia Palus (albedo)

Oxia Palus és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 7.91 ° latitud N i 342 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Oxia, llac o pantà format pel riu Oxus, corresponent a l'actual mar d'Aral.

## Referències

* ↑ "Oxia Palus (albedo)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Cleomedes

Cleomedes (en grec antic: Κλεομήδης, llatí: Cleomedes) fou un astrònom de l'antiga Grècia autor d'un tractat elemental d'astronomia intitulat Sobre els moviments circulars dels cossos celestes.
Res no es coneix de la seva vida. Va viure possiblement entre una mica abans i una mica després que Claudi Ptolemeu, els treballs del qual segurament va conèixer, però en general hom el situa en un període temporal entre el 186 el 390 dC, tot i que el seu tractat és d'impossible datació. Es tracta d'una obra d'astronomia titulada Els cels (en grec antic: Μετέωρα, llatí: Caelestia) en dos llibres, que durant el Renaixement es va conèixer com a De motu circulari corporum celestium ('Sobre el moviment circular dels cossos celestes'), en el qual exposava de forma molt elemental el sistema de l'univers, seguint les teories de Posidoni.

## Referències

* ↑ Bowen i Todd, 2004, p. 4.
* ↑ Bowen i Todd, 2004, p. 2.
* ↑ Bowen, 2007, p. 240.
* ↑ Bowen i Todd, 2004, p. 15.

## Bibliografia

* Bowen; Todd, Robert B. Cleomedes' Lectures on Astronomy. A translation of The Heavens. (en anglès). Berkeley i Los Angeles: University of California Press, 2004. ISBN 0-520-23325-5.
* Bowen, Alan C. «Cleomedes». A: Hockey, Thomas (ed.). Biographical Encyclopedia of Astronomers (en anglès). New York: Springer, 2007, p. 240. ISBN 978-0-387-31022-0.
* Ross, Helen E. «Cleomedes (C. 1St Century Ad) on the Celestial Illusion, Atmospheric Enlargement, and Size – Distance Invariance» (en anglès). Perception, Vol. 29, Num. 7, 2000, pàg. 863-871. DOI: 10.1068/p2937. ISSN: 0301-0066.
* Todd, Robert B. «Cleomedes and the Problems of Stoic Astrophysics» (en anglès). Hermes, Vol. 129, Num. 1, 2001, pàg. 75-78. ISSN: 0018-0777.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Cleomedes» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Dicks, D.R. «Cleomedes». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 27 juliol 2013].
* Toomer, G.J. «Cleomedes» (en anglès). Oxford Classical Dictionary, 2015. [Consulta: 27 febrer 2024].