OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Heinz Stettler

Heinz Stettler (Regensdorf, 1 de març de 1952 - 24 de maig de 2006) fou un atleta i pilot de bob suís que va competir durant les dècades de 1970 i 1980.
Com a atleta va destacar en el llançament de pes i disc, modalitats en les què aconseguí diverses medalles als campionats nacionals.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Sarajevo, on guanyà la medalla de bronze en la prova de bobs a quatre del programa de bob. Formà equip amb Silvio Giobellina, Urs Salzmann i Rico Freiermuth.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or i una de bronze al Campionat del món de bob, així com dos ors i dos bronzes al Campionat d'Europa de bob i quatre campionats nacionals en bobs a quatre.

## Referències

* 1 2 «Heinz Stettler Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 de desembre 2012. [Consulta: 11 febrer 2020].
* ↑ «Bobsleigh four-man world championship medalists since 1930 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 11 febrer 2020].
# Henry Homburger

Henry Homburger (Saranac Lake, 2 de desembre de 1902 - Sacramento, 14 de setembre de 1950) va ser un pilot de bobsleigh estatunidenc que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Lake Placid, on guanyà la medalla de plata en la prova de bobs a 4 formant equip amb Percy Bryant, Paul Stevens i Edmund Horton.
Enginyer civil de professió, Homburger fou el responsable del disseny de la pista de bobsleigh emprat en aquests Jocs Olímpics d'hivern.

## Referències

* 1 2 «Henry Homburger Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 de desembre 2012. [Consulta: 12 febrer 2017].
# Ingo Voge

Ingo Voge (Falkensee, 14 de febrer de 1958) és un pilot de bob alemany, ja retirat, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant la dècada de 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Sarajevo, on guanyà la medalla de plata en la prova de bobs a quatre del programa de bob. Formà equip amb Bernhard Lehmann, Bogdan Musiol i Eberhard Weise. Quatre anys més tard, als Jocs de Calgary, revalidà la medalla de plata en la mateixa prova. En aquesta ocasió va formar equip amb Wolfgang Hoppe, Dietmar Schauerhammer i Bogdan Musiol.
En el seu palmarès també destaquen una medalla d'or i una de bronze al Campionat del món de bob, així com tres plates al Campionat d'Europa de bob.

## Referències

* 1 2 «Ingo Voge Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 21 de setembre 2011. [Consulta: 13 febrer 2020].
* ↑ «Bobsleigh four-man world championship medalists since 1930 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 13 febrer 2020].
# Jay O'Brien

Jay O'Brien (Nova York, 22 de febrer de 1883 - Palm Beach, 5 d'abril de 1940) va ser un pilot de bobsleigh estatunidenc que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de plata en la prova de bobs a 5 formant equip amb Thomas Doe, David Granger, Jennison Heaton i Lyman Hine. Quatre anys més tard, als Jocs de Lake Placid guanyà la medalla d'or en la prova del bobs a 4 fent equip amb Billy Fiske, Edward Eagan i Clifford Gray.

## Bibliografia

* Wallenchinsky, David. (1984). "Bobsled: Four-Man". A The Complete Book of the Olympics: 1896-1980. Nova York: Penguin Books. p. 560.

## Referències

* 1 2 «J. J. O'Brien Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 28 de febrer 2010. [Consulta: 8 febrer 2017].
# Giuseppe Sinico

Giuseppe Sinico (Trieste, 10 de febrer de 1836 - 31 de desembre de 1907) fill del compositor Francesco Sinico, com el seu pare es dedicà a compondre música, sobretot pel teatre líric.
Fou deixeble del seu pare. El 1880 va crear la Scuola communale di canto, la primera escola pública de música de la seva ciutat. Va publicar un Breve Método teorico-pratico di canto elementare per uso delle scuole popolari. Després de molt jove, va abordar el teatre musical, al que donà successivament:
* I Moschettieri (1859);
* Aurora de Nevers (Trieste, 1861);
* Marinella (Trieste, 11861);
* Alessandro Stradella (1864);
* Spartaco (Trieste, (1886).
Un dels seus admiradors famosos va ser James Joyce que a un cert moment de la seva vida aspirava a una carrera de tenor. Però quan Joyce va anar a Trieste el 1905 Sinico de fet ja era molt malalt i va ser el fill Francesco Ricardo Sinico (1869-1949) qui li va ensenyar. Va haver d'interrompre aquest propòsit quan no tenia prou diners per acabar la formació. Al seu llibre A Painful Case va crear els personatges d'Emily Sinico, el seu espòs Captain Sinico i la seva filla Mary Sinico, en honor del compositor.

## Referències

* ↑ «Giuseppe Sinico». A: Enciclopèdia Espasa (en castellà). tom. 56, p. 1051. ISBN 84 239-4556-1.
* ↑ Rutar, Sabine. Kultur, Nation, Milieu: Sozialdemokratie in Triest vor dem Ersten Weltkrieg (en alemany). Essen: Klartext, 2004, p. 139. ISBN 9783898611169.
* ↑ Knowles, Sebastian D.G.. Bronze by Gold: The Music of Joyce (en anglès). Oxon: Routledge, 2014, p. 41-42. ISBN 9781135656461.
* ↑ Fargnoli, A. Nicholas. Critical Companion to James Joyce: A Literary Reference to His Life and Work (en anglès). Nova York: Infobase Publishing, 2014, p. 67-69. ISBN 9781438108483.

## Enllaços externs

* «Marianna Prizzon debut in the role of "Marinella", Opera by Giuseppe Sinico» (vídeo). Youtube, 14-11-2014. [Consulta: 27 febrer 2017].
# Guido De Rosso

Guido De Rosso (Farra di Soligo, 28 de setembre de 1940) és un ciclista italià, ja retirat, que fou professional entre 1962 i 1969.
Durant la seva carrera aconseguí una vintena de victòries, entre elles el Tour de l'Avenir de 1961, sent encara amateur, i ja com a professional el Tour de Romandia de 1962 i el Giro del Piemont de 1967.

## Palmarès

* 1960
** 1r al Trofeu Piva
* 1961
** 1r del Tour de l'Avenir i vencedor de 2 etapes
* 1962
** 1r del Tour de Romandia
* 1963
** 1r del Giro del Trentino
** 1r del Giro del Ticino
** 1r del Trofeu Cougnet
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia
* 1964
** Campió d'Itàlia en ruta
** 1r de la Milà-Vignola
** 1r al Trofeu Matteotti
** 1r a la Copa Placci
* 1965
** 1r de la Milà-Vignola
** 1r al Trofeu Matteotti
* 1966
** 1r del Giro de Campania
** 1r a Col San Martino
* 1967
** 1r del Giro del Piemont

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1962. 16è de la classificació general
* 1963. 4t de la classificació general
* 1964. 3r de la classificació general
* 1965. 10è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1965. 7è de la classificació general
* 1966. Abandona (17a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1967. Abandona (14a etapa)

## Referències

* ↑ «DE ROSSO Guido». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Guido DE ROSSO» (en italià). [Consulta: 4 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès de Guido de Rosso
# Universitat de Dicle

La Universitat de Dicle (en turc: Dicle Üniversitesi; en kurd: Zanîngeha Dîcleyê) és una universitat pública situada a la ciutat de Diyarbakır, a Turquia, i una de les institucions d'educació superior més grans de l'estat. Les facultats es troben a Ergani, Çermik, Çüngüş, Bismil i Silvan. La Universitat Dicle és el centre del Projecte d'Anatòlia Sud-oriental.

## Història

La creació de la Universitat de Dicle està relacionada amb la Diyarbakır Eğitim Enstitüsü, que va ser fundada el 1962. La Facultat de Medicina, que es va obrir el 1966 com a part de la Universitat d'Ankara, forma el nucli central de l'actual Universitat de Dicle. Amb l'obertura de la Facultat d'Art i Ciències el 1974, es va fundar oficialment la Universitat de Dicle. La Facultat d'Odontologia es va crear el 1976 i la Facultat d'Agricultura el 1981. El nom de Universitat de Diyarbakır es va canviar a Universitat de Dicle el 1982 quan es van inaugurar la Facultat d'Enginyeria i Arquitectura, la Facultat de Dret i la Facultat d'Educació.
Alguns del seus exalumnes són els polítics Ayla Akat Ata, Ebru Günay, portaveu del Partit Democràtic dels Pobles, Osman Baydemir i Feridun Çelik, exalcaldes de Diyarbakır, Sara Kaya, exalcaldessa de Nísibis, i l'advocat Tahir Elçi.

## Referències

* ↑ «Dicle University LLP / Erasmus Office». Arxivat de l'original el 2010-11-19. [Consulta: 3 novembre 2010].
# Fàbrica AEG (Terrassa)

La Fàbrica AEG és un antic edifici industrial de Terrassa (Vallès Occidental), situat al barri d'Ègara, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici protegit, de grans dimensions, forma part del conjunt industrial de la Fàbrica AEG. És una construcció de planta rectangular, amb planta baixa i tres pisos. L'ordenació de les façanes segueix una composició horitzontal, amb obertures rectangulars arrenglerades longitudinalment, línia d'imposta i cornisa de coronament. Hi ha centrada una gran porta d'accés rectangular que presenta una motllura exterior d'emmarcament sobresortint de pedra artificial, material també emprat al resseguiment de les finestres del primer i el segon pis, i a l'ampit de les del pis superior, disposades en nombre doble.

## Història

L'arquitecte Ignasi Escudé va realitzar aquest cos davanter de la Fàbrica AEG l'any 1940. L'empresa, dedicada a la fabricació de components industrials i motors, té l'origen en La Electra Industrial, creada el 1910 i comprada per l'empresa alemanya AEG a l'acabament de la guerra civil, en què es va construir la nova fàbrica de la carretera de Castellar.

## Referències

* 1 2 «Edifici de l'AEG». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Fàbrica el Pla

La Fàbrica el Pla és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

De la totalitat de les construccions del complex industrial es conserven les següents. La filera de nou coberts que hi ha davant de l'edifici d'oficines i de la nau originària. Cada cobert, amb teulada a dues aigües, té dos portals als baixos i per sobre una finestra. Algunes de les obertures dels baixos estan tapiades o reformades.
La façana de la nau industrial originària, davant dels coberts, està feta de còdols treballats. Les obertures, fetes de maó, són arcs de mig punt rebaixats.
La torre, situada a tocar la primitiva nau, presenta dos novells de teulades. Les obertures predominants són circulars o de punt rodó.
L'edifici d'oficines o habitatges està format per baixos, tres pisos i altell. La teulada és a dues aigües. Als baixos hi ha obertures amb arcs de punt rodó.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fàbrica el Pla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Gabino Bugallal Araújo

Gabino Bugallal Araújo (Ponteareas, 19 de febrer de 1861 - París, 30 de juny de 1932) fou un jurisconsult i polític espanyol.

## Biografia

Fou elegit diputat dins de les files del Partit Conservador per primer cop a les eleccions generals espanyoles de 1886, amb només 25 anys. Alineat en el grup de Raimundo Fernández Villaverde, va ser nomenat ministre en diverses ocasions entre 1902 i 1920 i diputat per Pontevedra i Ourense entre 1886 i 1923 (a les eleccions de 1914 ho fou pel districte de Villena, a Alacant). Fou nomenat ministre al Govern de Fernández Villaverde, de juliol de 1903, amb la cartera d'Instrucció Pública i Belles Artes, que va ocupar fins al 5 de desembre d'aquell any. Ministre d'Hisenda al Govern d'Eduardo Dato de 1912 (27 d'octubre al 31 de desembre), de nou de l'11 de juny al 3 de novembre de 1917, i per última vegada, del 2 de juliol de 1919 al 5 de maig de 1920, al Govern de Sánchez Toca.
En 1920 va substituir Bergamín com a ministre de Governació i va adoptar una política de mà dura contra la conflictivitat social. Partidari de mesures repressives, va arribar a tolerar l'aplicació de la llei de fugides i envià a Barcelona com a governador civil Severiano Martínez Anido.
Va ocupar interinament la prefectura del Govern després de l'assassinat de Eduardo Dato e Iradier i, en contra de la voluntat de Maura, va intentar crear un Govern conservador homogeni. Monàrquic conservador, durant la dictadura de Miguel Primo de Rivera va mantenir la seva adhesió al rei Alfons XIII d'Espanya. Ministre d'Economia en 1931, davant el massiu suport electoral a la República, fou l'únic que va donar suport l'ús de la força per a defensar la monarquia.
Va morir a l'Hotel Savoy de París i fou enterrat provisionalment en una església de la rue de la Pompe, fins que en 1960 la seva filla traslladà les seves restes al cementiri de Thiais, on reposa.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* ↑ Gabino Bugallal a xtec.es
* ↑ Han recibido sepultura definitiva los restos de D. Gabino Bugallal, ABC. 22/6/1960.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Eduardo Dato Iradier | President del Consell de Ministres d'Espanya 1921 | Succeït per: Manuel Allendesalazar Muñoz |
| Precedit per: Manuel Allendesalazar Muñoz | Ministre d'Instrucció Pública 1903 | Succeït per: Lorenzo Domínguez Pascual |
| Precedit per: Amalio Gimeno Cabañas Santiago Alba Bonifaz Juan de la Cierva y Peñafiel | Ministre d'Hisenda 1913-1915 1917 1919-1920 | Succeït per: Ángel Urzáiz y Cuesta Joan Ventosa i Calvell Lorenzo Domínguez Pascual |
| Precedit per: Pablo Garnica y Echevarría | Ministre de Gràcia i Justícia 1920 | Succeït per: Mariano Ordóñez García |
| Precedit per: Francisco Bergamín García | Ministre de Governació 1920-1921 | Succeït per: Rafael Coello y Oliván |
| Precedit per: Luis Rodríguez de Viguri | Ministre d'Economia Nacional (febrer-abril) 1931 | Succeït per: Lluís Nicolau i d'Olwer |
| Premis i fites |||
| Precedit per: Augusto González-Besada y Mein | Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques Medalla 11 1919-1932 | Succeït per: Julián Besteiro |
# Globus virtual

Un globus virtual és un programari que modeliso que representa la Terra o qualsevol planeta. El primer programari que va aconseguir interessar el públic en general va ser Google Earth. Aquesta categoria de programari permet a un usuari de moures lliurement al voltant del globus, canviant la seva posició i el seu angle de vista.

## Exemples de globus virtuals

Els principals globus virtuals són:
* Terravision, primer projecte de globus virtual funcional creat per ART+COM al 1993.
* Google Earth (creat per Google)
* World Wind (creat per la NASA)
* Bing Maps (creat per Microsoft)
* Marble (un giny obert creat per KDE)
* Globus virtual Geoforge Arxivat 2012-08-26 a Wayback Machine.: forma part del projecte Geoforge project Arxivat 2011-03-19 a Wayback Machine. i té especialitzacions per les geociències.
* Bhuvan (Globus virtual específic per a la India, creat per la ISRO)
* Earthbrowser (L'única versió en línia sobre web: creat per Lunar Software)

## Referències

* ↑ «¿Qué fue Terravision? El juicio de dos alemanes contra Google Earth llega a Netflix» (en espanyol europeu), 19-10-2021. [Consulta: 30 octubre 2021].
* ↑ «Google Earth, meet the browser».
* ↑ «A Geoportal of Indian Space Research Organisation Showcasing Indian Imaging Capabilities in Multi-sensor, Multi-platform and Multi-temporal domain.». Arxivat de l'original el 2012-10-21. [Consulta: 19 octubre 2012].

## Vegeu també

* Celestia
# Gross Indecency: The Three Trials of Oscar Wilde

Gross Indecency: The Three Trials of Oscar Wilde (grolleria indecent: els tres judicis d'Oscar Wilde) és una obra de teatre de 1997 escrita i dirigida per Moisès Kaufman. Es tracta dels tres judicis d'Oscar Wilde sobre la seva relació amb Lord Alfred Douglas i altres homes.

## Antecedents

En aquest moment, la homosexualitat era il·legal al Regne Unit, quan Wilde mantenia una relació amb Lord Alfred Douglas, un home més jove que ell, el pare del qual volia que acabés tal vincle, per la qual cosa Wilde va ser acusat de "cometre actes de gran indecència amb altres homes". Kaufman va crear l'obra a partir d'una extensa recerca, i en la peça utilitza cites de "documents judicials contemporanis, articles de periòdics i llibres de, i sobre Wilde", referint-se obertament a aquestes fonts directes, fent que els actors llegeixin tals documents en l'escenari.
El primer judici va ser un judici privat per difamació criminal el qual Wilde va presentar contra el pare de Douglas, el marquès de Queensberry, per les declaracions que va fer sobre l'escriptor. Wilde va perdre aquest judici.
Donada la publicitat sobre la seva relació amb Douglas, i les pròpies declaracions de Douglas sobre l'escriptor, Wilde va ser acusat d'homosexualitat i portat a judici penal. En el segon judici, el primer per aquests càrrecs, el jurat no va arribar a un veredicte. En el tercer judici, el segon per actes homosexuals, Wilde va ser sentenciat i condemnat a la pena de treballs forçats.

## Elenc

* Michael Emerson - Oscar Wilde
* Bill Dawes - Lord Alfred Douglas
* Robert Blumenfeld - El seu pare, Douglas, el Marqués de Queensberry
* Trevor Anthony - advocat de l'acusació
* John McAdams - advocat de la defensa
Els següents actors interpreten múltiples papers i a vegades, serveixen de cor:
* Andy París
* Greg Pierotti
* Troia Sostillio
* Greg Steinbruner

## Presentacions

Gross Indecency: The Three Trials of Oscar Wilde es va estrenar off-Broadway el 27 de febrer de 1997 en la Greenwich House de Nova York. Després d'una crítica entusiasta de Ben Brantley de The New York Times, es va esgotar la boletería i la temporada es va estendre. Allí es va presentar fins al 5 de maig, i després es va transferir al comercial Minetta Lane Theatre, també off-Broadway, on es va estrenar al juny de 1997.
L'obra també es va estrenar aquest any en la costa oest, al novembre de 1997 en el Theatre on the Square. de San Francisco. Més tard es van realitzar dues produccions aclamades per la crítica de Los Angeles: la primera en el Mark Taper Fòrum en 1998. Més de 10 anys després, Susan Lee va dirigir un reeestreno de l'obra en el Eclectic Theatre en 2009.

## Recepció

Totes dues produccions a Los Angeles van ser aclamades per la crítica.

## Referències

* 1 2 3 Elyse Sommer, " Gross Indecency: The Three Trials of Oscar Wilde ", Curtain Up, n.d.
* ↑ Robert Myers, "Nothing Mega About It Except the Applause", New York Times, 25 May 1997; accessed 30 January 2019
* ↑ Philip Brandes, "Culture Monster" blog, Los Angeles Times
* ↑ "Reviews": Gross Indecency: The Three Trials of Oscar Wilde, Backstage
# Grup Escolar Abat Marcet

El Grup Escolar Abat Marcet és un edifici de Terrassa (Vallès Occidental) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Se situa a la banda nord de l'avinguda de l'Abat Marcet, a la confluència amb el carrer del Marquès de Comillas, a la Zona Esportiva.

## Descripció

Es tracta d'un edifici escolar format per diversos blocs dedicats a aules, sala d'actes i gimnàs. Els cossos principals tenen planta i dos pisos. El conjunt presenta estructures molt simples a l'exterior, amb grans finestres rectangulars separades per entramats de formigó. La composició s'equilibra amb plafons ceràmics de dos colors (groc i vermellós). Aquesta combinació de formes, colors i materials diversos dona com a resultat una arquitectura que uneix la funcionalitat a una estètica avantguardista característica del Grup R, al qual pertanyen els autors.

## Història

El grup Abat Marcet és una de les dues escoles bastides l'any 1960 a Terrassa pels arquitectes Oriol Bohigas, Josep M. Martorell i Josep Pratmarsó; l'altra és el Grup Escolar Germans Amat, al barri de la Maurina. Posteriorment, s'hi van realitzar obres que inclouen una ampliació per la banda del soterrani que no afecten l'estètica del conjunt.
El seu nom fa referència a la via urbana on està situat, batejada així en record del terrassenc Antoni Maria Marcet i Poal, que fou abat de Montserrat de 1913 a 1946.

## Referències

* 1 2 «Grup Escolar Abat Marcet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Guido Grimod

Guido Grimod (Aosta, 1951) és un polític valldostà. Fill d'agricultors, es llicencià en lletres modernes a la Universitat de Savoia de Chambéry, i el 1975 treballà a la Biblioteca Regional d'Aosta. El 1985 fou escollit regidor d'Aosta per Unió Valldostana, on fou assessor d'instrucció pública i cultura. Alhora, fou responsable de Jeunesse Valdôtaine i del 1989 al 1993 fou secretari d'Unió Valldostana. Fou reescollit com a regidor el 1990 i el 1995, i finalment el 2000 fou nomenat alcalde d'Aosta, càrrec en el qual fou reescollit el 2005 fins 2010. En 2015 fou nomenat president de l'APS (Azienda pubblici servizi) del municipi d'Aosta. En 2017 es va veure implicat amb altres consellers regionals en una acusació de finançament il·lícit del partit, però finalment fou absolt.

## Referències

* ↑ Currículum de Guido Grimod
* ↑ Aosta, Grimod confermato alla presidenza Aps. Il suo vice sarà Ettore Viérin, La Stampa, 17 de desembre de 2015
* ↑ Rimborsopoli della Valle d'Aosta, condannati in Appello 15 consiglieri regionali, La Reppublica, 17 de febrer de 2017

## Enllaços externs

* (italià) Biografia
* (italià) Una risposta di integrazione e lungimiranza, entrevista el 4 de setembre de 2008.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Pier Luigi Thiébat | Alcalde d'Aosta 2000 - 2010 | Succeït per: Bruno Giordano |
# Guillermo de la Peña Cusi

Guillermo de la Peña Cusi va ser un militar espanyol.

## Biografia

Militar procedent de l'arma d'infanteria, es va traslladar al nord d'Àfrica i va participar en la Guerra del Marroc. Va destacar durant la retirada de Xauen en 1924, durant la qual va intervenir al capdavant d'una columna que va cobrir la retirada del gruix de les tropes espanyoles. Posteriorment va aconseguir el rang de tinent coronel.
El novembre de 1925 va ser nomenat governador general del Sàhara. Sota el seu mandat va començar una reestructuració de les forces militars acantonades al territori saharaui, així com de l'administració colonial. Va deixar el càrrec en 1932, i fou substituït per Eduardo Cañizares Navarro.
Al començament de la Guerra Civil Espanyola ostentava el rang de coronel i estava al capdavant d'una Caixa de reclutament. Es va mantenir fidel a la República. Va ser nomenat president del tribunal militar que va jutjar als caps rebels que es van revoltar a Barcelona el 19 de juliol de 1936. Posteriorment va ser posat al capdavant d'una de les divisions administratives del recentment creat Exèrcit Popular de Catalunya, amb la seva caserna general a Barcelona, encara que seria per poc temps.
Capturat pels franquistes al final de la contesa, va ser jutjat i condemnat a mort, encara que la pena seria commutada.

## Referències

* ↑ Comisión Española de Historia Militar (octubre de 2014). Cuaderno de Historia Militar 2 - XXXIX Congreso Internacional de Historia Militar (Turín, 2013). Operaciones conjunto combinadas, Ministerio de Defensa, pág. 37
* 1 2 Javier Morillas (1988). Sahara occidental, desarrollo y subdesarrollo. Prensa y Ediciones Iberoamericanas, pág. 89
* ↑ José Ramón Diego Aguirre (1988). Historia del Sahara español, BPR Publishers, pág. 230
* 1 2 Michael Alpert (1989). El ejército republicano en la Guerra Civil, Siglo XXI Editores, pág. 382
* ↑ Cristóbal Zaragoza (1983). Ejército Popular y Militares de la República, 1936-1939, Ed. Planeta, pág. 270
* ↑ José Manuel Martínez Bande (1970). La Invasión de Aragón y el desembarco en Mallorca, Madrid: San Martín, pág. 197
* ↑ Michael Alpert (2013). The Republican Army in the Spanish Civil War, Cambrige University Press, pág. 346