OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pierre Lelong (polític)

Pierre Lelong (París, 22 de maig de 1931) és un magistrat i polític francès, antic president del Tribunal de Comptes Europeu.

## Carrera política

De 1958 a 1962 treballà com a funcionari del Ministeri d'Hisenda de França i de 1962 a 1967 fou director d'oficina al govern de Georges Pompidou. El 1965 va ser nomenat conseller refrendatari de la Cour des Comptes i el 1967 Director del Fons d'Orientació i Regulació de Mercats Agrícoles (FORMA).
A les eleccions legislatives franceses de 1968 fou elegit diputat per la 4a circumscripció de Finisterre per la Unió de Demòcrates per la República (UDR), i fou reelegit en les de 1973. Fou un dels signataris de la "crida dels 43" a favor de la candidatura de Valéry Giscard d'Estaing a les eleccions presidencials franceses de 1974, i fou nomenat Secretari d'Estat autònom de Correus i Telecomunicacions del govern Jacques Chirac I (del 28 de maig de 1974 al 31 de gener de 1975). Va crear l'Escola nacional Superior de Telecomunicacions de Bretanya. De finals d'octubre a començaments de desembre de 1974 es va enfrontar a una vaga general del PTT.
Reintegrat a la Cour des Comptes (1975-1977), el 17 d'octubre de 1977 es va integrar com a membre del nou creat Tribunal de Comptes Europeu del qual en fou elegit president de 1981 a 1984 i en continuà com a membre fins a 1989. De 1989 a 1994 va tornar a la Cour des Comptes, on fou conseller en cap, i de 1994 a 1997 president de la segona Cambra, encarregada del control dels ministeris tècnics (defensa, espai, telecomunicacions, nuclear) i de les empreses públiques de llur competència.
Posteriorment fou nomenat president de la comissió especialitzada dels mercats d'armament (1997-2004), després de la Comissió dels Mercats Públics de l'Estat (2005-2008) i president de la Comissió Consultiva del Secret de la Defensa Nacional (1999-2005). En desembre de 2012 publicà Une expérience française, 50 ans au cœur de la République a les edicions France Empire.
Pierre Lelong és Comanador de la Legió d'Honor.

## Referències

* ↑ « L'appel des 43 », a politiquemania.com
* ↑ Diputats a l'Assemblea nacional, 1868-1973
# Pitgam

Pitgam (en neerlandès Pitgam) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 918 habitants. Limita al nord-oest amb Spycker i Brouckerque, al nord amb Armbouts-Cappel, al nord-est amb Steene, a l'oest amb Looberghe, a l'est amb Crochte, al sud-oest amb Drincham, al sud amb Eringhem i al sud-est amb Zegerscappel.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 931 | 978 | 903 | 948 | 921 | 933 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995-2008 | Alain Codron | |
| 2008- | Brigitte Decriem | |
# Plataforma de llançament de míssils

Una plataforma de llançament de míssils és l'estructura semi-subterrània que emmagatzema míssils amb la finalitat i disseny de respondre al llançament de míssils balístics. Les sitges de míssils són una espècie de bases sota la terra, blindades per suportar un atac nuclear, en els anys 60 i 70 es construïen en massa i valien milions de dòlars pel fet que guardaven un ICBM llest per ser llançat en el moment que donés l'ordre.
Als Estats Units aquests recintes tenien habitacions i sales de bany per als tècnics del lloc, amb un canvi de guàrdia cada 24h. En la guerra, aquestes sitges nuclears van arribar a ser unes 82 als Estats Units, primordialment en els deserts. Últimament aquests recintes han estat "suposadament desmantellats" pels Estats Units gràcies a acords amb l'antiga URSS, per baixar els ànims de guerra nuclear i algunes d'aquestes sitges ara són museus.

## Vegeu també

* Guiatge de míssils
* Míssil de creuer
* Míssil amb guiatge

## Nota

* ↑ Grans quantitats de LSD a una sitja de míssils desmantellada de Kansas
* ↑ Sitges convertides en museus

## Enllaços externs

* Minuteman Missile silos FAQ
# Pont transbordador

Un pont transbordador és un vagó penjant que es desplaça sobre un cos d'aigua. No està en suspensió sinó que penja de cables o d'un transportador fix i es desplaça des d'una vora d'un cos d'aigua a l'altra.
Aquest tipus de ponts són més econòmics que un pont convencional per a un mateix gàlib per al trànsit marítim.
El primer pont transbordador va ser dissenyat per l'arquitecte i enginyer espanyol Alberto Palacio, la construcció la va portar a terme juntament amb Ferdinand Arnodin. A tots dos se'ls considera inventors d'aquest tipus de ponts.
A tot el món es conserven 8 exemplars dels 20 que es van construir, 3 d'ells al Regne Unit, concretament a (Newport, Middlesbrough i Warrington), dos a Alemanya (entre Osten i Hemmoor i entre Osterrönfeld i Rendsburg), un a França (Rochefort), el Pont Transbordador Nicolau Avellaneda al barri bonarense de La Boca i finalment el pont de Biscaia, entre Portugalete i Getxo. Aquest últim, que data de 1893, i encara està en servei, és el més antic del món i, des de 2006, Patrimoni de la humanitat de la UNESCO.

## Vegeu també

* Pont atirantat de piló contrapès
* Pont penjant
* Pont atirantat
* Pont en mènsula

## Bibliografia

* Erich Thies, Stadt Rendsburg, Gemeinde Osterrönfeld (Hrsg.): Hochbrücke und Schwebefähre Rendsburg . 84 Seiten, Wachholtz-Verlag, Neumünster.

## Enllaços externs

* Ponts transbordadors en el món, elcorreodigital.com
* Transporter bridges a Structurae (anglès)
* Pont transbordador de Rochefort (França)
# Ponç de Roda

Ebonci, també conegut com a Ebó o Ponci, va ser bisbe de Roda-Barbastre (1097-1104). És venerat com a sant per l'Església catòlica. Nascut a Sarrancolin (comtat de Comenge), va ser benedictí i abat al monestir de Santa Fe de Conques abans d'acceptar la seu de Roda d'Isàvena, on succeí Llop. Abans de la reconquesta de Barbastre ja es va titular bisbe de Barbastre. En 1101, ja conquerida la ciutat, va consagrar-ne la mesquita com a catedral i hi va traslladar la seu.

## Referències

* ↑ Fitxa a l'Enciclopèdia Catòlica (anglès)
# Porsche 914

El Porsche 914 és un vehicle biplaça esportiu amb motor central, desenvolupat i fabricat conjuntament entre VW i Porsche.

## Història

A finals dels anys 60 i després de l'èxit del 911, Porsche cercava de crear una gamma de vehicles, afegint-ne un de clarament més econòmic. El 912 havia complert la funció de germà petit del 911, però eren massa iguals, els preus poc diferents, doncs ara es pretenia de diferenciar més el model petit.
Paral·lelament, a VW es volia tenir un vehicle esportiu i modern a la gamma, ja que el Karmann Ghia estava quedant obsolet, tant estèticament com mecànicament, atès que portava el motor, canvi, suspensions i direcció del VW Escarabat.
La bona relació de l'època entre la direcció de VW i Porsche va fer que es dissenyés un nou vehicle, que seria comercialitzat per ambdúes marques, en funció de la motorotzació i del mercat al que anés destinat.
El disseny atrevit per a l'època, per primera vegada a Porsche amb fars davantes obribles, sostre tipus targa el convertien en un vehicle atractiu i el motor en posició central indicava les seves pretensions esportives.
La fabricació es va iniciar el 1969 i va anar a càrrec de l'empresa Karmann a la ciutat d'Osnabrück (Baixa Saxònia, Alemanya) tot i que l'ensamblatge final del motor de la versió de 6 cilindres es feia a Stuttgart, a les instal·lacions de Porsche.

## Motoritzacions i mecànica

914 Motor de bòxer de 4 cilindres i 1,7 litres de cilindrada donava 85cv a 4500 rpm, idèntic al motor del VW 411. Aquest vehicle era comercialitzat sota la marca de VW-Porsche. Suspensió davantera i dirección provinent del 911, suspensió de darrere i frens del VW 411.
914/6 Motor de bòxer de 6 cilindres i 2,0 litres de cilindrada donava 110cv a 5000 rpm, molt semblant al del 911 bàsic, però amb 15 cv menys. Aquest vehicle era comercialitzat exclusivament sota la marca Porsche. Suspensions iguals al model 914 bàsic, però els frens davanters, de discs vcentilats provinents del 911 i els de darrere de discs massissos provinents de l'antic 912.

## Conclusions

El 914/6 va ser un fracàs comercial, principalment degut a l'elevat preu de compra. Se’n van fabricar només 3350 unitats fins al 1972, any en què es va decidir de no seguir muntant aquesta versió.
El 914 va ser un model de bastant d'èxit, tot i no assolir mai les xifres de producció desitjades. Un total de 118.976 vehicles van der fabricats fins a 1976. En aquests anys, els motors refrigerats per aire i en posició darrere començaven a desaparèixer, per ser conceptes que anaven quedant obsolets i superats. Va ser substituït pel modern Porsche 924, amb motor davanter i refrigerat per aigua.

## Bibliografia

* Brian Laban- Atlas ilustrado de Porsche. Ed. Susaeta ISBN 978-84-677-1388-6
* Jörg Austen: Porsche 924 – 944 – 968. Die technische Dokumentation der Transaxle-Modelle. Editorial Motorbuch Verlag, Stuttgart 2003, ISBN 3-613-02305-9.
# Portal de Centelles

El Portal de Centelles és l'antiga entrada monumental a la vila de Centelles (Osona). Està declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Aquest portal forma part de les antigues muralles de la ciutat construïdes al segle xvi. La part de davant està formada per un arc semicircular amb dovelles; damunt hi ha l'escut d'armes dels Centelles. També se'n conserven quatre merlets i dues espitlleres trabucaires. A l'altre costat no hi ha elements defensius però sí ornamentals, com una finestra motllurada, un petit escut i una gran arcada de volta rebaixada.

## Història

La creació de les muralles de Centelles s'esdevé durant la gran empenta demogràfica i urbanística que es dona al nucli de la vila al segle xvi. L'antiga sagrera de Santa Coloma, antic nom del municipi, ja tenia murs que la tancaven des del 1329. Guillem Ramon II, baró de Centelles i comte de Quirra, es va fer càrrec de l'herència de Centelles vers l'any 1537 i, entre aquest any i el de la seva mort, ocorreguda el 1565, tingué lloc una transformació total de la vila; va ser llavors quan es van construir les muralles noves.
L'any 1919 el Portal fou reformat i restaurat per l'arquitecte Jeroni Martorell i Terrats.

## Referències

* 1 2 3 «Portal de Centelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 novembre 2012].

## Enllaços externs

* «Portal de Centelles». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Fjallavatn

El Fjallavatn és un llac situat a l'illa de Vágar, a les illes Fèroe. Amb 1.03 km² de superfície, és el segon llac en extensió de l'arxipèlag, per darrere del Sørvágsvatn. La zona al voltant del llac és una de les poques reserves naturals de les Fèroe.
La superfície del llarc ocupa els municipis de Vágar i Sørvágur. El seu nom significa "llac de les muntanyes" (dels mots feroesos Fjalla, "muntanya", i vatn, que significa "llac") i es troba en un lloc aïllat al nord de Vágar on només s'hi pot accedir a peu per una ruta de senderisme; la ruta més curta és des de Vatnsoyrar en direcció nord.
El llac fa 2 km de llarg i desaigua cap al nord a través del curs d'aigua anomenat Reipsá fins a la cascada de Reipsàfoss, de 80 m d'alçada, que cau directament a l'Atlàntic Nord a l'est de la localitat de Víkar.
La pista de senderisme que connecta Gásadalur i Slættanes passa pel llac pel seu costat nord, mentre que la pista de Sørvágur a Slættanes passa per la riba sud, on es creua amb la pista de Vatnsoyrar. Igual que al Leitisvatn, situat més al sud, la truita alpina hi és un peix comú, cosa que fa que el llac sigui atractiu per als pescadors. Els exemplars més grans es capturen a la riba nord.

## Referències

* ↑ «Størstu vøtn» (en feroès). Umhvørvisstovan. Arxivat de l'original el 2014-12-26. [Consulta: 6 juliol 2022].
* ↑ «Mapa de les Fèroe» (en danès). Trap Danmark. [Consulta: 11 desembre 2019].
* ↑ «Mapa de les Fèroe» (en danès). Trap Danmark. [Consulta: 11 desembre 2019].
* ↑ «Fjallavatn - Reipsáfossur» (en anglès). alltrails.com. [Consulta: 6 juliol 2022].
* ↑ «Slættanes-Fjallavatn» (en danès). Visit Faroe Islands. [Consulta: 6 juliol 2022].
# La mujer de todos

La mujer de todos és una pel·lícula dramàtica mexicana de 1946 dirigida per Julio Bracho i protagonitzada per María Félix, Armando Calvo i Gloria Lynch. És una adaptació de la novel·la de 1848 La Dama de les Camèlies d'Alexandre Dumas fill amb l'escenari traslladat a Mèxic a principis del segle XX.

## Argument

Un coronel mexicà torna d'Espanya amb la seva amant, la qual cosa desencadena una forta ona de conflictes en la seva família.

## Repartiment

* María Félix com María Romano.
* Armando Calvo com a Capità Jorge Serralde.
* Gloria Lynch com a Senyora Cañedo.
* Alberto Galán com a Coronel Juan Antonio Cañedo.
* Patricia Morán com Angélica.
* Arturo Soto Rangel com a General.
* Juan Calvo com Conde.
* Ernesto Alonso com Carlos.
* Alberto Pomo com César (com Carlos Alberto Pomo).
* Maruja Grifell com a Portera.
* Julio Daneri com a Militar no. 1 (com Julio Denegri).
* Raúl Lechuga com a Militar no. 2.
* Félix Samper com a Militar no. 3.
* Lauro Benítez com a Majordom del coronel.
* Ricardo Carti com Manolo (no acreditat).
* Elisa Christy com a Espectadora en teatre (no acreditada).
* Edmundo Espino com a Militar (no acreditat).
* Lidia Franco com Teresa, majordoma (no acreditada).
* Ramón G. Larrea com Miguel, majordom (no acreditat).
* Cecilia Leger com a Madame, modista (no acreditada).
* Bertha Lehar com a Empleada de casa de modes (no acreditada).
* Rubén Márquez com a Home en fira (no acreditat).
* Ignacio Peón com a Home en teatre (no acreditat).
* Aurora Ruiz com a Veïna (no acreditada).
* Josefina Segarra com a Portera en Talcotalpan (no acreditada).
* Irma Torres com Carmen (no acreditada).
* Manuel Trejo Morales com a Amic militar de Jorge (no acreditat).
* María Valdealde com a Dona en teatre (no acreditada).
* Hernán Vera com a Cotxer (no acreditat).

## Recepció

Encyclopedia of Contemporary Latin American and Caribbean Cultures cita a la pel·lícula com una de les pel·lícules de María Félix els títols de la qual demostraven que «la seva fama com a dona fatal és evident». A Los Bracho: tres generaciones de cine mexicano, Jesús Ibarra afirma que la pel·lícula «va tenir crítiques trobades. A Espanya va ser mal rebuda; en canvi a Mèxic els crítics, es van portar benèvols amb ella, desfent-se en lloances per a la cinta i per a la bellesa de María».

## Referències

* ↑ Balderston. Encyclopedia of Contemporary Latin American and Caribbean Cultures (en anglès). Routledge, 2000, p. 555. ISBN 978-1-134-78852-1.
* ↑ Ibarra, Jesús. Los Bracho: tres generaciones de cine mexicano. UNAM, 2006, p. 125. ISBN 970-32-3074-1.
# El regne de Kensuke (pel·lícula)

El regne de Kensuke (títol original en anglès Kensuke's Kingdom) és una pel·lícula d'animació d'aventures del 2023 basada en la novel·la per a nens del mateix nom de Michael Morpurgo. La pel·lícula va debutar al Festival Internacional de Cinema d'Animació d'Annecy l'11 de juny de 2023. L'estrena al Regne Unit va ser al 67è BFI London Film Festival el 14 d'octubre de 2023. L'estrena general a França es va fer el 7 Febrer de 2024, sota el títol Le Royaume de Kensuké. Ha estat subtitulada al català.

## Argument

Un nen (Aaron MacGregor) es va arrossegar per la borda durant una tempesta en un viatge en vela per tot el món amb la seva família a terra en una illa de l'Oceà Pacífic. Mentre allà, s'adona que algú (Ken Watanabe) és a prop, ajudant-lo amb la seva supervivència.

## Repartiment

* Aaron MacGregor com a Michael Morpurgo
* Sally Hawkins com a mare (Sra. Morpurgo)
* Cillian Murphy com a pare (Mr. Morpurgo)
* Ken Watanabe com a Kensuke
* Raffey Cassidy com a Becky
* Alfred Kodai Berglund com a Michiya (fill de Kensuke)

## Producció

El febrer de 2019 es va anunciar que una adaptació cinematogràfica d'animació de la novel·la per a nens El regne de Kensuke de Michael Morpurgo estava en desenvolupament, amb Sally Hawkins, Cillian Murphy, Ken Watanabe i Raffey Cassidy ambientats com a part del repartiment de veu, sobre la novel·la que segueix una versió de ficció del mateix Morpurgo encallat en una illa deserta quan era nen.
El setembre de 2020, la pel·lícula va entrar en producció després d'aconseguir un nou finançament.

## Recepció

Al lloc web de l'agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, el 97% de les crítiques de 29 crítiques són positives, amb una valoració mitjana de 7,3/10. El consens del lloc web diu: Mantenint-se fidel al seu material d'origen, El regne de Kensuke és una història tranquil·lament atractiva amb una meticulosa animació en 2D que és més profunda que les ofertes mitjanes. Metacritic, que utilitza una mitjana ponderada, va assignar a la pel·lícula una puntuació de 68 sobre 100, basada en 5 crítics, indicant crítiques "generalment favorables".

## Referències

* ↑ «'Kensuke's Kingdom' Draws an Impressive Voice Cast, Including Cillian Murphy». Collider, 09-06-2023. Arxivat de l'original el 19 July 2023. [Consulta: 4 novembre 2023].
* ↑ Kensuke’s kingdom - El regne de Kensuke al web de la Filmoteca de Catalunya
* ↑ Wiseman, Andreas. «'Kensuke's Kingdom': Sally Hawkins, Cillian Murphy, Ken Watanabe & Raffey Cassidy Join Michael Morpurgo Animation». Deadline Hollywood, 07-02-2019. Arxivat de l'original el 24 January 2021. [Consulta: 7 febrer 2019].
* ↑ «'Kensuke's Kingdom' begins production with new finance, animation partners (exclusive)». Arxivat de l'original el 2021-02-26. [Consulta: 16 setembre 2020].

## Enllaços externs

* Web oficial de Kensuke's Kingdom
# Gal·la

«Gal·la» té aquests significats:
* Gal·la, nom de dona en català.
* Gal·la, habitant de la Gàl·lia, vegeu gals
* Gal·la o oromo, llengua cuixitca parlada pels oromos (Etiòpia, Kenya i Somàlia)
* Biografies:
** Gal·la (emperadriu), emperadriu, muller de Teodosi I el Gran
** Gal·la Plàcida o Gal·la Placídia, filla de Gal·la i Teodosi I

## Vegeu també

* Gala
* Gal·la Placídia (desambiguació)
Viccionari
# Elèctrica ramblas

Eléctrica Ramblas va ser construida al 1952 per Antonio Vives, Anys més tard, el negoci ha passat a ser dirigit per Francisca Vives Cladera, segona i tercera generació al capdavant de l’empresa, mantenint la mateixa política d'atenció al consumidor, aquesta va entrar al món del negoci desde molt petita.
Antonio Vives, el fundador d’aquesta empresa va acabar el batxillerat el 1875 i es va traslladar de nou per estudiar a la Facultat de Medicina,a Madrid. Vives abandona molt aviat els estudis ja que no es trobava satisfet amb el que estudiava.Temps després decideix tornar a Europa per reprendre els estudis.
Actualment estan ubicats a l'avinguda Alemanya, a Palma de Mallorca. Des del nou local de l’avinguda d’Alemanya, ven desde objectes de cuina i regal fins a petits electrodomèstics que la botiga ha ofert des de que la van obrir. També ofereix alimentadors per tot tipus d'aposits, connexions, làmpares especials, càmeres de vigilancia, grabadores, terminals telefòniques, altavous i més..
També disposen de les últimes innovacions per millorar la comoditat dels clients amb personal altament qualificat, el qual els podrán ayudar per facilitar la seva estància al local i rapidessa amb la seva compra

## Referències

* ↑ «Eléctrica Ramblas – Emblemàtics Balears». [Consulta: 28 gener 2025].
* ↑ «Tienda de electrónica en Palma de Mallorca» (en castellà). [Consulta: 28 gener 2025].
* ↑ «Pequeños electrodomésticos en Palma de Mallorca» (en castellà). [Consulta: 28 gener 2025].
# Atco Records

Atco Records és una companyia discogràfica estatunidenca subsidiària de Warner Bros. Records i que opera a través de Rhino Entertainment.

## Història

Atco Records va ser fundada el 1955 per Herb Abramson, com un subsegell d'Atlantic Records, amb la intenció de cobrir aquells grups i artistes que Atlantic no podia contractar a causa del seu estil musical, ja que fins a 1968 Atlantic només firmava amb grups i artistes que practicaven jazz, blues, soul i R&B. A més, Atco s'encarregava de contractar tots els artistes no afroamericans. El nom d'Atco Records és simplement una abreviatura d'ATlantic COrporation.
El 1964, Atco va editar el single "Ain't She Sweet" dels Beatles als Estats Units, que va arribar al lloc 19 de la llista del Billboard l'agost de 1964. Seguint l'estrebada, va publicar el disc Ain't She Sweet amb cançons dels Beatles, Tony Sheridan i versions de cançons de grups de la invasió britànica interpretats pels Swallows.
En la dècada de 1980, Atco va funcionar com a distribuïdora dels segells RSO Records, Rolling Stones Records, Volt Records i Ruthless Records.
L'últim número u publicat per Atco Records va ser "If Wishes Came True" de Sweet Sensation el 1990. Un any després, Atlantic va fusionar Atco amb Eastwest Records, quedant com Atco/Eastwest Records. El 1993 es va eliminar "Atco", quedant simplement com Eastwest Records. Des de llavors, el logo d'Atco i el seu nom només s'han vist en reedicions de material antic.
Tanmateix, l'any 2006 Atlantic va recuperar Atco unint-lo amb Rhino Entertainment, col·locant com a màxim mandatari de la firma a Karen Ahmet, antiga directiva de Warner, i amb base a Los Angeles.

## Artistes d'Atco Records

* Steve Arrington / Steve Arrington's Hall Of Fame
* Grand Funk Railroad
* The Beatles
* Ginger Baker (Ginger Baker's Air Force)
* Bee Gees
* Mr. Acker Bilk
* Blind Faith
* Blue Magic
* Buffalo Springfield
* The Capitols
* Change
* Eric Clapton
* The Coasters
* Arthur Conley
* Cream
* Bobby Darin
* Spencer Davis Group
* Dr. John
* Dream Theater
* Julie Driscoll, Brian Auger & The Trinity
* Bent Fabric
* Fatback
* The Fireballs
* Genesis
* R.B. Greaves
* Tim Hardin
* Donny Hathaway
* Jorgen Ingmann
* INXS
* Scarlett Johansson
* Iron Butterfly
* Deon Jackson
* Ben E. King
* King Curtis
* Last Words
* Loudness
* Lulu
* Pantera
* Michel'le
* Pat & The Satelites
* The Persuaders
* Ratt
* Otis Redding
* Bob Rivers
* The Robins
* The Rose Garden
* Shadows Of Knight
* Slave
* Sonny & Cher
* The System
* Tangiers
* Nino Tempo & April Stevens
* Pete Townshend
* The Troggs
* Vandenburg
* Vanilla Fudge
* Dee Dee Warwick
* Yes
# Carrer de Monterols

El carrer de Monterols és un carrer de la ciutat de Reus que va de la plaça del Mercadal a la plaça de Prim. Situat al centre històric de Reus, és el carrer més popular de la ciutat, i el més cèntric. Pren el nom de la partida de terra de Monterols, cap on conduïa el camí que sortia pel portal de Monterols, a la plaça de Prim, continuava cap a les basses del Pedró pel que ara és el carrer de Llovera i seguia en direcció a la muntanya. El Portal de Monterols està documentat almenys des del 1302, i d'allà en sortien ramals que anaven als pobles situats a ponent i al nord de la ciutat. Des de l'any 1902 fins al 1907, el carrer de Monterols va portar oficialment el nom de Marià Fortuny, en honor del conegut pintor reusenc, i se'l va tornar a retolar així després de la guerra civil, fins que el 1954 va recuperar el nom popular.
El periodista i historiador reusenc Francesc Gras i Elies explica que el 1802 es va enderrocar la porta de la muralla que hi havia al final d'aquest carrer. Diu que el carrer de Monterols és on hi ha els més elegants comerços de Reus i que als vespre es converteix en un lloc de reunió. L'alcalde Joan Martell el va urbanitzar el 1855, fent alinear les cases que sobresortien. Gras també diu que en aquest carrer hi va néixer l'erudit Pròsper de Bofarull i els seus nebots Andreu i Antoni de Bofarull, i que encara es conserva allà (1902) la casa Pomerol, constructora de campanes, iniciada el segle xvii i que rep comandes de tot el país.
Al carrer de Monterols hi podem trobar alguns exponents de l'arquitectura modernista reusenca, com ara la casa J. Ll., Cal Pujol, la Drogueria Roca, Cal Carpa o la Casa Laguna, moltes d'aquestes obra de l'arquitecte Pere Caselles.

## Referències

* ↑ Amigó, Ramon. Materials per a l'estudi dels noms de lloc i de persona, i renoms, del terme de Reus. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1988, p. 370. ISBN 8486387655.
* ↑ Gras i Elies, Francesc. Las calles de Reus. Reus: Imprenta y litografia de Eduardo Navás, 1902, p. 43-45.