OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Selçuk

Selçuk és una ciutat de Turquia, capital del districte de Selçuk a la província d'Izmir, situada a la desembocadura del Küçük Menderes i al peu del Bülbül Dağı (clàssic Koressos). La seva població era de 2.793 habitants el 1900 i de 4035 el 1935. El 2006 s'estimava en 23.000 habitants. Porta aquest nom després del 1914 i fins llavors es deia Aya Soluk.
Està propera a l'antiga ciutat grega d'Efes, a l'anomenada Casa de la Verge Maria, i a diversos monuments seljúcides i, per tant, és un lloc molt visitat. La basílica local de Sant Joan Apòstol, suposadament seria el lloc d'enterrament del sant que va viure i morir a la ciutat. Es troba al peu del turó Ayasoluk que té construïts diversos edificis el principal dels quals és la mesquita d'estil seljúcida d'Isa Beg I (1375) i la gran fortalesa otomana; al peu del turó el Panayir Daghi (clàssica Pion) on es pot veure la cova on segons la tradició haurien dormit el "set dorments". Al Bülbül Dagh hi ha un petit edifici (Panaya Kapulu) on segons la tradició hauria viscut i mort la Verge Maria. La ciutat té aeroport a uns 3 km.

## Història

Efes fou atacada rarament pels àrabs; l'atac més important fou el del 798. Després del 1071 fou ocupada pels seljúcides però recuperada per croats i romans d'Orient el 1097. Vers el 1300 es va fundar el principat d'Aydın que va incloure Efes. Ayasuluk fou visitada per Ibn Battuta el 1333 que diu que tenia 15 portes i era un centre comercial amb consolats venecians i genovesos; es va entrevistar amb l'emir Khizir Beg. Sembla que havia substituït al port de l'antiga Efes que s'havia cobert pels al·luvions del Kaystros. Efes estava a 15 km al sud-est i havia sorgit allí el port de Kishadasi (italià medieval Scala Nova). El 1391 va passar a domini otomà amb tot l'emirat, però derrotats els otomans per Tamerlà el juliol del 1402 a Ankara, l'emirat d'Aydın fou restaurat; el 1425 va retornar als otomans i constituïda en kada del sandjak d'Aydın que després fou integrat al eyalat d'Anadolu, rebatejat més tard wilayat d'Aydın. No obstant la fortalesa d'Ayasuluk estava sota dependència directa del Kapudan Pasha (gran almirall cap de la marina) i agregada com a tal al sandjak de Sughla (Izmir). Els canvis geològics que es van produir a la desembocadura del Kaystros, van tornar a malmetre el port i van crear unes maresmes i la ciutat va declinar progressivament fins a esdevenir només un llogaret als segles xviii i xix.

## Agermanaments

* Siegburg, Alemanya

## Vegeu també

* Museu Arqueològic d'Efes

## Enllaços externs

* «Report: Selçuk, 30 p.». Cambra de Comerç d'Izmir, 2007.
* Districte de Selçuk Arxivat 2006-11-27 a Wayback Machine.
* Viatges a Selcuk Arxivat 2006-08-12 a Wayback Machine.
* Sobre Selçuk
* Fotos de Selçuk
# 118a Brigada Mixta (Exèrcit Popular de la República)

La 118a Brigada Mixta va ser una unitat de l'Exèrcit Popular de la República creada durant la Guerra Civil Espanyola.

## Historial

La brigada va ser creada el 28 d'abril de 1937 a partir de l'antiga Columna «Carod-Ferrer», formada per milicians anarquistes, i va quedar integrada en la 25a Divisió. El primer cap de la unitat va ser el major de milícies Victoriano Castán Guillén, mentre que per a comissari polític va ser nomenat Saturnino Carod Lerín, de la CNT.
Al juny va prendre part en l'ofensiva d'Osca, que acabaria fracassant. Uns mesos després va intervenir en la batalla de Belchite, participant en l'assalt i la conquesta de la població. El 6 d'octubre es va retirar de Belchite cap a la rereguarda, establint-se a Casp. En aquest període es va procedir a reorganitzar la unitat.
El desembre de 1937 la 118a BM va ser enviada al Front de Terol, prenent part en la conquesta de la ciutat; va combatre en el Cementiri vell i en l'Ermita de Santa Bàrbara, aconseguint els voltants del nucli urbà. El cementiri vell va ser ocupat per la brigada el 21 de desembre, i l'endemà passat prendria l'Ermita de Santa Bàrbara i la posició d'«El Mansueto». L'1 de gener va aconseguir detenir una contraofensiva enemiga que amenaçava amb trencar el cèrcol republicà sobre Terol, encara que va sofrir un alt nombre de baixes. Encara va tenir forces per a acudir a restablir el front amenaçat per les tropes nacionals que intentaven aixecar el cèrcol, l'1 de gener de 1938, encara que la brigada va sortir de la lluita molt infringida. Al febrer va acudir al front de l'Alfambra com a reserva de la 217a Brigada Mixta, encara que totes dues unitats es retirarien.
El 3 de març de 1938 va passar a formar part de la reserva de l'Exèrcit de Llevant. Després del començament de l'ofensiva franquista a Aragó va ser enviada al sector Alcanyís, encara que es va retirar enfront de la superioritat enemiga. Pel 17 de març es trobava a Alcorisa, on va establir la seva caserna general. Posteriorment va intervenir en la campanya del Llevant, retirant-se lentament per la zona del Maestrat fins a aconseguir la línia XYZ entorn del 21 de juliol de 1938. La brigada va romandre en el front del Llevant fins al final de la contesa, sense intervenir en operacions rellevants.

## Comandaments
### Comandants

* Major de milícies Victoriano Castán Guillén;
* Major de milícies Gerardo Valderías Francés;

### Comissaris

* Saturnino Carod Lerín, de la CNT.

## Referències

* 1 2 3 4 Engel, 1999, p. 106.
* ↑ Alpert, 2013, p. 328.
* ↑ Maldonado, 2007, p. 242.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. The Republican Army in the Spanish Civil War, 1936-1939. Cambridge University Press, 2013.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Maldonado, José María. El frente de Aragón. La Guerra Civil en Aragón (1936-1938). Mira Editores, 2007.
* Salas Larrazábal, Ramón. Historia del Ejército Popular de la República. La Esfera de los Libros, 2000. ISBN 84-9734-465-0.
* Zaragoza, Cristóbal. Ejército Popular y Militares de la República, 1936-1939. Barcelona: Ed. Planeta, 1983.
# Can Granota (Poblenou)

Can Granota és el nom popular d'una antiga fàbrica situada als carrers del Pallars i de la Llacuna del Poblenou, de la que només queda una nau, situada al pati d'illa de l'Escola la Llacuna del Poblenou i catalogada com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

El 1874, Joan Güell va comunicar a l'Ajuntament de Sant Martí de Provençals la construcció d'una «quadra» a l'interior de la seva propietat de la Carretera de Mataró (actualment carrer de Pere IV), 268, sota la direcció del mestre d'obres Antoni Casellas.
A principis del segle xx, el complex va ser adquirit per l'empresa Riera i Bigas, fabricants de teixits de cotó. Posteriorment, s'hi instal·laren altres empreses, i el desembre del 1926 es constituí l'empresa Locales y Fuerzas Industriales SA, amb un capital d’un milió de pessetes, que s'encarregaria del lloguer dels espais i l'electricitat a diverses indústries.
El 2005, el complex va ser enderrocat (a excepció d'una nau) per a la urbanització del carrer de la Llacuna en aquest sector, i posteriorment s'hi va construir una escola. Actualment, l'edifici roman sense ús, i el 2021 es van licitar les obres per a desamiantar-ne la coberta.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa i dos pisos, de maó vist i coberta a dues aigües. L'estructura és a base de pilars i bigues de fos i voltes de maó de pla. Les finestres són d'arc rebaixat, amb llindes que sobresurten del pla de façana.

## Referències

* 1 2 «¿Qué pasa con Can Granota?». Escola la Llacuna del Poblenou, curs 2020-2021.
* 1 2 «Locales y Fuerzas Industriales». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Joan Güell informa de la construcció d'una quadra a l'interior de la seva propietat situada a la Carretera de Mataró (actual carrer Pere IV) número 268». Obres particulars 452_00_1874. AMDSM, 09-05-1874.
* ↑ Anuario-Riera, 1902, p. 661.
* ↑ Guía general de Cataluña (Bailly-Baillière-Riera), 1945, p. 236, 648.
* ↑ Comissió de Defensa del Patrimoni Industrial de l’AVPN «Locales i Fuerzas Industriales SA». Poblenou. Associació de Veïns i Veïnes del Poblenou, 2004, pàg. 7.
* ↑ «Enderrocament del complex industrial de La Llacuna, Locales y Fuerzas Industriales S.A. (LYFISA). Xemeneia octogonal». 15154 LYFISA [2005]. Arxiu Històric del Poblenou.
* ↑ «Obres de desamiantat de la coberta de l'antiga nau industrial del carrer Pallars 217, al Districte de Sant Martí de Barcelona». Portal de Contractació Electrònica. Barcelona d'Infraestructures Municipals, SA (BIMSA).
* ↑ Pacheco, Rubén. «Barcelona desamiantará una nave industrial junto a un colegio en Sant Martí». Metropoli, 07-10-2021.

## Enllaços externs

* «Nau de Locales y Fuerzas Industriales». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Hedera

Hedera és un gènere de la família de les Araliaceae amb quinze espècies de plantes sempreverds, llenyoses i trepadores, conegudes com a heures.

## Distribució i hàbitat

Són nadiues dels arxipèlags de la Macaronèsia, a l'oceà Atlàntic, al nord d'Àfrica; de l'oest, centre i sud d'Europa, del nord-oest d'Àfrica, del centre sud d'Àsia i de l'est del Japó. Són capaces d'ascendir, sobre la superfície d'arbres i roques, més de vint-i-cinc o trenta metres per sobre del nivell del sòl.

## Simbologia

Ja des d'antic, per ser una planta de fulla perenne, se l'ha associat amb la immortalitat. Podem trobar-les a diferents decoracions d'atuells ceràmics de l'antiga Grècia. Estava associada també amb Dionís, car els grecs li atribuïen la curació de l'embriaguesa si se la hi portava com a garlanda.
Per ser al mateix temps una planta trepadora, i per la forma com s'entrellaça en créixer, també se l'associava a una imatge de fidelitat.
Per ser tòxic i provocar vòmits el suc de l'hedera (per contenir hederina, una lactona sesquiterpènica) si no es tracta, a vegades, i depenent del context, podia arribar a tenir una simbologia demoníaca.

## Taxonomia

* Hedera algeriensis – heura d'Algèria
* Hedera azorica – heura d'Açores
* Hedera canariensis – heura de Canàries
* Hedera caucasigena
* Hedera colchica – heura del Caucas
* Hedera cypria
* Hedera helix – heura comuna
* Hedera hibernica – heura d'Irlanda
* Hedera maderensis – heura de Madeira
* Hedera maroccana
* Hedera nepalensis – heura del Nepal
* Hedera pastuchowii – heura de Pastuchov
* Hedera rhombea – heura del Japó
* Hedera sinensis
* Hedera taurica
Viccionari
# NASA X-43

El NASA X-43 és un avió experimental no tripulat impulsat per un motor scramjet dissenyat per volar a velocitats superiors a Mach 10. És part del programa Hyper-X de la NASA. Forma part de la sèrie d'aeronaus experimentals dels Estats Units denominades avions X .
Les primeres dades obtingudes pel vehicle experimental d'alimentació scramjet va demostrar que el seu revolucionari motor podia funcionar amb èxit a gairebé Mach 9,8 o 10.000 milles per hora (14.000 km/h), mentre volava a 110.000 peus (33.000 metres).

## Desenvolupament

El vol que va respondre a la màxima "a major risc major recompensa", i que va ser inicialment planejat per al 15 de novembre, va tenir lloc a l'espai aeri restringit d'una àrea sobre l'oceà Pacífic, al nord-oest de Los Angeles. Aquest vol va ser l'últim i el més ràpid d'un total de 3 proves de vol no tripulat, efectuades en el si del programa Hyper-X. El propòsit d'aquest programa é l'exploració d'una manera alternativa d'alimentació en els coets dels vehicles espacials. Aquest vol és la pedra angular i el pas fonamental cap al futur, obrint possibilitats de produir propulsors que enviïn a l'espai càrregues grans i crítiques de manera fiable.
El juny de 2001 X-43A (ajudat per un coet Pegasus) va tenir un accident i va quedar destruït juntament amb el seu avió nodrissa/llançadora.

## Motor

Els motors ramjet de combustió supersònica (scramjet) prometen més accessibilitat econòmica, flexibilitat i seguretat en les operacions aèries a velocitats ultraràpides a l'interior de l'atmosfera i en les primeres etapes de l'òrbita terrestre. Els avantatges del scramjet comencen un cop ha estat accelerat fins a Mach 4 (mitjançant un motor convencional a reacció, o mitjançant un coet propulsor), ja que llavors pot volar a velocitat hipersònica, possiblement fins al Mach 15, sense necessitat de transportar pesants tancs d'oxigen, tal com succeeix amb els coets actuals.
El disseny del motor, que no té parts mòbils, comprimeix l'aire que passa a través d'ell, de manera que pugui produir-se la combustió. Un altre avantatge a favor del scramjet és que posseeix una vàlvula que pot regular el subministrament de combustible tal com fan els avions i al contrari que els coets, els quals tendeixen a produir una empenta propulsora total o màxima mentre dura la combustió.

## Vegeu també

* Avions X

## Referències

* ↑ Philippe Darwin; María de la Peña Romo García & Luis Casa Luengo. Claves de Ángeles y Demonios: Guía ilustrada para desvelar todos los enigmas de los Illuminati, el Vaticano, Galileo, Bernini y la ?ciencia divina?.. Ediciones Nowtilus S.L., 2009, p. 210–. ISBN 978-84-9763-758-9 [Consulta: 16 febrer 2013].
* ↑ Gabriel Gomis Martín. Últimas Investigaciones OVNI. Editorial Club Universitario, 2003, p. 121–. ISBN 978-84-8454-248-3 [Consulta: 16 febrer 2013].
# Macgillicuddy's Reeks

MacGillycuddy's Reeks (irlandès: Na Cruacha Dubha, que significa Les piles negres) és una serralada al comtat de Kerry, Irlanda. Estenent-se en més de 19 km, inclou la muntanya més alta d'Irlanda (Carrantuohill, de 1.038 metres), els altres dos pics de més de 1.000 m existents al país (Beenkeragh de 1.010 m iCaher de 1.001 m), i més d'altres 100 pics de més de 600 metres d'altura. Les muntanyes són de gres tallada per les glaceres i estan ubicades a la península d'Iveragh, prop dels Llacs de Killarney.
El nom de la serralada data del segle xviii i el pren del clan MacGillicuddy (o McGillicuddy) al qual pertanyien les terres d'aquesta zona de Munster des de feia temps, ja que van continuar pertanyent-los fins a finals del segle xx.

## Enllaços externs

* McGillycuddy of the Reeks
# Nicholas Alkemade

Nicholas Stephen Alkemade (North Walsham, Norfolk, Anglaterra, 10 de desembre del 1923 - Liskeard, Cornualla, Anglaterra, 22 de juny de 1987) va ser un militar anglès, sergent de la Royal Air Force durant la Segona Guerra Mundial que va sobreviure a una caiguda, des d'un avió, a 5.500 metres d'altura sense paracaigudes.
La nit del 23 al 24 de març del 1944, el sergent Nick es trobava sobrevolant la regió del Ruhr en el compartiment artiller de la cua d'un bombarder Avro Lancaster, quan el seu esquadró va ser atacat per un caça nocturn Junkers Ju 88 de la Luftwaffe. L'avió es precipitava a terra i el seu paracaigudes s'estava cremant; essent així, el jove sergent es deixà caure al buit buscant, potser, una mort menys dolorosa. Durant el descens, va perdre la consciència i, una vegada la seva caiguda havia estat esmorteïda per les branques d'uns avets, va aterrar sobre la neu. Al recuperar el coneixement, s'adonà que només s'havia torçat el turmell, però que el fred el mataria si no abandonava el punt on es trobava. Per aquest motiu, va fer sonar el seu xiulet i així, poder ser capturat pels alemanys. Aquests, en un primer moment, van pensar que patia un xoc traumàtic. Posteriorment, havent-lo ja interrogat en un camp de presoners, el van prendre per un espia. Dies després, van ser descobertes les restes del seu avió i, a poc a poc, els soldats van veure que la narració del sergent era cada vegada més versemblant. Per aquest motiu, el van alliberar i li regalaren una Bíblia en la qual van escriure, en una de les pàgines en blanc, una nota certificant la veracitat de la seva història, donant per fet, que ningú se'l creuria. Posteriorment, va treballar en una planta química on va patir diversos accidents, així com la caiguda d'una biga metàl·lica o una enrampada elèctrica que el va fer caure en una bassa de clor on hi va estar immers durant una hora. Finalment, el sergent Nick va morir el 1987 per causes naturals.

## Referències

* ↑ Record for Lancaster DS664 on lostaircraft.com

## Enllaços externs

* http://www.parachutehistory.com/other/bonusday.html
* http://www.airsceneuk.org.uk/oldstuff/airmanswar/airman.htm Arxivat 2014-03-28 a Wayback Machine.
# Stop Victim War's Wall

Stop Victim War's Wall és un mural ubicat junt a la Plaça del Tossal, entre les Places de Calderers i de l'Espart de la Ciutat de València. Va ser creat per Fasim en estiu de 2010. L'obra vol ser un homenatge a les víctimes dels conflictes bèl·lics, especialments a les víctimes dels bombardejos a Iraq i Afganistan. Té unes dimensions aproximades de 12 x 3 - 7 x 3 metres. És un dels símbols de l'Art urbà a la Ciutat de València en la dècada de 2010.

## Referències

* 1 2 Molins, Vicent «Nuevo reclamo turístico en Valencia: "Además de paella, street art"». CulturPlaza, 03-01-2015.
* 1 2 3 4 Domínguez Soler, 2015, p. 43.

## Bibliografia

* Domínguez Soler, Amparo. El arte en las calles del Carmen : claves sobre el significado y la naturaleza social del lugar. València: Universitat Politècnica de València, 2015.
# Renault Fuego

El Renault Fuego és un automòbil esportiu del fabricant francès Renault. És un cupè de tres portes i quatre places, essencialment la versió esportiva del Renault 18, amb el qual comparteix el xassís, mecànica i el quadre de comandament. Renault va començar la producció del Fuego l'any 1980. A Espanya va ser presentat el 1981, al mateix temps que a l'Argentina. Va ser el successor del Renault 15/17, que era un cupè construït sobre la base del Renault 12.
La producció europea va finalitzar el 1987, i va ser venut als Estats Units a través d'American Motors Corporation de 1982 a 1985. A l'Argentina va ser fabricat per la mateixa filial local de Renault des de 1982, i la seva producció no va cessar fins a 1992. Com a dada curiosa, els primers cupés Fuego de 1984 no estaven equipats amb direcció hidràulica. El 1987 es va llançar el cupè Fuego GTX 2,2 litres, primer cotxe argentí amb frens de disc a les quatre rodes.
El 1988 es va produir el GTA, amb motor de 2,2 L de 116CV, amb una velocitat final de 190 km/h i canvis estètics més d'acord amb els nous dissenys de Renault. El 1990 va ser llançat el GTA Max, amb motor 2,2 L i 123CV i una velocitat final de 197 km/h. Aquest redisseny el va efectuar Oreste Berta, preparador argentí d'automòbils, per Renault. Recorria 1000 metres en tan sols 31 segons, començant aturat, cosa que convertia el GTA MAX en el cotxe més ràpid de fabricació Argentina.

## Models

Els models van ser: TL, TS, GTS, TX, GTX 2.0, GTX 2.2, GTA i GTA Max. El Fuego Turbo, per al mercat americà, va ser introduït el 1983, amb una rentada de cara en els fars i para-xocs davanters (per adequar-se a les normes vigents a USA) a l'interior. Algunes unitats, en zones de nevades fortes, incorporaven una persiana confeccionada d'alumini i plàstic.
Encara que aquest vehicle era molt fiable i disposava dels millors motors d'aquella època, tenia una mala imatge (potser la introducció del model turbodièsel) i mai es va vendre bé. No obstant això, aquest model produït a la planta de Santa Isabel (Còrdova) va ser molt reeixit a l'Argentina. En aquest país, mai va incloure motorització a dièsel. Des de la seva aparició al mercat, només va venir amb entapissat de cuir i fre a discos ventilats en les rodes davanteres, fins al 1987. La seva única motorització disponible era el motor 2,0 L de 103 HP i 8 vàlvules, brindant una velocitat final de 180 km/h, i des de 1987, venia amb el motor de 2200 cm³.

## Referències

* ↑ «Renault Group - 80's, les années de rupture / 80's years of change». [Consulta: 14 maig 2023].
* ↑ Renault 15 & 17 : La victoire du style - Renault France
* ↑ «Renault Fuego 1980-1987: repasamos su historia» (en castellà). [Consulta: 7 juliol 2024].
# Estació HaHaganà de Tel-Aviv

L'Estació HaHaganà de Tel-Aviv (en hebreu: תחנת הרכבת תל אביב ההגנה) és una estació dels ferrocarrils israelians (Israel Railways) que està situada en la zona sud de Tel-Aviv, l'estació de tren està a uns 400 metres cap a l'est de l'Estació Central d'Autobusos de Tel-Aviv. Es troba prop de l'autovia d'Ayalon. L'estació serveix a la majoria de línies dels ferrocarrils israelians i la seva proximitat a l'estació central d'autobusos fa d'ella un important centre de connexió. Al setembre de 2008, va ser la tercera estació de tren més transitada d'Israel, després de les estacions Tel-Aviv Savidor i Tel-Aviv HaShalom. A partir de la tardor de 2012 ha estat l'estació més concorreguda d'Israel, en termes de moviment de passatgers, arribant fins a 26 trens per hora, durant l'hora punta.
# Laguna Glaciar

La Laguna Glaciar és un llac glacial que es troba prop de la localitat de Sorata, en el departament de la Paz (Bolívia). Es troba en el massís del Illampu-Ancohuma, a una altura de 5.038 msnm. Limita amb el front de la glacera, d'uns 30 metres d'altura. És el dècim sisè llac més alt del món, i el tercer de Bolívia. Té unes dimensions de 780 m de llarg per 360 m d'ample i una superfície de 0,2 km² o 20 hectàrees.
El llac i la glacera han disminuït en la seva superfície en els últims 50 anys per raó de l'escalfament global.

## Vegeu també

* Presa de gel
* Llengua de gel

## Referències

* Lagos més alts del MónArxivat 2012-08-18 a Wayback Machine. (en anglès)
# Els Banys de Toès

Els Banys de Toès, o dels Graus de Canovelles, és un establiment termal de la comuna de Nyer, a la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
Està situat a 744,9 metres d'altitud a l'extrem nord-occidental del terme de Nyer, a prop del triterme amb Canavelles i Toès i Entrevalls. És també a prop, a ponent, dels Banys de Canavelles. Pertany al territori que fou de l'antiga comuna d'En.
Foren creats com a Banys Bouis pel farmacèutic perpinyanenc Dominique Bouis l'any 1862 (en el Cadastre napoleònic del 1812 no hi apareix absolutament res, a l'espai que ocupen encara avui dia). En el complex del balneari hi ha les capelles de la Mare de Déu de la Salut dels Banys de Toès i de la Mare de Déu de Lurdes dels Banys de Toès, la primera pertanyent a l'antic centre de rehabilitació, i la segona situada en els jardins del balneari.

## Referències

* ↑ Els Banys d'Arles en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Becat, Joan. «101 - Nyer». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Nyer». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
# Itàlic (rei dels sueus)

Itàlic (llatí: Italicus) va ser un dels dos reis dels sueus que l'any 70 es van unir a Vespasià i junts van lluitar contra Vitel·li a Bedríacum a la Gàl·lia Cisalpina. Podria haver estat fill d'Itàlic, cap dels queruscs.

## Referències

* ↑ Tàcit, Història III,5,21
* ↑ Smith, William. «Italicus». A: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 634.