OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hermann Joseph Muller

Hermann Joseph Muller (Nova York, EUA 1890 - Indianapolis 1967) fou un biòleg i genetista estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1946.

## Biografia

Va néixer el 21 de desembre de 1890 a la ciutat nord-americana de Nova York. Va estudiar medicina a la Universitat de Colúmbia, on es llicencià el 1910. Va impartir classes a la Universitat de Texas des de 1920 fins al 1933, on va ser nomenat catedràtic de zoologia l'any 1925. Entre 1933 i 1937 va treballar com a genetista a l'Institut de Genètica de Moscou i durant els tres anys següents com investigador associat a l'Institut de Genètica Animal de la Universitat d'Edimburg. Des de 1945 fins al 1964 fou catedràtic de zoologia de la Universitat d'Indiana.
Morí el 5 d'abril de 1967 a la seva residència d'Indianapolis, ciutat situada a l'estat nord-americà d'Indiana.

## Recerca científica

Col·laborador de Thomas Hunt Morgan, es va dedicar inicialment a l'estudi dels fenòmens de combinacions i recombinacions genètiques. Després de desenvolupar diversos mètodes per a obtenir una valoració quantitativa de les mutacions a la Drosophila melanogaster o mosca del vinagre, va descobrir l'any 1927 l'acció mutàgena dels raigs X sobre les cèl·lules. Per aquest treball fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1946.
Membre del Projecte Manhattan per l'elaboració de la bomba atòmica, tot i que Muller centrà el seu treball al voltant dels efectes mutacionals del radar, l'any 1955 fou un dels onze intel·lectuals que siganaren el Manifest Russell-Einstein contra l'ús de les armes nuclears.

## Reconeixements

En honor seu s'anomenà el cràter Muller sobre la superfície de Mart. La Societat Linneana de Londres el distingí amb la medalla Darwin-Wallace el 1958.

## Enllaços externs

* «Hermann Joseph Muller» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Partit Res Pública

Partit Res Pública (estonià Erakons Res Publica, ERP) fou un partit polític estonià d'ideologia conservadora fundat el 8 de desembre de 2001 i que el 2006 es va unir a la Unió Pro Pàtria per a formar la Unió de Pro Pàtria i Res Pública. L'organització política Res Publica ja va ser fundada el 1989 com una comunitat de joves conservadors, en la seva majoria associats a la Unió Pro Pàtria durant la dècada de 1990. Ha estat membre del Partit Popular Europeu.
El partit va ser fundat amb el nom d'Unió per la República - Res Publica (Ühendus vabariigi Eestamos - Res Publica), però es coneix simplement com Res Pública i canvià el seu nom pel de Partit Res Pública. El partit va guanyar les eleccions legislatives estonianes de 2003 després d'haver estat creat, amb els seus eslògans "Vota per nous polítics" ("Vali uus poliitika") i "Escull l'ordre" ("Vali kord"). Van formar part del govern de coalició amb el Partit Reformista Estonià i la Unió del Poble Estonià que es va trencar el 2005 com a resultat de l'oposició a les polítiques del ministre de justícia, Vaher.
En el moment de la seva fusió amb Pro Patria, el seu cap era Taavi Veskimägi, ex ministre de Finances. L'anterior president Juhan Parts també va ser primer ministre d'Estònia de 10 d'abril de 2003 fins al 23 de març de 2005. Fins a les eleccions legislatives estonianes de 2007 Res Publica va ser el partit més gran al Riigikogu, amb 28 de 101 escons.
El 4 d'abril de 2006, els representants de la Unió Pro Pàtria i dels representants de Res Publica decidir fusionar els dos partits. La decisió es va fer per formar un nou partit, amb el nom d'Unió de Pro Pàtria i Res Publica (Isamaa ja Res Publica Liit), després de la seva aprovació per les assemblees generals dels dos partits. El partit unit va quedar en tercer lloc a les eleccions de 2007, i tot i que va resultar una pèrdua en el conjunt de diputats que ambdós partits tenien al Parlament, va ser tenir més èxit del que s'esperava.

## Resultats electorals
### Eleccions legislatives

| Any | Vots | Vots | Vots | Escons | Escons | Pos. | Govern |
| Any | # | % | ± | # | ± | Pos. | Govern |
| 2003 | 121.856 | 24,62 | Nou | 28 / 101 | Nou | 2n | Coalició (2003–05) |

### Elecciones al Parlamento Europeo

| Any | Vots | Vots | Vots | Escons | Escons | Pos. |
| Any | # | % | ± | # | ± | Pos. |
| 2004 | 15.458 | 6,66 / 100 | Nou | 0 / 6 | Nou | 6è |
# Partit de la Independència Nacional Estoniana

El Partit de la Independència Nacional Estoniana (estonià Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei, ERSP) fou un partit polític estonià actiu entre 1988 i 1995.
La idea de fundar un partit independentista estonià havia sorgit el novembre de 1987, i aprofitaren el caliu de la perestroika per a sortir a la llum. El gener de 1988 convocà a Moscou després d'una conferència de premsa en la qual hi participaren Heiki Abonen, Ervi Orula, Eke-Part Nomm i Vello Vaartnou, i que fou publicada al Washington Post, al New York Times i al Chicago Tribune. L'agost d'aquell mateix any el partit fou fundat oficialment a Pilistveres. El seu òrgan era el diari Heynoku
A diferència del Front Popular d'Estònia, no sols farà reivindicacions econòmiques sinó també nacionals: reclama protecció a la llengua estoniana, la rehabilitació de la història no oficial, i respecte tant als drets humans com al medi ambient. El 24 de març de 1989 va convocar amb la Societat Estoniana per a la Preservació del Patrimoni Nacional (Eesti Muinsuskaitse Selts, EMS) una manifestació de 5.000 persones davant el monument a l'escriptor Anton Hansen Tammsaare en l'aniversari de la independència, i hi apareixerà hissada per primer cop la bandera tricolor estoniana. Per això, el 16 de juny Vaartnou i Nomm, així com Hubert Jakobs, fundador del grup defensor dels drets humans Carta 87, seran expulsats de l'URSS, mentre que Abonen fugirà a Suècia i Orula a Austràlia.
El lideratge del partit restarà en mans de Lagle Parek, qui havia estat deportada el 1949-1954 i desterrada del 1983 al 1987 a Sibèria, i d'Andi Meister. Convocaren una manifestació a l'estadi Kalev de Tallinn amb 150.000 persones exigint la dimissió de Karl Vaino, secretari general del Partit Comunista d'Estònia. Després, però, anaren a remolc del Front Popular d'Estònia. Participà en el Congrés d'Estònia de 1990 amb un centenar de ponents, i fou força actiu en els Comitès de Ciutadans.
Un cop independent Estònia, es presentaren a les eleccions legislatives estonianes de 1992 i van obetnir 40.260 vots (8,79%) i 10 escons. Participaran en la coalició de govern de l'Aliança Patriòtica (Isamaa), on Lagle Parek serà ministre d'interior. Ambdós partits es presentaran plegats a les eleccions legislatives de 1995, però només van obtenir 42.493 vots (7,86%) i 8 escons. Després d'aquest resultat, ambos partits es fusionaren el desembre de 1995 en la Unió Pro Pàtria.

## Caps del partit

* Lagle Parek (1988-1993)
* Ants Erm (1993)
* Tunne-Väldo Kelam (1993-1995)

## Bibliografia

* Eve Pärnaste, Eesti Rahvusliku Sõltumatuse Partei : ERSP aeg”, Magna Memoria, 2008; ISBN 9789949182343
* Vicent Partal (1991) La revolta nacionalista a l'URSS Edicions Tres i Quatre, València
* Charles Urjewicz El resurgir de los nacionalismos en la Unión Soviética y en la Europa del Este a Anuario CIDOB 1990, Barcelona
* Toomas Möler (1993) Estonia. A reference book Webmaster & Ciesin.
# Serra de la Fontanella

La serra de la Fontanella és una alineació muntanyenca entre les poblacions de Banyeres de Mariola (l'Alcoià) i Biar (l'Alt Vinalopó), al País Valencià. Es tracta del sector més septentrional del conjunt de la serra d'Onil i arriba fins als 1.119 metres d'alçada al pic de la Penya de la Blasca.
La Fontanella s'estén de nord-est a sud-oest, seguint la directriu del sistema prebètic valencià i discorre paral·lela la serra d'Onil, només separada per una petita vall per la qual discorren la rambla del Pinar i el barranc de Pinarets. Pel nord es troba la vall de Biar per on discorre el riu Vinalopó. Al sud-oest Biar, que s'assenta entre les serres de la Fontanella i del Flare. En aquest punt la Fontanella convergeix amb els relleus de la serra del Reconco pel sud.
A més de la Penya de la Blasca (1.119 m), altres altures destacades són el Cabeç Gordo (1.062 m) o els Picatxos (1.019 m).

## Referències

* ↑ «S.OROGRAFICO 10», 10-04-2010. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «Les serres d’Onil i la Fontanella | enciclopedia.cat». [Consulta: 25 gener 2025].
# El joc dels assassins

El joc dels assassins (títol original en anglès, The Killer's Game) és una pel·lícula de comèdia d'acció estatunidenca de 2024 dirigida per J. J. Perry i escrita per Rand Ravich i James Coyne, basada en la novel·la homònima de 1997 de Jay Bonansinga. La pel·lícula és protagonitzada per Dave Bautista, Sofia Boutella, Terry Crews, Scott Adkins, Pom Klementieff i Ben Kingsley. S'ha subtitulat al català.
Es va estrenar als Estats Units amb la distribució de Lionsgate el 13 de setembre de 2024. Va rebre crítiques negatives i es considera un fracàs de taquilla.
El rodatge principal va començar el juliol de 2023 a Budapest. La gravació que va rebre una exempció d'acord provisional per continuar malgrat la vaga d'SAG-AFTRA de 2023.

## Referències

* ↑ «El joc dels assassins». Goita què fan, ara!. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ Romanowski, Przemek. «Beetlejuice sequel soars as 'The Killer's Game' flops at box office». Daily Wrap, 16-09-2024. [Consulta: 1r octubre 2024].
* ↑ Lammers, Tim. «'The Killer's Game' Reviews: Critics Blast Dave Bautista Action Comedy». Forbes, 14-09-2024. [Consulta: 1r octubre 2024].
* ↑ «Ice Cube Joins The Killer's Game, Set for Filming in Hungary». Budapest Reporter, 17-07-2023. [Consulta: 1r agost 2023].
* ↑ Keates, Emma. «Here are all the movies and shows that have been granted waivers to film during the strike». Yahoo, 20-07-2023. [Consulta: 21 juliol 2023].
# Canal 21 Ebre

Canal 21 Ebre és un canal de televisió privat que emet a l’àmbit de les Terres de l'Ebre. És propietat del grup Doble Columna i té la seua seu a Tortosa.
Va iniciar les seues emissions a la televisió digital terrestre el 19 de març de 2010.

## Programació

Alguns dels programes més destacats de Canal 21 Ebre són:
* L'informatiu, espai de notícies.
* Primera columna, magazín matinal.
* L'entrellat, tertúlia política.
* Districte 21, magazín de tarda.
* Temps afegit i Poliesportiu, espais de temàtica esportiva.

## Història

L'embrió de Canal 21 Ebre fou TeveON.tv, un canal de televisió orientat a les Terres de l'Ebre i el Baix Maestrat que emetia únicament per Internet i que fou llançat per Doble Columna l'any 2007.
L’any 2009 Doble Columna va arribar a un acord amb el Canal Català per començar a emetre el canal a través de la televisió digital terrestre a partir de l'any següent.
La denominació "Canal 21 Ebre" prové de "Canal 21", una antiga televisió local de les Terres de l’Ebre creada l’any 1988 però sense vinculació empresarial amb Doble Columna. Canal 21 obtingué una llicència al concurs de la TDT per a les Terres de l'Ebre, però va acabar incorporant-se al grup Canal Català.

## Referències

* ↑ «Teveon, la nova televisió digital de les terres de l'Ebre». Vilaweb, 03-12-2007. [Consulta: 24 gener 2025].
* ↑ Moreno, Gustau. «Teveon fa el salt a la TDT per mitjà de Canal Català - 16 des 2009». El Punt Avui, 16-12-2009. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «El 15è aniversari de l'antic Canal 21, ara fa 16 anys». Marfanta.com, 28-06-2019. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ Moreno, Gustau. «El cas de Canal Català i el futur de la TDT local a les Terres de l'Ebre». Marfanta.com, 16-06-2009. [Consulta: 25 gener 2025].
* ↑ «Canal Català TV comença la seva emissió en cadena per tot el Principat.». La Xarxa, 01-09-2005. [Consulta: 25 gener 2025].

## Enllaços externs

* Canal 21 Ebre - Lloc web oficial
# Megaduc

El megaduc (Megas Doux, Μέγας Δουξ, en grec; megadux en llatí) fou el quart càrrec en importància després de l'emperador romà d'Orient dins de l'alta jerarquia politicomilitar de l'Imperi Romà d'Orient. Inicialment, quan va ser creat per Aleix I Comnè vers el segle xi, el títol corresponia al comandant en cap de la flota de guerra, equivalent al d'almirall. Però durant el govern imperial de la dinastia Paleòloga, el megaduc es convertí en primer ministre de l'emperador romà d'Orient, passant per sobre de tota la burocràcia romana d'Orient. El darrer megaduc abans de l'ensorrament de l'Imperi Romà d'Orient va ser Lluc Notaràs (?-3 o 4 de juny de 1453).

## Els megaducs de la Companyia Catalana d'Orient

El 1303, l'emperador Andrònic II Paleòleg atorgà aquest títol a Roger de Flor, comandant de la Companyia Catalana d'Orient, com una de les condicions que pactaren per a contractar els serveis de la companyia mercenària d'almogàvers. El 1305, després d'haver investit a Roger de Flor amb el títol encara més poderós de Cèsar, el títol de megaduc fou per a Berenguer d'Entença. El 1307, a la mort de Berenguer d'Entença i de Montcada, Ferrando Eximénez d'Arenós fou nomenat nou megaduc de l'Imperi Romà d'Orient.

## Referències

* ↑ «Megaduc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ramon Muntaner: Crònica, CLXV Arxivat 2012-02-20 a Wayback Machine.
* ↑ Francesc de Montcada i de Montcada, Expedicion de catalanes i aragoneses contra turcos i griegos, cap. V (castellà)
# Guillemó

Guillemó fou comte de Rasès i de Conflent (814-827).
També se'l coneix amb el nom de Guillemundus. El seu nom li va ser donat en honor del seu avi Guillem I el Sant, comte de Tolosa, però amb la terminació "mundus", probablement per influència de Khunegunda, una dama d'origen got, esposa de Guillem.
Fill de Berà I, comte de Barcelona i Romil·la. Cap al 814 el seu pare li va confiar el govern del comtat de Rasès, que llavors també incloïa el comtat de Conflent. En ser Berà desituït dels seus càrrecs, el 820, Guillemó va esdevenir comte per dret propi fins almenys el 827.
El 826 es va unir a la Revolta d'Aissó contra el nou comte Bernat de Septimània. Derrotada la revolta, Guillemó probablement va marxar a l'exili a Còrdova potser després d'un breu intent (un any i uns mesos) de resistir a les muntanyes de Rasès. Els seus comtats van anar a parar a les mans de Gaucelm, comte de Rosselló i Empúries i germà de Bernat.
S'afirma que podria haver mort a Còrdova, però les circumstàncies són incertes.

## Referències

* ↑ «Guillemó». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sobrequés i Callicó, Jaume; Morales i Montoya, Mercè. Comtes, Reis, Comtesses i Reines de Catalunya. Barcelona: Base, abril de 2011, p. 11,12. ISBN 9788415267249.
# Sexisme

La discriminació de gènere, discriminació sexual o sexisme és la discriminació basada en el sexe de la persona que la pateix. Són tipus de sexisme, per exemple, el masclisme i el micromasclisme, que discriminen les dones enfront dels homes, o també la discriminació de l'home enfront de la dona.
És un tipus de prejudici que altera l'objectivitat i impedeix apreciar les persones pels seus mèrits. Es pot referir a tres actituds subtilment diferents: pensar que un sexe és superior a l'altre; creure que hi ha grans diferències entre homes i dones i, per tant, han d'estar reflectides en la manera de comportar-se en societat, com el llenguatge, les actituds sexuals o la llei; o tenir aversió a les dones (misogínia) o als homes (misàndria).
Les conviccions sexistes són una mena d'essencialisme, que sosté que els individus poden ser entesos (i sovint jutjats) en termes de les característiques del grup a què pertanyen. En el cas del sexisme, el grup és el relatiu al sexe -"home" o "dona"-, tot assumint que tothom cau clarament en una de les dues categories.

## Història

En la literatura medieval la misogínia era un tòpic molt conreat, per exemple Jaume Roig en l'obra L'espill o Llibre de les dones. També l'actitud cavalleresca exalta i exagera la debilitat femenina.
La ciència, fins al segle dinou, donava una explicació biològica sobre la pretesa inferioritat femenina, que feia que es considerés la discriminació com quelcom natural i n'impedia el canvi. La discriminació contra la dona ha estat present en la vida quotidiana i de manera legal fins que fa uns cent anys van començar a desaparèixer les barreres amb l'accés a l'educació universitària, a determinades professions, el dret a votar, etc.
Actualment en les societats occidentals el poder legislatiu té la voluntat explícita d'evitar el sexisme, però d'una manera privada encara són molts els que el segueixen practicant.

## Referències

* ↑ «Sexism | Definition, Types, Examples, & Facts | Britannica» (en anglès), 19-12-2024. [Consulta: 2 gener 2025].
* ↑ «Sexismo - Definicion.de» (en castellà). [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ «What is sexism? | European Institute for Gender Equality» (en anglès), 10-12-2024. [Consulta: 26 gener 2025].

## Vegeu també

* Antifeminisme, desigualtat de gènere, femellisme.
* Segregació per sexes.
* Taxa rosa, discriminació retributiva.
Feminisme :
Dones
Noies
Feminitat
Sororitat :
Història :
Moviments :
Teoria feminista :
# Sense fills

Sense fills és l'estat de no tenir fills. Pot tenir un significat personal, social o polític. Pot ser degut a una elecció personal o pot ser involuntari (per esterilitat, dificultats pràctiques, manca de recursos, etc.). L'augment dels sense fills està contribuint a la caiguda de les taxes de natalitat en molts països industrialitzats.

## Tipus

Es poden classificar en diverses categories:
* l'esterilitat natural afecta a l'atzar els individus. Es pot pensar com el nivell mínim de persones permanentment sense fills que es pot observar en una societat determinada, i és de l’ordre del 2%, en línia amb les dades dels hutterites, un grup establert com a estàndard demogràfic a la dècada de 1950.
* l'esterilitat social, que també es pot anomenar infància provocada per la pobresa, o esterilitat endògena, descriu la situació de les dones pobres la fecunditat de les quals ha estat afectada per les males condicions de vida.
* persones sense fills per circumstàncies. Aquestes persones poden quedar sense fills perquè no han conegut cap parella amb qui voldrien tenir fills, o perquè van intentar concebre sense èxit a una edat materna avançada o perquè pateixen certs problemes mèdics, com l'endometriosi o el SOP, que dificulten la seva possibilitat de concepció.
* persones sense fills per elecció
Les tres primeres categories sovint s’agrupen sota l'etiqueta "sense fills involuntaris". L'última categoria s'anomena sovint "sense fills voluntaris", també descrita com a "lliure de fills", que es produeix quan es decideix no reproduir-se.

## Referències

* ↑ «Childlessness - IResearchNet» (en anglès americà), 09-03-2017. [Consulta: 18 març 2021].
* ↑ «Childfree Family: Benefits, Misconceptions & Relationship Impact» (en anglès americà), 23-08-2023. [Consulta: 26 gener 2025].
* ↑ «Childlessness | Encyclopedia.com». [Consulta: 18 març 2021].
* ↑ Livingston, Gretchen. «Childlessness» (en anglès americà), 07-05-2015. [Consulta: 14 gener 2025].
* ↑ Baudin, Thomas; de la Croix, David; Gobbi, Paula E. «Fertility and Childlessness in the United States». American Economic Review, 105, 6, 01-01-2015, pàg. 1852–82. DOI: 10.1257/aer.20120926.

## Enllaços externs

* The Long List of Childfree (and Childless) in History Childfree by Choice.
# Tom Tully

Tom Tully (Durango, Colorado, 21 d'agost de 1908 − Newport Beach, Califòrnia, 27 d'abril de 1982) va ser un actor estatunidenc.

## Biografia

Nascut a Durango (Colorado), Tully va servir en la Navy i va treballar com a periodista per al Denver Post abans de fer d'actor, per un salari millor. Tully va debutar als escenaris abans d'aparèixer en pel·lícules de Hollywood el 1944. Va ser nominat per l'Oscar per al seu paper de primer comandant del Caine a El motí del Caine (1954), amb Humphrey Bogart. De 1954 a 1960, va interpretar l'inspector Matt Grebb en la sèrie de la CBS The Lineup. El seu últim paper és el d'un venedor d'armes deshonest a la pel·lícula de suspens Charley Varrick de Don Siegel (1973). Tully mor d'un càncer el 27 d'abril de 1982 a Newport Beach.

## Filmografia

* 1943: Northern Pursuit de Raoul Walsh
* 1943: Destination Tokyo de Delmer Daves
* 1944: I'll Be Seeing You
* 1946: Fins a la fi del temps
* 1951: Adventure
* 1946: The Virginian
* 1947: Lady in the Lake
* 1948: Sang a la lluna (Blood on the Moon)
* 1948: June Bride
* 1948: Rachel i el foraster
* 1950: Where the Sidewalk Ends
* 1950: Marcat a foc
* 1951: Tomahawk
* 1951: Texas Carnival
* 1952: Ruby Gentry , de King Vidor
* 1952: The Turning Point
* 1952: Lure of the Wilderness
* 1952: Return of the Texan
* 1953: The Moon Is Blue
* 1954: El motí del Caine
* 1955: Love Me or Leave Me
* 1958: Ten North Frederick
* 1968: Coogan's Bluff
* 1973: Charley Varrick

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1955: Oscar al millor actor secundari pel seu paper de Comandant DeVriess a El motí del Caine
# John Bell Hood

John Bell Hood (1 de juny o 29 de juny, 1831 - 30 d'agost de 1879) fou un oficial oficial confederat durant la Guerra Civil dels Estats Units. Hood tenia una reputació de valentia i agressivitat que de vegades vorejava la imprudència. Es podria dir que era un dels millors brigades i comandants de divisió que tenia l'exèrcit confederat. Certament, Hood excel·lia com a comandant de brigada o de divisió, però tingué menys èxit a l'hora de dirigir una unitat més gran, com ara un Cos d'exèrcit, i la seva carrera es va veure enterbolida per la seva decisiva derrota quan comandava l'exèrcit a la Campanya d'Atlanta i la Campanya de Franklin-Nashville

## Vegeu també

* Batalla de Decatur.

## Referències

* ↑ Eicher, p. 302; Warner, p. 142; Handbook of Texas Online.
* ↑ Jones, p. 213; About North Georgia website; JohnBellHood.org website. El 29 de juny és la data que figura a la làpida de la seva tomba i sembla la més probable. Vegeu: John Bell Hood entry, findagrave.com.
# Topònims d'origen basc a Catalunya

Aquesta és una llista incompleta de topònims catalans d'origen basc.

## A

* Arestui
* Arties
* Aran

## B

* Biscarri
* Berrós Jussà
* Berrós Sobirà
* Besan
* Besiberri
* Bonestarre

## E

* Escalarre
* Esterri d'Àneu
* El Pont de Suert
* Estaon
* Estaron

## G

* Gerri de la Sal

## I

* Igüerri
* Iran
* Isavarre

## L

* Lladorre
* Llavorre

## O

* Orrit
* Obeix

## S

* Saraís
* Surri

## T

* Tavascan

## U

* Unarre
* Ur
* Urtx
* Urgell (deriva d'Urtx més el sufix llatí "ellu").

## Referències

* ↑ Badia i Margarit, Antoni M. La formació de la llengua catalana. Barcelona: L'Abadia de Montserrat, 1987. ISBN 8472028763.

## Vegeu també

* Llista de topònims terminats en -ona
* Topònims balears preromans

## Enllaços externs

* Topònims bascs a Catalunya a aldeaglobal.net
* El misteri dels topònims bascos per Núria Garcia Quera
* Una caracterización de la toponimia pirenaica catalana per Albert Turull
* Manuel Bofarull i Terrades Origen dels noms geogràfics de Catalunya: pobles, rius, muntanyes ..., Cossetània Edicions, 2002