OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anna Blaman

Johanna Petronella Vrugt, més coneguda pel nom de ploma Anna Blaman, (Rotterdam, 31 de gener de 1905 - Rotterdam, 13 de juliol de 1960) fou una escriptora i poeta neerlandesa.
Filla de Pieter Jacob Vrugt i Johanna Karolina Wessels, va néixer a Rotterdam. Va estudiar francès i va treballar en l'ensenyament d'aquest idioma en una escola secundària. Va viure la major part de la seva vida a la casa de la seva mare.
Va començar a publicar poemes en les revistes literàries Criterium i Helikon. El 1941, es va publicar la seva primera novel·la Vrouw en vriend, seguida de Eenzaam avontuur el 1948, De kruisvaarder el 1950 i dos llibres de contes, Ram Horna el 1951 i Overdag el 1957. La novel·la Op leven en dood es va publicar el 1954. Va rebre el Premi P. C. Hooft el 1956.
El pseudònim d'«Anna Blaman» tal vegada es derivés del nom de Alie Bosch, una infermera que va atendre a Vrugt per una malaltia de ronyó.
L'autora es va enamorar de Bosch; encara que aquesta es va anar a viure amb un professor de dansa, més tard es van tornar a reunir.
La seva última novel·la, De verliezers, es va publicar pòstumament el 1974.
Vrugt va morir a Rotterdam a l'edat de cinquanta-cinc anys d'una embòlia cerebral.
Com a figura pública era obertament homosexual, i amb la seva actitud va ajudar a obrir portes a les lesbianes neerlandeses.
La pel·lícula neerlandesa de l'any 1990 Spelen of sterven es va basar en una de les seves obres.

## Publicació (en anglès)

* Anna Blaman: A matter of life and death Traduïda per Adrienne Dixon ; introducció per Egbert Krispyn. Nova York, Twayne, 1974. ISBN 0-8057-3441-4

## Referències

* 1 2 3 «Vrugt, Johanna Petronella (1905-1960)». Online Dictionary of Dutch Women.
* 1 2 3 4 Bédé, Jean Albert; Edgerton, William Benbow. Columbia Dictionary of Modern European Literature, 1980, p. 92. ISBN 0231037171.
* 1 2 3 Wilson, Katharina M. An Encyclopedia of Continental Women Writers. Volum1, 1991, p. 1316. ISBN 0824085477.
* ↑ Summers. Gay and Lesbian Literary Heritage, 2014. ISBN 1135303991.
# Mestre de la Virgo inter Virgines

Mestre de la Virgo inter Virgines és el nom convencional pel qual es coneix a un pintor anònim actiu a Delft durant les dues últimes dècades del segle XV.
Deu el seu nom a Max J. Friedländer, qui va agrupar un petit nombre d'obres entorn del retaule de La Mare de Déu amb l'Infant entre quatre santes verges o La Mare de Déu i l'Infant amb les santes Catalina, Cecilia, Úrsula i Bàrbara del Rijksmuseum d'Amsterdam. Encara que influït pels mestres d'Anvers i Gant, en la personalitat intensament piadosa del Maestre de la Virgo inter Virgines s'han advertit els primers passos distintius de la pintura neerlandesa.
La seva pintura pot distingir-se pel peculiar tractament dels seus expressius caps, de contorns angulosos, front ampli i nas llarg i recta, i per la rica gamma de color. Se li atribueixen unes vint taules, en les quals s'inclou algun tríptic, totes d'assumpte religiós i en la seva major part de caràcter narratiu, com la Crucifixión del Museu Thyssen-Bornemisza de Madrid i la taula del mateix assumpte del Bowes Museum de Barnard Castle, o la Lamentació sobre el cos de Crist mort del Museu del Prado, en les quals la correcció del dibuix se sacrifica a l'aprofundiment en els continguts dramàtics del relat.

## Referències

* ↑ Pita Andrade (1992), p. 134.

## Bibliografia

* Pita Andrade, José Manuel; Borobia Guerrero, María del Mar. Maestros antiguos del Museo Thyssen-Bornemisza (en castellà). Madrid: Lunwerg Editores, 1992. ISBN 84-88474-02-4.

## Enllaços externs

* Meester van de Virgo inter Virgines al Rijksmuseum d'Amsterdam.
* Virgo inter Virgines, Maestro de la, a l'«Enciclopedia online» del Museu del Prado. (castellà)
* Maestro de la Virgen inter Virgines al Museu Thyssen-Bornemisza. (castellà)
# Cornelis Ketel

Cornelis Ketel (Gouda, 18 de març de 1548 – Amsterdam, 8 d'agost de 1616) fou un pintor manierista neerlandès especialitzat en retrats.

## Biografia

Fill il·legítim d'Elisabeth Jacobsdr Ketel, va iniciar la seva formació amb un oncle, Cornelisz. Jacobsz. Ketel, modest pintor de vitralls de Gouda. Més endavant va estudiar a Delft amb Anthonie Blocklandt i va completar la seva formació a París i Fontainebleau abans d'establir-se com a mestre independent a Gouda, on va romandre fins a 1573. Des d'aquest any i fins a 1581 va residir exiliat a Londres, on va coincidir amb Federico Zuccaro. Segons Karel van Mander, el 1578 hauria tingut ocasió de retratar a la reina Elisabet I d'Anglaterra. El 1581 es va establir en Amsterdam on va romandre ja fins a la seva mort.
Dedicat amb preferència al retrat, a la seva tornada d'Anglaterra va contribuir a la introducció i difusió del retrat de grup a Holanda, com acredita la seva Companyia del capità Dirck Jacobsz. Rosecrans i del tinent Pauw (1588) del Rijksmuseum d'Amsterdam, exemple primerenc de retrat col·lectiu, amb els retratats en peus i en acció.
Va ser també orador i poeta i pintor d'al·legories i grans composicions d'història, encara que possiblement per l'escassa demanda d'obres d'aquest gènere a Holanda a la fi del segle xvi, cap composició a l'oli d'aquest gènere s'ha conservat, restant únicament algun dibuix, com El mirall de la virtut del Rijksmuseum, al·legoria de la naturalesa humana a ploma i aguada sèpia.

## Referències

* ↑ Pita Andrade i Borobia Guerrero, 1992, p. 267.
* ↑ Ficha de la obra en el Rijksmuseum.
* ↑ Ficha de la obra en el Rijksmuseum.

## Bibliografia

* Pita Andrade, José Manuel; Borobia Guerrero, María del Mar. Maestros antiguos del Museo Thyssen-Bornemisza' (en castellà). Madrid: Lunwerg Editores, 1992. ISBN 84-88474-02-4.

## Enllaços externs

* Cornelis Ketel al Rijksmuseum d'Amsterdam.
* Cornelis Ketel al Museo Thyssen-Bornemisza.
# La verema (Goya)

La verema o La tardor és una pintura de Francisco de Goya conservat en el Museu del Prado i que és part de la sèrie de cartons per a tapissos que representaven les estacions.

## Anàlisi del quadre

Correspon a una sèrie de cartons que Goya va pintar per als tapissos que anirien destinats al menjador del Príncep del Palau Reial d'El Pardo a Madrid. Va ser part d'un conjunt sobre les quatre estacions, tema típic del rococó.
Compost per Les floristes (o La primavera), L'era (o L'estiu), La nevada (o L'hivern), o el de La verema (o La tardor) en què se serveix del raïm com a símbol d'aquesta estació. Tots quatre es troben al Museu del Prado. Es va col·locar en el centre de la paret i als seus costats es van penjar Pastor que toca la dolçaina i Caçador al costat d'una font.
D'aquests n'hi ha uns petits esbossos o models previs, igualment a l'oli sobre llenç, que segurament Goya va presentar per a llur aprovació abans de pintar les versions grans; actualment aquests esbossos es troben dispersos en diversos llocs i el de La verema concretament és a l'Institut d'Art Clark a Williamstown (Massachusetts).
Goya va treballar per a la Reial Fàbrica de Tapissos de santa Bàrbara des de 1775 fins al 1792. Els tapissos es feien amb seda, i fils de plata i or, la qual cosa en feia un objecte car, assequible solament per a la noblesa.

## Descripció del quadre

Utilitza el recurs de l'esquema piramidal, molt comú i apreciat en el neoclassicisme. El paisatge sembla tret dels camps de La Rioja (Espanya) en què se succeeixen escenes de recol·lecció com aquesta, encara que probablement el lloc on el va pintar i del qual es va inspirar realment va ser de la localitat de Piedrahíta (Àvila). L'esdeveniment principal s'atura en els personatges que eón stan en primer pla, que, cosa estren ya a Goya, no són gent del poble. En primer terme hi ha una muralleta a manera de tanca, damunt d'aquesta hi ha asseguts un cavaller i una dama. El cavaller ofereix a la dona un carràs de raïm que ella accepta i el nen que està d'esquena i dret alça els braços com si també volgués agafar-lo. Al vèrtex del triangle hi ha una veremadora amb un cistell ple de raïm al cap; està en actitud d'espera, per si volen agafar més raïm. La cistella que porta aquesta dona està pintada com una autèntica natura morta, gènere tradicional a la pintura espanyola. Més enllà de la muralleta i al paisatge de vinya s'hi pot veure dos veremadors en ple treball i en la llunyania s'aixeca una abrupta muntanya i un cel amb núvols. El colorit és lluminós i hi ha un predomini de tons delicats. Malgrat la pinzellada ràpida de Goya es destaquen molt bé els colls i punys dels vestits, les sivelles, les mitges, les faixes, i tota mena de detalls.
Com és propi dels cartons per a tapís, s'usen colors plans i vius, dins de camps ben delimitats.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Cirlot, 2007, p. 55.

## Bibliografia

* Cirlot, Lourdes. Museo del Prado II. Col. «Museos del Mundo» Tomo 7 (en castellà). Espasa, 2007. ISBN 978-84-674-3810-9.
# Bíblia de Borso d'Este

La Bíblia de Borso d'Est o Breviari d'Ercole és una biblia, il·luminada sobre pergamí, un manuscrit del primer renaixement, realitzat a Ferrara durant els anys 1455-1461 per encàrrec de Borso d'Este (1413 - 20 d'agost 1471), primer duc de Ferrara des de 1450 fins a la seva mort. L'any 1937 la Bíblia del Borso d'Este va ser reproduïda en edició limitada per Bestetti Edizioni d'Arte que avui té un alt valor de subhasta considerada com una obra d'art.

## Història

A Ferrara, el duc Borso d'Este, un membre de la Casa d'Este, va patrocinar la creació de manuscrits llatins i grecs, veritables obres mestres de l'art de la il·luminació, entre ells, la famosa Bíblia, nomenada també Breviari d'Ercole, un dels llibres més bells del renaixement.
Entre 1455 i 1461 a Ferrara, Taddeo Crivelli (1425-1479) i Franco dei Russi (actiu entre 1453-1482), Guglielmo Giraldi (actiu entre 1445-1490), Gerolamo da Cremona (actiu entre 1451-1483) i d'altres artistes menors van il·luminar una bíblia que constava de dos volums amb un total de 1230 pàgines. El primer volum conté 642 pàgines amb 621 il·luminades, dividides en un grup de quatre pàgines i 31 grups de 5 pàgines. El segon volum conté 588 pàgines, incloent 580 il·luminades, dividides en grups de dues pàgines i 29 grups de cinc pàgines. Les pàgines estan cobertes amb versos ricament decorats amb miniatures. El text va ser escrit per Pietro Paolo Marone. El cost total d'execució va ser a la ratlla de 5000 lires d'aleshores.
L'il·luminador principal en va ser Taddeo Crivelli, el qual s'adiu un estil lineal i expressiu del gòtic tardà i una imaginació sofisticada inspirada en Belbello da Pavia i va ser el que va donar el to general a tota la realització. De fet, l'estil del manuscrit il·luminat reflecteix la transició del gòtic tardà a l'art de principis] del renaixement.
Al voltant de 1859 el ducat va ser incorporat a l'Estat italià així com Mòdena i Reggio. Francesco V en la seva fugida es va endur amb ell unes quantes taules petites, llibres valuosos i la famosa Bíblia de Borso d'Este, que més tard va ser recuperada per l'Estat italià i va retornar a Mòdena després de la Primera Guerra Mundial gràcies al senador Treccani,que l'havia adquirida en una subhasta.
Des d'aleshores la Bíblia es conserva a la Biblioteca Universitària d'Estense de Mòdena.
* Animals.
* Animals.
* Animals.
* Animals.

## Referències

* ↑ «La Bibbia di Borso d’Este, Edizioni d’arte Bestetti». Arxivat de l'original el 2016-08-21. [Consulta: 23 novembre 2021].
* ↑ L'art ferrarais à l'époque des princes d'Este Par Gustave Gruyer Publié par E. Plon, Nourrit et co.,1897, Còpia del exemplar de la Nova Yor Public Library, digitalitzada el 24 d'abril de 2008 (francès)
* ↑ «Biographie». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 6 maig 2016].
* ↑ A París per 5 milions de lires italianes.

## Bibliografia

* Zuffi, Stefano. Il Quattrocento (en italià). Milà: Electa, 2004. ISBN 88-370-2315-4.
* Walter, Ingo; Lobo, Norbert. Ingo Walther et Norbert Wolf, Chefs-d'œuvre de l'enluminure (en francès). París: Taschen, 2005, p. . 332-333. ISBN 382285963X.

## Enllaços externs

* Imarge de la Galeria d'Estense
# Jan Erasmus Quellinus

Jan Erasmus Quellinus (Anvers, 1634- Malines, 1715), fou un pintor barroc neerlandès, membre d'una família d'artistes i fill d'Erasmus Quellinus II.

## Biografia i obra

Batejat l'1 de desembre de 1634 en la Catedral d'Anvers, va començar la seva formació cap a 1649 com a aprenent del seu pare. De 1657 a 1659 va residir a Itàlia on va tenir l'oportunitat de completar la seva formació en el classicisme après en el taller patern. De retorn a Anvers, en el curs 1660-1661, va passar algun temps a Venècia copiant les obres del Veronese, en qui s'inspirarà en algunes de les seves composicions posteriors. A Anvers va contreure matrimoni el 17 d'octubre de 1662 amb Cornelia Teniers, filla de David Teniers el Jove i d'Anna Brueghel.
Artista fecund, va treballar per a les esglésies d'Anvers i els seus voltants en la pintura de grans retaules, sèries d'assumptes bíblics i vides de sants, com la pintada per a l'abadia de Sant Miquel d'Anvers cap a 1670. Al servei dels Habsburg es va traslladar a Viena entorn de 1680. Allí va pintar per a la decoració del Palau Imperial de Hofburg una sèrie de quinze olis parcialment conservats en el Museu d'Història de l'Art de Viena, a la qual pertanyen els sostres que representen la Coronació de l'emperador Carles V a Bolonya i la de Felip II coronat per Carles V (1681), en la qual es conserven restes de la signatura de Jan Erasmus Quellinus com a pintor de l'emperador. Els motius palladians dels fons arquitectònics, el gust pels detalls anecdòtics i la varietat i riquesa de color, manifesten la profunda petjada del Veronés en la seva pintura en dates avançades.
Des de 1712 i fins a la seva mort l'11 de març de 1715 va residir en Malines, on va pintar l'Últim Sopar de l'altar major de la Onze-Lieve-Vrouw-over-de-Dijlekerk o església de La Nostra Senyora sobre el riu Dyle, inspirada encara en la composició del Veronese.

## Referències

* ↑ Vlieghe, 2000, p. 161.
* ↑ Jan Erasmus Quellinus, en Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie (RKD).
* ↑ Ficha de la obra en RKD.
* ↑ Vlieghe, 2000, p. 162.

## Bibliografia

* Vlieghe, Hans. Arte y arquitectura flamenca 1585-1700 (en castellà). Madrid: Cátedra, 2000, p. 138-140 i 156-157. ISBN 978-84-376-1842-5.
# Dolmen de Ribes Roges

El Dolmen de Ribes Roges és un monument megalític, dolmen, del terme comunal de Teulís, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
Està situat a la zona central-occidental del terme de Teulís, al cim de la muntanya de Ribes Roges, al sud-oest de Croanques i al nord-oest del Mas Usclades.
És una caixa megalítica petita, de tot just un metre de costat. Fou donat a conèixer el 1998 per Françoise Claustre i Richard Donat, tot i que era conegut pels habitants del lloc, en una ressenya de l'excavació que hi feren.

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques: dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes. Canet: Trabucaire, 2011, p. 350 p.. ISBN 9782849741245.
* Becat, Joan. «171 - Tellet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Tellet». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Claustre, Françoise; Donat, Richard «Les Dolmen de Ribes Rojes à Taulis (Pyrénées-Orientales)». Éstudes roussillonnaises [Perpinyà], 16, 1998, pàg. 21-26.

## Referències

* ↑ «Lloc on es troba el Dolmen de Ribes Roges, en el centre de l'ortofotomapa de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-08-13. [Consulta: 23 juliol 2016].
# Fort Ertij

El Fort Ertij és una fortificació que data del segle xiii que està situada sobre un pujol adjacent al llogaret de Arpi a la província Vaiotx Dzor al país asiàtic d'Armènia.

## Situació de les ruïnes

Prop de la gola excavada pel riu Arpa es localitza un santuari rupestre de Jrovank. En el bord sud d'aquesta gola es troben les ruïnes de l'antic Fort de Ertij datat del segle xiii.

## Vegeu també

* Caucas
* Història d'Armènia

## Referències

* 1 2 Kiesling, Brady «An Archaeological/Touristic Gazatteer and Map Set for the Historical Monuments of Armenia» (en anglés). Rediscovering Armenia [Ereván/Washington DC], 6-2000. Arxivat de l'original el 2006-05-03 [Consulta: 1r setembre 2016].
* ↑ Rediscovering Armenia: Guide. Ereván, Armenia: Matit Graphic Design Studio, 2005.

## Enllaços externs

* Areni_Church Armeniapedia: Areni Church & Ertij Fort en armneniapedia.org
# Vorotnaberd

Vorotnaberd (en armeni: Որոտանաբերդ), també conegut com a Castell de David Bek) és una important fortalesa al llarg d'una cresta amb vista a la gola del riu Vorotan, entre les localitats de Vaghatin i Vorotan a la província de Siunik d'Armènia. El castell-fortalesa es troba a 1.365 metres sobre el nivell del mar.

## Història

Vorotnaberd va ser destruïda diverses vegades per invasions estrangeres. L'any 1104 i possiblement també el 1219 la dinastia selyúcida va atacar la fortalesa i el proper monestir de Vorotnavank a 3 quilòmetres al nord-oest. Ivane Zakarian va alliberar el castell del poder de l'enemic i va passar el control de Vorotnavank i Voronaberd a Liparit Orbelian pertanyent a la noble família d'Orbelian, els quals van realitzar les reparacions en el proper monestir per aconseguir el seu nou funcionament.
Altres invasions que va sofrir la fortalesa va ser la dels mongols-tàrtars al voltant de 1236, i més tard per va ser assetjada per l'exèrcit de Timur Lenk el 1386. Durant els setges de les forces estrangeres es va utilitzar un passadís subterrani que la connectava amb el riu Vorotan.
L'any 1724 David Bek, un militar armeni, va prendre el control de Vorotnaberd llavors sota el poder del Melik Baghri, aquest incident va fer que les persones que vivien a la regió comencessin a cridar a la fortalesa pel nom del «Castell de David Bek».

## Galeria

* Vista de Vorotnaberd.
* Resta d'un mur..
* Vista general.
* Restes de la fortalesa.

## Vegeu també

* Llista de castells d'Armènia

## Referències

* ↑ «Vorotnaberd Altitude and Location». elevationmap.net. Arxivat de l'original el 2023-05-02. [Consulta: 3 setembre 2016].
* 1 2 3 Kiesling, Brady «An Archaeological/Touristic Gazatteer and Map Set for the Historical Monuments of Armenia» (en anglés). Rediscovering Armenia [Erevan/Washington DC], 6-2000. Arxivat de l'original el 2006-05-03 [Consulta: 3 setembre 2016].
* ↑ «The third great family of Armenia was the Orbelians of Siounia. Siounia was the large canton to the east of the country, which stretched from Lake Sevan to the southernmost bend of the Araxes». A: Cambridge University Press. The Emperor Romanus Lecapenus and his reign: a study of tenth-century Byzantium, 1988, p. 160-161.
# FTSE 100

L'índex FTSE 100, pronunciat popularment com Footsie 100, és un índex borsari publicat pel Financial Times.
El componen els 100 principals valors (blue chips) de la Borsa de Londres (London Stock Exchange). Ftse és un acrònim de Financial Times Stock Exchange. El principal indicador del FTSE 100 és el FTSE 100 Index. L'índex var ser desenvolupat amb un nivell base de 1000 a data 3 de gener de 1984.
La capitalització de les empreses que componen l'índex suposa el 70% del valor total del mercat.
Els valors ponderen pel criteri de capitalització.
Es revisa trimestralment, el primer divendres de març, juny, setembre i desembre. Les sessions es desenvolupen de dilluns a divendres.

## Components

Reflecteix la revisió trimestral en vigor el 21 de setembre de 2009.
Hi ha 100 empreses a l'índex, però un total de 102 llistades, s'inclou la Royal Dutch Shell i Schroders.
* 3i
* Admiral Group
* Alliance Trust
* AMEC
* Anglo American
* Antofagasta
* Associated British Foods
* AstraZeneca
* Autonomy Corporation
* Aviva
* BAE Systems
* BG Group
* BHP Billiton
* BP
* BT Group
* Barclays
* British Airways
* British American Tobacco
* British Land Company
* British Sky Broadcasting Group
* Bunzl
* Burberry Group
* Cable & Wireless
* Cadbury
* Cairn Energy
* Capita Group
* Carnival
* Centrica
* Cobham
* Compass Group
* Diageo
* Eurasian Natural Resources Corporation
* Experian
* Fresnillo
* Friends Provident
* G4S
* GlaxoSmithKline
* HSBC
* Hammerson
* Home Retail Group
* ICAP
* Imperial Tobacco
* Inmarsat
* InterContinental Hotels Group
* International Power
* Intertek Group
* Invensys
* Johnson Matthey
* Kazakhmys
* Kingfisher
* Land Securities Group
* Legal & General
* Liberty International
* Lloyds Banking Group
* London Stock Exchange Group
* Lonmin
* Man Group
* Marks & Spencer
* Wm Morrison Supermarkets
* National Grid
* Next
* Old Mutual
* Pearson
* Petrofac
* Prudential
* RSA Insurance Group
* Randgold Resources
* Reckitt Benckiser
* Reed Elsevier
* Rentokil Initial
* Rexam
* Rio Tinto Group
* Rolls-Royce Group
* Royal Bank of Scotland Group
* Royal Dutch Shell
* SABMiller
* Sage Group
* J Sainsbury
* Schroders
* Scottish and Southern Energy
* SEGRO
* Serco Group
* Severn Trent
* Shire Pharmaceuticals Group
* Smith & Nephew
* Smiths Group
* Standard Chartered Bank
* Standard Life
* Tesco
* Thomas Cook Group
* TUI Travel
* Tullow Oil
* Unilever
* United Utilities
* Vedanta Resources
* Vodafone
* WPP Group
* Whitbread
* Wolseley
* Xstrata

## Referències

* ↑ «FTSE UK Index Series Quarterly Review September 2009». FTSE Group, 09-09-2009. Arxivat de l'original el 2009-09-13. [Consulta: 19 setembre 2009].
# Alqueria de Julià

L'alqueria de Julià, també anomenada Horta de Julià, se situava a l'horta de València camí cap a Mislata, trobant-se en l'actualitat inserida en la retícula urbana de la ciutat de València (País Valencià) entre l'actual avinguda del Cid i en vell llit del riu Túria, el conjunt té façana als carrers de la Democràcia i de Velázquez i al passeig de la Petxina. Es tracta d'un conjunt agropecuari del segle xvii edificat en estils manierista i barroc.

## Descripció

El conjunt constava d'un edifici i un jardí immediat a l'habitatge. El jardí tenia un laberint i una glorieta al voltant de la qual es disposaven tanques quadrangulars. Després del jardí hi havia una terrassa, a continuació un hort amb un camí central vorejat d'emparrats i a la zona més allunyada de l'habitatge una pineda, resta de la gran pineda Moyà de Campanar.
En l'actualitat només es conserva l'alqueria, havent-se perdut l'hort i el jardí. L'edifici, es pot considerar com un dels escassos exemplars conservats d'alqueria valenciana del segle xvii. Consta de planta baixa i primer pis i coincidint amb l'eix de la porta principal una torre de dues altures. La porta principal té una senzilla embocadura de pedra i sobre ella està l'únic balcó de l'exterior, ja que la resta de les obertures són finestres. Al balcó l'obertura es desenvolupa a manera de portada amb pilastres estriades en els costats, sobre les quals se situen mènsules que sustenten un entaulament, en la part superior se situa en frontó partit que alberga una venera. A la façana que dona al jardí s'obre una portada columnes jòniques sobre les quals se situa un entaulament molt ressaltat, amb un frontó corb a la part superior. L'edifici està rematat amb piràmides i boles.
A l'interior es disposa un vestíbul amb arc rebaixat en el centre. Les habitacions de planta baixa estan cobertes amb bigues de fusta. En aquesta planta es desenvolupa un sòcol de rajoles de finals del segle xvii, en l'entrada es representa, també en taulelleria, un Ecce Homo segons la iconografia tradicional. Les diferents dependències de la planta superior conserven les decoracions dels sostres a base de motllures geomètriques i petxines en les cantonades. Cal destacar una de les estades coberta amb un esgrafiat amb motius vegetals i fantàstics, sent un dels pocs exemples que es conserven en interiors d'habitatges, bona mostra del floriment d'aquesta tècnica en la València de finals del segle xvii.

## Referències

El contingut d'aquest article incorpora material de la declaració del Bé d'Interés Cultural publicat en el DOGV N º 5614, el 5 d'octubre de 2007 (text), que es troba en el domini públic de conformitat amb el que disposa l'article 13 de la Llei de Propietat Intel·lectual espanyola

## Enllaços externs

* Fitxa de l'edifici a la Biblioteca de Patrimoni
* Informació sobre l'alqueria de l'Ajuntament de València
* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1439. Data de consulta: 21 desembre 2024.