OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lak

El lak (лакку маз, lakku maz) és una llengua caucàsica del nord-est de la família daguestànica, parlada pels laks, una ètnia del Daguestan. Amb el darguà, lubatxi i kaytak, pertany al grup lak-darguà de les llengües caucàsiques. Aproximadament compta amb uns 120.000 parlants.
Consta de cinc dialectes: ashti kuli, balkhar, vitskh, vikhli i kumukh, que forma la base de la llengua literària lak. Des de finals del segle xix s'escriu en caràcters àrabs; l'alfabet llatí fou emprat del 1928 al 1938, i des d'aleshores en ciríl·lic. Abans que el lak esdevingués llengua escrita, usaven l'àrab. Avui és una de les 9 llengües oficials del Daguestan, tot i que fins ara no s'havia emprat en l'ensenyament (només ho fou durant el període 1920-1960 fins a cinquè, però des d'aleshores només es fa en rus). També té un diari Ilchy (Llum) i Tslubarz (Lluna nova, 1952) que ja no s'edita, i una estació de ràdio.
El lak ha estat emprat com a llengua literària per autors com Garun Saidov (1891-1919), cap de l'Oficina d'Agitació o Educació Bolxevic al Daguestan i primer autor dramàtic en lak, Jussup Khappalajev (1916) amb Estrelles de felicitat (1950), Mugutin Sharinov (1893-1937) amb Shagalai i Gabibat i Gadzhijev (1919), Said Gabiev, Abutalif Gafurov i Abdurahman Omarov.

## Referències

* ↑ «llengües daguestàniques». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 18 setembre 2022].
* ↑ Reza Hamzeh’ee, Mohammad. «LAK TRIBE» (en anglès americà). Encyclopædia Iranica Online, 2015. [Consulta: 18 setembre 2022].
* ↑ Wixman, Ronald. Peoples of the USSR: An Ethnographic Handbook (en anglès). Routledge, 2017-07-28, p. 121. ISBN 978-1-315-47540-0.
* ↑ Friedman, Victor A. «A Balkanist in Daghestan: Annotated Notes from the Field». Anthropology of East Europe Review, 1998, pàg. 178-203.

## Enllaços externs

* Sistemes d'escriptura lak Arxivat 2007-02-24 a Wayback Machine.
* Casa Lak — Lak cultura i societat
* Лакку Билаят — Fòrum nacional lak
* Informació sobre Lak a la XV edició de l'Ethnologue, amb el codi “lbe” (anglès)
# Llista de la Justícia Social i la Llibertat

La Llista de la Justícia Social i la Llibertat fou una coalició electoral que es va presentar a les eleccions regionals del Kurdistan del 25 de juliol de 2009. Formaven la coalició cinc partits d'esquerra: el Partit dels Obrers del Kurdistan, el Partit Comunista del Kurdistan, el Partit del Treball del Kurdistan Independent, el Partit Pro-democràtic del Kurdistan i el Moviment Democràtic del Poble del Kurdistan. La llista exigia un Kurdistan laic, la igualtat de drets entre homes i dones, resoldre el problema de l'habitatge i prioritat als drets dels agricultors.
El Partit Comunista encara com a secció kurda del Partit Comunista Iraquià, va concórrer a les eleccions del 1992 en solitari i va obtenir 21.123 vots (2,2%) però cap escó. A les eleccions regionals del 30 de gener del 2005 i constituents iraquianes del mateix dia va anar amb l'Aliança Democràtica i Patriòtica del Kurdistan amb la qual també va anar a les parlamentàries iraquianes de desembre de 2005. El 2009 a les regionals, la coalició va obtenir (25 de juliol) 15.028 vots (0,82%) i un escó. Tots els partits de la coalició van donar suport a l'Aliança del Kurdistan en les eleccions iraquianes del març del 2010.
El Partit dels Obrers del Kurdistan va anar amb la Unió Patriòtica del Kurdistan a les eleccions del 1992; va anar després en solitari a les regionals del gener del 2005 i va obtenir 20.585 vots i un escó (a les dues eleccions iraquianes del 2005 va anar amb l'Aliança Democràtica i Patriòtica del Kurdistan). El Moviment Democràtic del Poble del Kurdistan no va participar en les eleccions regionals de 1992 i en les dues eleccions iraquianes del 2005 en la llista de l'Aliança Democràtica i Patriòtica del Kurdistan, però a les regionals del Kurdistan el gener del 2005 va anar separadament i va obtenir 10.953 vots (0,62%) però cap escó. Els altres dos partits no existien encara el 2005.

## Referències

* ↑ Danilovich, Alex. Iraqi Federalism and the Kurds: Learning to Live Together (en anglès). Routledge, 2016, p. 62. ISBN 9781317112938.
* ↑ Lansford, Tom. Political Handbook of the World 2020-2021 (en anglès). CQ Press, 2021, p. 1984. ISBN 9781544384733.
* ↑ Hamad, Qassim Khidhir. «kurdish election lists» (en anglès). Niqash, 30-06-2009. Arxivat de l'original el 27 de juliol 2011. [Consulta: 12 juny 2022].

## Enllaços externs

* Llistes electorals Arxivat 2011-07-27 a Wayback Machine.
# Nans Laborde-Jourdàa

Nans Laborde-Jourdàa (nascut el 26 de novembre de 1986 a Auloron e Senta Maria) és un actor i cineasta francès. El seu curtmetratge Boléro es va estrenar al programa de la Setmana de la Crítica del 76è Festival Internacional de Cinema de Canes, on va guanyar la Palma Queer al millor curtmetratge, el Premi Leitz Cine Discovery al curtmetratge, i el Premi Canal+ al millor curtmetratge. El 2024 va guanyar el premi al millor curtmetratge a la Fire!! Mostra Internacional de Cinema Gai i Lesbià.
Anteriorment va dirigir els curtmetratges Looking for Reiko el 2017 i Léo la nuit el 2021. És obertament gai.

## Filmografia
### Actor

| Any | Títol | Paper |
| 2008 | La Belle Personne | |
| 2009 | Pardon My French (Un chat un chat) | Amant d’Anaîs |
| 2010 | Mères et Filles | Pierre |
| 2011 | Les yeux de sa mère | Director JT |
| 2013 | Just a Fan | Him |
| 2015 | Girl with a Backpack | Backpacking man |
| 2016 | La papesse Jeanne | Company 2 |
| 2016 | Creuse, le film | |
| 2017 | C'est pas une histoire d'amour | Evan |
| 2021 | Léo la nuit | Paul |
| 2021 | Son Altesse Protocole | Karl |
| 2023 | Nuits blanches | Nans |
| 2023 | La femme de 8h47 | |

### Director

| Any | Títol | Notes |
| 2017 | Looking for Reiko | Documental |
| 2021 | Léo la nuit | També guionista |
| 2023 | Boléro | També guionista |

## Referències

* ↑ Gildas Boënnec, "Le court-métrage d’un Oloronais sélectionné pour la Semaine de la critique du Festival de Cannes". La République des Pyrénées, 21 April 2023.
* ↑ Quentin Grosset, "CANNES 2023 · « Boléro », le court électrisant de Nans Laborde-Jourdàa". Trois couleurs, 23 May 2023.
* ↑ Étienne Czernecka, "Festival de Cannes 2023 : un 3e prix, la Queer palm, pour l’Oloronais Nans Laborde-Jourdàa". Sud Ouest, 28 May 2023.
* ↑ Étienne Czernecka, "Festival de Cannes 2023 : deux prix pour « Boléro », le court-métrage de l’Oloronais Nans Laborde-Jourdàa !". Sud Ouest, 24 May 2023.
* ↑ “Housekeeping for beginners” y “Solo”, las películas premiadas de la Mostra FIRE!!, Revista Young, 18 de juny de 2024
* 1 2 Quentin Grosset, "Nans Laborde-Jourdàa : « On travaille sur la crête entre le vrai et le faux, le noble et le mauvais goût. »". Trois couleurs, 13 December 2022.
# Glenn McQuaid

Glenn McQuaid (nascut el 28 de juny de 1973) és un director de cinema irlandès. És conegut pel seu debut al llargmetratge I Sell The Dead i la seva participació en la sèrie d'antologia d'àudio Tales From Beyond the Pale, ambdues produïdes per freqüents Glass Eye Pix del col·laborador Larry Fessenden. També va dirigir un segment de la pel·lícula de terror d'antologia V/H/S.

## Carrera

McQuaid va començar la seva carrera a Glass Eye Pix, on va realitzar efectes visuals en pel·lícules com The Roost (2005) i The Last Winter (2006). Inspirat per la recepció silenciosa d'un dels seus curtmetratges, va fer el seu debut al llargmetratge, I Sell the Dead (2008), més còmic. Cita David Cronenberg com a influència. Rotten Tomatoes dóna a la pel·lícula una puntuació d'aprovació del 73% basada en 44 ressenyes. Després de I Sell the Dead, va treballar en el segment Tuesday the 17th a V/H/S, una pel·lícula d'antologia de terror del 2012. El curt es va inspirar pel seu gaudi de les pel·lícules slasher de principis dels anys 80. El 2014, va dirigir The Trouble with Dad, un segment d'una altra pel·lícula d'antologia de terror, Chilling Visions: 5 States of Fear.
McQuaid va col·laborar de nou amb Fessenden en la sèrie d'antologia de reproducció d'àudio Tales From Beyond the Pale, que va co-crear.

## Vida personal

McQuaid va néixer a Dublín, Irlanda, i viu a Nova York, Nova York, EUA. És obertament gai.

## Filmografia

* I Sell the Dead (2008)
* V/H/S (2012), segment Tuesday the 17th
* Chilling Visions: 5 States of Fear (2014), segment The Trouble with Dad

## Referències

* ↑ Murphy, Garett «I'm selling ... my movie». The Herald, 11-11-2008 [Consulta: 18 agost 2015].
* ↑ «Exclusive Interview with Glenn McQuaid, Writer/Director of I Sell the Dead». Dread Central, 25-03-2010. [Consulta: 18 agost 2015].
* ↑ «I Sell the Dead (2008)». Rotten Tomatoes. Arxivat de l'original el 7 September 2015. [Consulta: 18 agost 2015].
* ↑ Reed, Becky. «Interview: V/H/S 'Tuesday The 17th' Director Glenn McQuaid». DIY, 31-01-2013. Arxivat de l'original el 4 March 2016. [Consulta: 18 agost 2015].
* ↑ Squires, John. «Chiller TV Announces Premiere Date for Anthology Chilling Visions: 5 States of Fear». Dread Central, 20-05-2014. Arxivat de l'original el 24 September 2015. [Consulta: 21 agost 2015].
* ↑ Ashbrook, Tom. «A Radio Horror Revival In The Podcast Age». On Point. WBUR-FM, 28-10-2011. Arxivat de l'original el 18 February 2016. [Consulta: 18 agost 2015].
* ↑ Dwyer, Michael «Fox takes 'Once' from Sundance to US». , 09-02-2007 [Consulta: 18 agost 2015].
* ↑ Abley, Sean. Out in the Dark: Interviews with Gay Horror Filmmakers, Actors, and Authors. Lethe Press, 2013, p. 93. ISBN 9781590212721.
# Majapahit

Mayapahit va ser un imperi talassocràtic hindú javanès de l'Àsia sud-oriental, amb el seu centre a l'illa de Java (part de la Indonèsia actual), que va existir de 1293 cap a 1527. Mayapahit va aconseguir la seva màxima esplendor durant l'era de Hayam Wuruk, el regnat va ser marcat per les conquestes a l'Àsia sud-oriental. El seu assoliment es deu també al seu primer ministre, Gajah Mada. D'acord amb el Nagarakretagama (Desawarñana) escrit en 1365, Mayapahit era un imperi de 98 tribus, que s'estenien des de Sumatra a Nova Guinea, en els països actuals d'Indonèsia, Singapur, Malàisia, Brunei, Tailàndia meridional, Timor oriental, al sud-oest de les Filipines (en particular l'arxipèlag de Sulu), encara que el tema de l'esfera d'influència de Mayapahit és encara tema de debat entre els historiadors. La naturalesa de les relacions i influències cap als seus vassalls d'ultramar i també el seu estatus com a imperi segueix originant debat.
Mayapahit era encara un dels últims imperis principals hindús de la regió i és considerat un dels imperis més grans i poderosos de la història d'Indonèsia i Àsia sud-oriental, i que és vist a vegades com el precedent de les fronteres actuals d'Indonèsia. La seva influència s'estenia més enllà del territori actual d'Indonèsia i ha estat tema de debat de diversos estudis.

## Referències

* ↑ Cribb, Robert. Historical Atlas of Indonesia (Atlas histórico de Indonesia). Routledge, 2013, p. 87. ISBN 9781136780578.
* ↑ Majapahit Overseas Empire, Digital Atlas of Indonesian History
* ↑ Wood, Michael. «The Borderlands of Southeast Asia Chapter 2: Archaeology, National Histories, and National Borders in Southeast Asia» p. 36. Arxivat de l'original el 5 maig 2015. [Consulta: 4 maig 2015]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-05-05. [Consulta: 2 abril 2021].
* ↑ «Indonesia, The Majapahit Era». A: Britannica.
* ↑ Sastrawan, Wayan Jarrah. «Was Majapahit really an empire?» (en anglès australià), 09-01-2020. [Consulta: 1r novembre 2020].
* ↑ Sita W. Dewi «Tracing the glory of Majapahit». , 09-04-2013 [Consulta: 5 febrer 2015].
* 1 2 Prapantja, Rakawi, trans. by Theodore Gauthier Pigeaud, Java in the 14th Century, A Study in Cultural History: The Negara-Kertagama by Rakawi Prapanca of Majapahit, 1365 AD (The Hague, Martinus Nijhoff, 1962), vol. 4, p. 29. 34

## Enllaços externs

* A Short History of Majapahit (anglès)
* Memoirs of Majapahit Kingdom (anglès)
* A brief history of Majapahit Arxivat 2007-01-01 a Wayback Machine. (anglès)
* Una transcripció completa del manuscrit real de Majapahit de Nagarakertagama de SejarahNasional.org i National History Website (anglès)
# Mario Ancona

Mario Ancona (Liorna, 28 de febrer, de 1860 – Florència, 23 de febrer de 1931) fou un baríton italià.
Debutà en l'escena el 1889. El 21 de maig de 1892 fou el primer Silvio de I Pagliacci, en el Teatro Dal Verme de Milà, sota la direcció de Toscanini, òpera que interpretà també en el seu debut en el Covent Garden, 1893 i en Metropolitan Opera, en ambdós casos en el rol de Tonio. El 3 de desembre de 1906 fou Riccardo a I puritani, en la inauguració de la Manhattan Opera House.
La seva carrera internacional el portà a exhibir-se entre d'altres teatres, a Lisboa, Teatro Nacional de São Carlos, entre 1897 i 1912, Buenos Aires, Teatro Real (Madrid), Ciutat de Mèxic, Nova York o París. A més de l'italià, cantà en francès i alemany.
Es retirà el 1916. Morí a Florència, a causa d'un tumor, després, d'una llarga malaltia. Amb Enrico Caruso enregistrà en disc el duet Au fond du temple saint de Els pescadors de perles.

## Referències

* ↑ Marchand Patrón, Miguel. «Mario Ancona». A: 100 grandes gantantes del pasado (en castellà). Andres Bello, p. 203–204 [Consulta: 31 gener 2017].
* ↑ Hoffmann, Frank. Encyclopedia of Recorded Sound. Routledge, 12 de novembre de 2004, p. 204. ISBN 978-1-135-94950-1.
# Mercè Curull i Martínez

Mercè Curull Martínez (Barcelona, 1953 - 2019) va ser una advocada que fou directora general de l'Esport a Catalunya entre el 1998 i el 2000.
Llicenciada en Dret per la UB, diplomada en comunitats Europees pel Patronat Català Pro Europa i magister en Dret de Catalunya per la UAB, durant 18 anys va ser responsable dels serveis jurídics de la presidència de la Generalitat de Catalunya. Va ser cap del Servei Jurídic Central del departament de la Presidència, cap del Servei Central d'Assessoria del Gabinet Jurídic Central i subdirectora general de Serveis Generals i Coordinació Jurídica del mateix gabinet.
Va ser nomenada Directora General de l'Esport des del 10 de març del 1998 fins al 2000. Va ser la primera dona que va ostentar un càrrec màxim a Catalunya en l'àmbit esportiu oficial. Anys després explicaria que es va trobar "sola i anormal, arraconada pels homes". L'exatleta Glòria Pallé i Torres la va substituir en el càrrec en el marc dels pactes postelectorals entre CDC i UDC.
En ser destituïda per raons polítiques va tornar al cos d'advocats de la Generalitat assumint la direcció de l'assessoria jurídica del departament d'agricultura durant tres anys. El 2004 Rafel Niubò li va oferir incorporar-se al seu equip, va tornar a la Secretaria General. El març del 2006 fou nomenada directora del Consell Català de l'Esport. Durant aquesta etapa va donar un impuls a l'esport femení a través de programes pels clubs que incorporessin dones a l'equip directiu i fomentant les beques per les esportistes.
El 2006 va explicar en una entrevista que prescindia de cotxe oficial, es desplaçava en transport públic i practicava el golf.

## Referències

* ↑ «Un dictamen jurídic exculpa Alavedra d'haver incorregut en incompatibilitat». Punt, 14-10-1992 [Consulta: 27 setembre 2019].
* ↑ «Sust per Sust, un canvi que ha estat acollit amb sorpresa a l'esport català». Avui, 11-03-1998 [Consulta: 27 setembre 2019].
* ↑ Gertrud Pfister; Ilse Hartmann-Tews Sport and Women: Social Issues in International Perspective. Routledge, 26 juliol 2005, p. 93–. ISBN 978-1-134-57824-5.
* ↑ «Glòria Pallé substitueix Mercè Curull en la direcció general de l'esport». Punt, 13-01-2000 [Consulta: 27 setembre 2019].
* 1 2 Lorén, José Antonio «Mercé Curull, directora del deporte catalán». ABC, 13-03-2006 [Consulta: 27 setembre 2019].
# Corian

El corian és un material sintètic comercialitzat per la casa DuPont des de 1967, compost per 1/3 de resina acrílica i 2/3 de càrrega mineral que al principi era de carbonat de calci i des de 1970 és d'hidròxid d'alumini [Al(OH)₃]. És un material resistent i termoformable, solid surface, que es fabrica tant en planxes com, des de 1974, en objectes preformats.
Entre altres avantatges, el corian és dur i resistent a l'abrasió mecànica, a diferència d'altres materials sintètics, no es degrada amb la radiació ultraviolada solar, no és porós i, per tant, és força impenetrable per les taques i pels gèrmens, cosa que el fa especialment útil per a les sales d'operacions; la seva combustió no genera gasos tòxics. Aquestes propietats fan aquest material especialment apte per a banys, cuines, façanes i hospitals.
Com inconvenients, la baixa duresa, comparable a la d'una fusta dura, que el fa susceptible a les ratllades; el preu, un xic més alt que el d'altres materials sintètics, i finalment el fet de ser força sensible als atacs químics de substàncies com l'acetona.
Es troba al mercat en planxes 249x93cm amb un gruix de 4mm; 249x76/93cm amb un gruix de 6mm; 365,8x76/93cm amb un gruix de 13mm; 365,8x76cm amb un gruix de 19mm.

## Referències

* ↑ «The Corian Book» (en anglès). DuPont. Arxivat de l'original el 2018-01-22. [Consulta: 12 juliol 2012].
* ↑ «Corian» (en francès). Batiproduits. Arxivat de l'original el 2013-02-23. [Consulta: 17 juliol 2012].
# .pe

.pe és el domini de primer nivell territorial (ccTLD) del Perú. Va ser creat el 25 de novembre de 1991. El gestiona Red Científica Peruana.

## Dominis de segon nivell

Abans del 8 de desembre de 2007, tots els registres s'havien de fer al tercer nivell; des de llavors ja es pot registrar directament al segon. Les etiquetes de segon nivell són:
* edu.pe: institucions educatives del Perú
* gob.pe: govern del Perú
* nom.pe: persones del Perú
* mil.pe: militars del Perú
* sld.pe: sistema de salut del Perú
* org.pe: organitzacions del Perú
* com.pe: entitats comercials del Perú
* net.pe: proveïdors de xarxa del Perú

## Referències

* ↑ «Historia del Punto.pe» (en castellà). punto.pe. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ «Acerca de Punto.pe» (en castellà). punto.pe. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ «.pe Domain Delegation Data» (en anglès). [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ «Historia del Punto.pe» (en castellà). punto.pe. [Consulta: 29 desembre 2024].
* ↑ Castañeda, Agusto. «Buenas noticias con los dominios ccTLD.PE», 04-03-2007. Arxivat de l'original el 21 October 2007. [Consulta: 20 desembre 2023].
Dominis de primer nivell territorial :
Dominis de primer nivell internacionalitzats :
Alfabet ciríl·lic:
.бел (.bel, Belarús)
.қаз (.qaz, Kazakhstan)
.мкд (.mkd, Macedònia)
.мон (.mon, Mongòlia)
.рус (.rf, gent de parla russa)
.рф (.rus, Rússia)
.срб (.srb, Sèrbia)
.укр (.ukr, Ucraïna)
Alfabet àrab:
الجزائر. (al-Jazā'ir, Algèria)
مصر. (masr, Egipte)
بھارت. (bharat, Índia)
ایران. (Iran)
الاردن. (al-urdun, Jordània)
فلسطين. (filastin, Territoris Palestins)
پاکستان. (pakstan, Pakistan)
قطر. (qatar, Qatar)
السعودية. (al-saudiah, Aràbia Saudí)
سوريا. (sūryā, Síria)
تونس. (tunis, Tunísia)
امارات. (emarat, UAE)
عمان. (Oman)
مليسيا. (maleesya, Malàisia
المغرب. (almahgrib, Marroc)
سودان. (Sudan)
اليمن. (alyemen, Iemen)
Alfabets indis:
.বাংলা (bangla, Bangladesh)
.ভারত (bharôt, Índia)
.भारत (bharat, Índia)
.భారత్ (bharat, Índia)
.ભારત (bharat, Índia)
.ਭਾਰਤ (bharat, Índia)
.இந்தியா (inthiyaa, Índia)
.ලංකා (lanka, Sri Lanka)
.இலங்கை (ilangai, Sri Lanka)
.ไทย (thai, Tailàndia)
.சிங்கப்பூர் (cinkappūr, Singapur)
Caràcters xinesos:
.中国 (Zhōngguó, Xina)
.中國 (Zhōngguó, Xina)
.香港 (Hong Kong)
.台灣 (Taiwan)
.台湾 (Taiwan)
.新加坡 (Xīnjiāpō/Sin-ka-po, Singapur)
Altres alfabets i escriptures del món:
.გე (ge, Geòrgia)
.한국 (Hanguk, Corea del Sud) :
ccTLDs internacionalitzats proposats :
.бг (bg, Bulgària, rebutjat) .κπ (kp, Xipre) .ελ (el, Grècia, rebutjat) ישראל. (yisrael, Israel) .日本 (nippon, Japó) .ລາວ (lao, Laos) :
Altres dominis :
Reservats / sense assignarAssignats / sense úsEn fase de desaparició / Entrada a ISO 3166-1 esborradaRetirats / esborratsProposats
.bl .bq .eh .mf
.bv .gb .sj
.su
.bu .cs .dd .um .yu .zr .an .tp
.ct :
Vegeu també Dominis de primer nivell genèrics :
Viccionari
# Port Ewen

Port Ewen és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 3.650 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Port Ewen tenia 3.650 habitants, 1.475 habitatges, i 982 famílies. La densitat de població era de 722,7 habitants per km².
Dels 1.475 habitatges en un 31,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 51,1% hi vivien parelles casades, en un 10,3% dones solteres, i en un 33,4% no eren unitats familiars. En el 27,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,8% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,47 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 25,3% tenia menys de 18 anys, un 5,9% entre 18 i 24, un 30% entre 25 i 44, un 26,1% de 45 a 60 i un 12,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 86,3 homes.
La renda mediana per habitatge era de 41.949 $ i la renda mediana per família de 50.208 $. Els homes tenien una renda mediana de 37.043 $ mentre que les dones 27.583 $. La renda per capita de la població era de 22.040 $. Entorn del 5,1% de les famílies i el 8,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Port Ewen». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Port Ewen». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Can Ricart (Mataró)

Can Ricart és un edifici de Mataró (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un casal en cantonada de planta baixa, tres plantes pis i terrat superior. Presenta arcs escarsers a les obertures de la planta baixa i balcons i finestres a les plantes superiors. Destaca la base barroca i els carreus de pedra que juntament amb el balcó del primer pis emfatitzen la cantonada. Al coronament de l'edifici hi ha una barana d'obra amb petits merlets. L'estuc de la façana perfila els brancals i llindes de les obertures. És interessant la façana al patí d'illa per la composició de les obertures i pel coronament corbat on hi ha les dues escales d'accés al terrat

## Història

El casal forma cantonada amb els carrers de Santa Maria i de la Beata Maria, que inclou dues antigues cases, avui agrupades. La façana és característica del Mataró barroc i és un punt de referència des de la plaça de Santa Maria.

## Referències

* 1 2 «Can Ricart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].