OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# S'Embocador

S'Embocador és un comellar situat en la seva major part dins el terme de Santa Maria del Camí (Mallorca), per bé que la part alta ja forma part de sa Comuna de Bunyola. És d'una llargària d'uns 2 quilòmetres de profunditat i entra dins la Serra de Tramuntana amb un biaix sud nord-oest. Ocupa terres d'es Cabàs, Son Oliver, Son Pou i sa Comuna.
Segons el Diccionari Català-Valèncià-Balear, embocador és Obertura per on s'emboca un conducte; cast. embocadero, embocadura.. Per tant, aquest nom té a veure amb com el comellar rep les aigües pluvials i les canalitza, les “emboca”, cap al punt de sortida.

## Descripció

La part alta està situada al peu del Puig de na Marit i és coneguda amb el nom de sa Penya des Llamp o comellar de sa Penya des Llamp. Cap a sa Comuna, dins Bunyola, hi ha sa Cova de s'Aigo, d'on baixa es Saragall de sa Cova de s'Aigo. També cap a sa Comuna, a la dreta, hi ha es Set Cocons.
El comellar és una bona mostra de la vida al bosc a principis del segle xx (restes de barraques de carboner, forns de coure pa, sitges, basses i bassols). En el comellar pròpiament dit hi ha Can Gomila i es Bassol d'en Gomila. No lluny hi ha Ca ses Escaroles o ca ses Queroles, encara dins es comellar de sa Penya des Llamp. Prop hi ha sa Cova de na Querola. Ja prop de la sortida al pla hi ha es Cocó de sa Penya des Llamp i sa Cova d'en Títera. La sortida de l'estret és pel Camí de s'Embocador.

## Referències

* ↑ Atles de la Gran Enciclopèdia de Mallorca Mapa de Mallorca 1/25.000. Promomallorca SA: Palma, 1989
* ↑ Garcia Pastor, Jesús Puig de n'Eimeric a Rutes Amagades de Mallorca Palma, 1971. Fasc. 46
# Gunnel Lindblom

Gunnel Martha Ingegard Lindblom (Göteborg, 18 de desembre de 1931 - Brottby, 24 de gener de 2021) va ser una actriu i directora d'escena sueca.

## Carrera

Com a actriu va estar associada principalment amb l'obra d'Ingmar Bergman, encara que en 1965 va interpretar el paper principal a Miss Julie per BBC Televisió. ambé va ser una de les protagonistes de l'obra de teatre de Bergman The Ghost Sonata entre 1998 i 2000. En 2009 va dirigir l'obra teatral de Jon Fosse Flicka i gul regnjacka al Dramaten, protagonitzada per Stina Ekblad i Irene Lindh.
Lindblom va morir el 24 de gener de 2021 als vuitanta-nou anys d'edat.

## Filmografia destacada

* El setè segell (1957)
* Maduixes silvestres (1957)
* Venetianskan (1958)
* Rabies (1958)
* La font de la donzella (1960)
* Els combregants (1962)
* Tystnaden (1963)
* Älskande par (1964)
* Sult (1966)
* Flickorna (1968)
* Secrets d'un matrimoni (1973)
* Paradistorg (també directora, 1977)
* Sally och friheten (1981)
* Els homes que no estimaven les dones (2009)

## Referències

* 1 2 «Skådespelaren Gunnel Lindblom är död» (en suec). [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Gunnel Lindblom profile». Swedish Film Database. [Consulta: 6 febrer 2013].
* ↑ Martínez, Augusto «"Villa Paraíso", de Gunnel Lindblom, una película feminista» (en castellà). , 04-06-1979 [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ Salvà, Nando. «Los actores fetiche de Ingmar Bergman» (en castellà), 07-07-2018. [Consulta: 24 gener 2021].
* 1 2 Roscoe, Matthew. «Swedish Actress and Director Gunnel Lindblom Has Died Aged 89» (en anglès britànic), 24-01-2021. [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Gunnel Lindblom» (en anglès). [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Skådespelaren Gunnel Lindblom har avlidit – blev 89 år» (en suec). [Consulta: 24 gener 2021].
* ↑ «Skådespelaren Gunnel Lindblom är död» (en suec). [Consulta: 24 gener 2021].

## Enllaços externs

* Gunnel Lindblom al Swedish Film Database
# Institut de Recerca Matemàtica d'Oberwolfach

El Institut de Recerca Matemàtica d'Oberwolfach és un institut de recerca en matemàtiques situat a la localitat alemanya d'Oberwolfach a la Selva Negra.

## Història

El 1942, en plena Segona Guerra Mundial i quan el ministre de ciència i ensenyament del Reich, Bernhard Rust, començava a intuir que la política anti-intel·lectual del partit nazi estava destruint la universitat alemanya, el matemàtic Wilhelm Süss, membre del partit nazi, el va convèncer de fer alguna cosa per salvar el que fos possible de la supremacia matemàtica mundial que fins aleshores havia tingut Alemanya. La idea de Süss era la de crear un institut nacional de matemàtiques, però aquesta idea no va rebre aprovació governamental fins al 1944.
Süss, malgrat la desesperada situació militar del Reich, va actuar amb rapidesa i va aconseguir fundar el Reichsinstitut für Mathematik el novembre de 1944 adquirint una finca coneguda amb el nom de Lorenzenhof de la localitat d'Oberwolfach (Baden-Württemberg) i omplint-la de calculadores i matemàtics que, així, es trobaven a resguard dels bombardeigs aliats, perquè l'institut estava a la Selva Negra, a més de cinquanta quilòmetres de qualsevol ciutat important (Estrasburg i Friburg són les més properes).

## Directors

* 1944–1958, Wilhelm Süss
* 1958–1959, Hellmuth Kneser
* 1959–1963, Theodor Schneider
* 1963–1994, Martin Barner
* 1994–2002, Matthias Kreck
* 2002–2013, Gert-Martin Greuel
* 2013– Gerhard Huisken

## Referències

* ↑ Bauer, 1995, p. 161-162.
* ↑ Segal, 2003, p. 302.
* ↑ Gericke, 1967/68, p. 38.
* ↑ Segal, 2003, p. 303.

## Bibliografia

* Bauer, Heinz «50 Jahre Mathem. Forschungsinstitut Oberwolfach: Verantwortung und Herausforderung» (en alemany). Mitteilungen der Deutschen Mathematiker-Vereinigung, Vol. 3, Num. 2, 1995. DOI: 10.1515/dmvm-1995-0206. ISSN: 0942-5977.
* Gericke, Helmuth «Wilhelm Süss, der Gründer des Mathematischen Forschungsinstitutes Oberwolfach» (en alemany). Jahresbericht der Deutschen Mathematiker-Vereinigung, Vol. 69, 1967/68, pàg. 161-183. ISSN: 0012-0456.
* Segal, Sanford L. Mathematicians under the Nazis (en anglès). Princeton University Press, 2003. ISBN 0-691-00451-X.

## Enllaços externs

* Llco web oficial (anglès)
# Sinus Meridiani

Sinus Meridiani és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -4.94 ° latitud N i 360 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a la badia del Meridià, nom inspirat en la posició.

## Referències

* ↑ "Sinus Meridiani". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Shinigami

Un shinigami (死神, déu de la mort) és una personificació de la mort a la mitologia japonesa.

## Els shinigamis al manga i l'anime

Últimament estan cobrant protagonisme a la cultura japonesa, principalment als manga i anime fantàstics, encara que els seus rols i poders varien molts dels uns als altres. Les seves principals aparicions són a les sèries Bleach, Death Note, Yu Yu Hakusho i Soul Eater, encara que apareixen en altres sèries com a Inu-Yasha.

### Shinigamis de Bleach

Els shinigamis a Bleach són els encarregats d'enviar les ànimes a la Societat de les ànimes i deixar-les descansar en pau alhora lluitar i purificar els hollows (ànimes malignes) que en menjar-se una ànima la fan desaparèixer.
Els shinigamis viuen al Seiterei. Hi ha tretze divisions de shinigamis que estan regits per les normes dictades per la càmara central dels 46. Cada divisió té un capità i un subcapità. L'uniforme reglamentari consisteix en un hakama negre, un doble kimono blanc i negre i un cinturó de tela blanc, del qual penja la zampakuto de cada shinigami en forma de katana. Els capitans de les divisions porten també un haori blanc amb la xifra en japonès de la seva divisió a l'esquena dins un rombe. Els subcapitans també tenen un distintiu: una banda de tela blanca amb una placa de fusta amb la xifra i l'emblema de la seva divisió.
Els capitans en teoria són els més poderosos i amb nivell espiritual més alt de la seva divisió. També han de ser capaços d'alliberar la seva zampakuto en forma final (bankai).

### Shinigamis de Death Note

A Death Note els shinigamis que hi apareixen viuen en un món lúgubre i es passen el dia apostant en lloc de fer la seva feina que és escriure el nom d'alguns humans en els seus "quadern de mort" (death note). Quan maten a un humà (és a dir, que escriuen el seu nom al quadern), adquireixen l'esperança de vida restant de l'humà. Per tant, un shinigami pot arribar a ésser immortal, tot i que s'esmenta que hi ha maneres de matar-los. S'ha d'aconseguir que el shinigami s'enamori d'un humà i llavors ha d'utilitzar el seu quadern per salvar la vida de l'humà que estima, si ho fa el shinigami morirà.
L'aspecte físic, és el d'un monstre humanoide amb ales negres. La cara del shinigami Ryuk (un dels personatges principals) pot ser que recordi la d'un "pallasso boig", duu un cinturó negre amb una calavera (on hi duu penjat el seu segon "quadern de mort").

## Referències

* ↑ 中村元. 広説佛教語大辞典. 中巻. 東京書籍, 2001, p. 720. ISBN 978-4-487-73177-0.
* ↑ 大栗道栄. 図説「理趣経」入門 密教の核心. 鈴木出版, 1997, p. 101. ISBN 978-4-7902-1074-0.
* ↑ https://www.imdb.com/title/tt0434665/plotsummary
* ↑ Fujie, Kazuhisa; Komen, Daniel. Death Note: Fatally Fun Facts. DH Publishing Inc, 2007-09-15. ISBN 978-1-932897-32-6.
# Sistema monoclínic

Monoclínic en cristal·lografia és una xarxa monoclínica d'un sistema cristal·lí que consta d'un eix binari, un pla perpendicular a aquest i un centre d'inversió. La denotacio de la xarxa monoclínica és 2/m. En el sistema monoclínic el cristall es descriu per vectors de desigual longitud com en el sistema ortoròmbic. Formen un prisma rectangular amb un paral·lelogram a la seva base. Per tant, dos parells de vectors són perpendiculars mentre que el tercer parell fa un angle diferent de 90°.

## Exemples químics específics

Un exemple de cristall monoclínic és el sofre elemental (el qual també es pot presentar en forma ròmbica).
* Monoclínic simple
* Monoclínic centrat
Els cristalls d'aquest sistema es classifiquen en les tres classes següents:
* Monoclinic
* Domatic
* Prismatic

## Referències

* ↑ C.Michael Hogan. 2011. Sulfur. Encyclopedia of Earth, eds. A.Jorgensen and C.J.Cleveland, National Council for Science and the environment, Washington DC
* ↑ Sistema Monoclinic a webmineral.com .
* Hurlbut, Cornelius S.; Klein, Cornelis, 1985, Manual of Mineralogy, 20th ed., pp. 65 – 69, ISBN 0-471-80580-7

## Enllaços externs

* Webmineral.com
# Societat comanditària per accions

Una societat comanditària per accions és una empresa capitalista, és a dir, creada segons les circumstàncies personals dels socis, els quals uns responen il·limitadament amb tots els seus béns presents i futurs (els socis col·lectius) i els altres socis responen limitadament amb l'aportació que han fet a la societat (els socis comanditats). Per tant, en tota relació jurídica interna necessiten l'acord de tots els socis. I pel que fa a l'externa, els creditors s'han de dirigir contra els socis col·lectius que són els que responen il·limitadament. Les aportacions poden ser béns, drets, treball o diners. En la liquidació persisteix la personalitat jurídica de la societat.
# Partit Democràtic del Kurdistan/Nord

Partit Democràtic del Kurdistan/Nord (kurd: Partiya Demokrat a Kürdistan/Bakur; turc: Kürdistan Demokrat Partisi/Kuzey) és un partit polític il·legal de Turquia que demana un estat independent per als kurds. Junt amb el Partit dels Treballadors del Kurdistan (i els seus successors) i el Partit Revolucionari del Kurdistan és una de les tres forces kurdes que lluita pels drets kurds a Turquia, però a diferència dels altres dos no segueix principis comunistes.
El Bakur fou fundat el setembre de 1992 per la unió de l'Ala Rızgari Birlik Platformu, la Ulusal Birlik Platformu (Bergeh), alguns grupuscles separats del Rizgari i alguns independents. Inicialment es va dir Hevgırtın-PDK. Fou el successor de Partit Democràtic del Kurdistan Turc format en 1965 i dissolt el 1968. El 1994 va adoptar el nom de PDK/Bakur; Bakur significa nord, en al·lusió a la part septentrional del Kurdistan. És un partit progressista moderat i refusa la separació dels kurds en diferents estats.
En 2013, Turquia el considerava una de les 12 organitzacions terroristes del país i una de les tres separatistes.

## Referències

* ↑ Özpek, Burak. The Peace Process between Turkey and the Kurds. Routledge, 2018, p. 13. ISBN 9781315122182.
* ↑ Laizer, Sheri. Martyrs, Traitors and Patriots: Kurdistan After the Gulf War (en anglès). Zed Books, 1996, p. 98. ISBN 9781856493963.
* ↑ «TÜRKİYE'DE HALEN FAALİYETLERİNE DEVAM EDEN BAŞLICA TERÖR ÖRGÜTLERİ» (en turc). Arxivat de l'original el 2013-01-14. [Consulta: 31 maig 2022].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial
# Partit Popular Clerical

El Partit Popular Clerical (en suec: Kyrkliga Folkpartiet) va ser un partit profeixista menor a Suècia fundat el 1930. El partit va ser format i dirigit per Ivar Rhedin, un sacerdot de l'Església de Suècia. Rhedin va ser l'editor de Göteborgs Stiftstidning («Revista de la diòcesi de Göteborg»), en la qual va escriure molts articles proalemanys. El partit era un aliat del principal partit nazi a Suècia, el Partit Nacional Socialista dels Treballadors (NSAP), tanmateix, la cooperació entre les dues parts no va durar. Tot i que tots dos grups eren ferms antisemites, els seus enfocaments cap als jueus eren una mica diferents. Mentre que Rhedin, com a cristià conservador, estava en contra dels jueus com a comunitat religiosa, l'NSAP estaven en contra dels jueus com a raça. Així doncs, Rhedin no va tenir cap problema a acceptar jueus convertits al cristianisme, mentre que el NSAP i altres grups nazis consideraven que els jueus convertits continuaven sent jueus en aspectes racials. El partit es va dissoldre el 1936.

## Referències

* 1 2 Matthew Feldman. Clerical Fascism in Interwar Europe. Routledge, 31 octubre 2013, p. 93. ISBN 978-1-317-96899-3.
* ↑ Larsen, Stein U. «Chapter 13. Conservatives and fascist in the Nordic countries: Norway, Sweden, Denmard and Finland, 1918-1945». A: Blinkhorn. Fascists and conservatives: the radical right and the establishment in twentieth-century Europe. Londres: Unwin Hyman, 1990, p. 254–255. ISBN 0-04-940086X.
# Place Vendôme

La plaça Vendôme (francès: place Vendôme) és una plaça típica de l'urbanisme clàssic francès. En el seu centre, hi ha la columna Vendôme. Aquesta és una de les places de París mundialment cèlebres. Està situada al 1r districte de París. Es troba al nord del jardí de les Teuleries i l'est de l'església de la Madeleine.
És anomenada plaça Vendôme des del segle xvii, prenent aquest nom de l'hotel Vendôme, que Lluís XIV de França va comprar al duc de Vendôme, per edificar una plaça amb arcades on s'allotjarien la biblioteca reial i diverses acadèmies. La seva arquitectura es deu a Jules Hardouin-Mansart qui va concebre el 1699 un pla d'urbanisme al qual havien adaptar els propietaris dels immobles. La major part de les façanes està classificada com Monument històric.
Abans de ser coneguda com a plaça Vendôme va ser anomenada «plaça Lluís el Gran» i, en els seus orígens, la «plaça de les Conquestes». Se li va donar el nom de «plaça de les Piques» durant la Revolució Francesa. El seu nom es va canviar a «plaça Internacional» el 1871, durant la Comuna de París, durant la qual la columna Vendôme va ser destruïda pels comuners, que veien un símbol de la tirania i del Militarisme de Napoleó Bonaparte.
| N°1 : Hôtel Batailhe de Francès N°3 : Hôtel de Coëtlogon N°5 : Hôtel d'Orsigny N°7 : Hôtel Le Bas de Montargis N°9 : Hôtel de Villemaré N°11 : Hôtel de Simiane N°13 : Hôtel de Bourvallais N°15 : Hôtel de Gramont N°17 : Hôtel de Crozat N°19 : Hôtel d'Évreux N°21 : Hôtel de Fontpertuis N°23 : Hôtel de Boullongne N°25 : Hôtel Peyrenc de Moras | N°2 : Hôtel Marquet de Bourgade N°4 : Hôtel Heuzé de Vologer N°6 : Hôtel Thibert des Martrais N°8 : Hôtel Delpech de Chaunot N°10 : Hôtel de Latour-Maubourg N°12 : Hôtel Baudard de Saint-James N°14 : Hôtel de La Fare N°16 : Hôtel Moufle N°18 : Hôtel Duché des Tournelles N°20 : Hôtel de Parabère N°22 : Hôtel de Ségur N°24 : Hôtel de Boffrand N°26 : Hôtel de Noce N°28 : Hôtel Gaillard de la Bouëxière |

## La plaça Vendôme al cinema

* Place Vendôme, 1998 amb Catherine Deneuve

## Referències

* ↑ Tardieu, Ambroise. La Colonne de la Grande Armée d'Austerlitz, ou de la victoire, monument triumphal erigé en bronze, sur la place Vendôme de Paris (en francès). Tardieu, 1922.
* ↑ Blunt, Anthony. Art and Architecture in France: 1500-1700 (en anglès). Yale University Press, 1999, p. 247. ISBN 0300077483.
* ↑ Hall, Thomas. Planning Europe's Capital Cities: Aspects of Nineteenth-Century Urban Development (en anglès). Routledge, 1997, p. 66. ISBN 0203449568.
* ↑ Tillier, Bertrand. La Commune de Paris, révolution sans images? (en francès). Editions Champ Vallon, 2004, p. 44. ISBN 2876733900.

## Enllaços externs (en francès)

* Web del Comitè Vendôme Arxivat 2008-07-25 a Wayback Machine.
# Potencial de repòs

El potencial de repòs és la diferència de potencial que hi ha entre l'interior i l'exterior d'una cèl·lula. El que manté a aquest potencial en repòs, és la bomba de sodi i potassi, en què la càrrega interior és negativa per la superior concentració d'ions de potassi i l'exterior positiva per la superior concentració d'ions de sodi.
La membrana cel·lular es comporta com una barrera semipermeable selectiva, és a dir permet el trànsit a través d'ella de determinades molècules i impedeix el d'altres. Aquest pas de substàncies és lliure, no suposa aportació energètica addicional perquè es pugui dur a terme. En les cèl·lules elèctricament excitables, el potencial de repòs és aquell que es registra per la distribució asimètrica dels ions (principalment sodi i potassi) quan la cèl·lula està en repòs fisiològic, és a dir, no està excitada. Aquest potencial és generalment negatiu, i permet calcular coneixent la concentració dels diferents ions dins i fora de la cèl·lula. La distribució asimètrica dels ions es deu als gradients dels potencials electroquímics d'aquests. El potencial electroquímic està compost pel potencial químic, directament relacionat amb la concentració de les espècies, i amb la càrrega dels diferents ions

## Referències

* ↑ Andreassi, John L. Psychophysiology: Human Behavior And Physiological Response (en anglès). Routledge, 2007, p.51. ISBN 0805849505.
# Província Central (Kenya)

La província Central de Kenya cobreix l'àrea al voltant de Nyeri, al sud-oest del Mont Kenya. Segons el cens 1999 la província tenia una població total de 3.724.159 habitants per a una àrea de 13,191.km².

## Clima

El clima de la província central és generalment més fresc que el de la resta de Kenya a causa de l'altitud relativament més alta de la regió. La precipitació és bastant abundant, caient en dues estacions, una a partir del principi de maig i un segon durant octubre i novembre.

## Altra informació

És un productor dominant del cafè, una de les exportacions dominants de Kenya. Molt del sector lleter de Kenya també es basa en aquesta província. Les prefectures de la província estan a Nyeri. La província central es divideix en set districtes.
| Districe | Població | Capital |
| Nyandarua | 479,902 | Ol Kalou* |
| Nyeri | 661,156 | Nyeri |
| Kirinyaga | 457,105 | Kerugoya |
| Maragua | 387,969 | Maragua |
| Murang'a | 348,304 | Murang'a |
| Thika | 645,713 | Thika |
| Kiambu | 744,010 | Kiambu |
| * antiga capital: Nyahururu |||
Aquestes comunitats estan formades principalment pels següents grups ètnics: Agikuyu, Aembu i Ameru. La província està habitada per la comunitat parlant kikuyu gairebé exclusivament, que forma part del Bantú oriental de Kenya.
Durant la colonització de Kenya dels Britànics, molta de la província va ser incorporada com a part de les muntanyes blanques per a l'ús exclusiu de la comunitat colonial. Així era propensa als molts d'activitat política de les comunitats locals que se sentien que tenien un dret ancestral a la terra. Aquest fet culmina en els anys 50 amb la rebel·lió Mau Mau que va obligar a col·locar la regió sota un estat de l'emergència que va provocar detenció de líders polítics prominents.

## Referències

* ↑ Maina, Charity Wangui. «Strategy Implementation Imperatives and Performance of County Governments in the Central Region, Kenya». St Paul's University, 2021.
* ↑ Ochieng', William Robert; Maxon, Robert M. An Economic History of Kenya (en anglès). East African Publishers, 1992, p. 113. ISBN 978-9966-46-963-2.
* ↑ Childress, Sarah. «Violence in Kenya Exposes Tribes' Widening Wealth Gap» (en anglès americà). Wall Street Journal. [Consulta: 16 abril 2023].
* ↑ Sabar, Galia. Church, State and Society in Kenya: From Mediation to Opposition (en anglès). Routledge, 2012-12-06, p. 69. ISBN 978-1-136-33420-7.
* ↑ Morgan, W. T. W. «The 'White Highlands' of Kenya». The Geographical Journal, 129, 2, 1963, pàg. 140–155. DOI: 10.2307/1792632. ISSN: 0016-7398.
# Pèricles el Jove

Pèricles (en llatí Pericles, en grec antic Περικλη̂ς) va ser un general (estrateg) fill de Pèricles, el gran home d'estat atenenc, i de la seva dona Aspàsia de Milet.
Va néixer probablement a la meitat dels anys 440 aC, abans del 446 aC segons alguns historiadors. Va ser admès com a ciutadà atenenc per una excepció especial a la llei promulgada pel seu pare que prohibia la ciutadania als fills de mares no atenenques (metecs). Va exercir el càrrec públic d'Hellenotami l'any 410 o 409 aC, i el d'estrateg el 406 aC.
Va ser un dels generals que va prendre part en la batalla de les Arginuses i després de la batalla, juntament amb altres cinc generals va ser jutjat, condemnat a mort i executat per l'assemblea atenenca per no haver socorregut als supervivents de la tempesta que es va desencadenar tot just acabada la lluita.

## Referències

* 1 2 2.Pericles a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 200
* ↑ Powell, Anton. The Greek world. Londres; Nova York: Routledge, 2005, p. 261-262, 268. ISBN 9780415060318.
* 1 2 Pomeroy, Sara B. (et al.). Ancient Greece: a political, social, and cultural history. Nova York: Oxford University Press, 2018, p. 216. ISBN 9780190686918.
# Quint Marci Barea Sura

Quint Marci Barea Sura (Quintus Marcius Barea Sura) va ser un senador romà del segle I.
Sura era membre de la gens Màrcia, i fill del cònsol sufecte Quint Marci Barea Sorà. El seu germà va ser el cònsol sufecte Quint Marci Barea Sorà. Sura va ser el pare de Màrcia Furnil·la, la darrera esposa de Tit, i l'avi maternal de Trajà a través de la seua altra filla Màrcia. La seua esposa va ser Antònia Furnil·la.

## Referències

* ↑ Levick, Barbara. Vespasian. Oxon: Routledge, 2005, p. 23. ISBN 978-0-415-33866-0.