OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Xida Kartli

Xida Kartli (georgià: შიდა ქართლი) que significa Kartli Interior és una regió de Geòrgia, situada al nord del Kartli entre el riu Mtkvari i les muntanyes del Caucas. La principal ciutat és Gori a la vora del riu. Té a l'oest les muntanyes Likhi i a l'est la Tutxètia i nord de Kakhètia.
Actualment és una de les regions administratives (mkhare) en què es divideix Geòrgia, que limita amb les regions de Mtskheta-Mtianeti a l'est, Kvemo Kartli al sud, Samtskhé-Djavakhètia al sud-oest, Imerècia a l'oest i Ratxa-Letxkhumi i Baixa Svanètia al nord-oest. Al nord limita amb la Federació Russa, a la República d'Ossètia del Nord. No obstant això, la meitat septentrional del mkhare no està sota el control efectiu de la República de Geòrgia, sinó que és un «territori ocupat» per la república d'Ossètia del Sud.

## Subdivisió

La regió es divideix en cinc municipalitats:
* Municipi de Gori (amb la ciutat de Gori que també és la capital de la regió), que inclou territoris ocupats per Ossètia del Sud
* Municipi de Kaspi
* Municipi de Kareli, que inclou territoris ocupats per Ossètia del Sud
* Municipi de Khashuri
* Municipi de Djava, íntegrament ocupat per Ossètia del Sud

## Història

El 1609 s'hi va produir un fet de molt de renom en la història de Geòrgia quan es va presentar un exèrcit turc a Trialètia que va intentar passar a Xida Kartli, on estava el rei Luarsab II de Kartli (al castell de Tskhirèthia), però enganyats pel monjo Thevdoré, el rei i el seu cap militar Giorgi Saakadze els van agafar per sorpresa i els van derrotar a Kvitxkhètia-Tatxiskari. Thevdoré va ser assassinat pels turcs: donà la seva vida per la salvació del país.

## Vegeu també

* Ossètia del Sud
* Guerra d'Ossètia del Sud
* Kartli
# Joan III Rizocop

Joan III Rizocop (en llatí Joannes Rizocopus) fou exarca de Ravenna del 710 al 711.
Després de la restauració de l'emperador romà d'Orient Justinià II, aquest va enviar una força militar per recuperar Ravenna. Sembla que alguns destacats membres de l'Exarcat havien estat involucrats en la revolta que va enderrocar Justinià i quan va tornar al poder va decidir venjar-se de tota la ciutat. L'arquebisbe Félix va ser arrestat juntament amb altres ciutadans destacats i portat a Constantinoble. Les forces ocupants van saquejar i cremar la ciutat.
Com a resposta, els ciutadans i soldats de Ravenna es van rebel·lar encapçalats per Germànic, el fill de Johannicus, home preeminent que va ser un dels captius portats a Constantinoble. Joan Rizocop va ser nomenat exarca poc temps després, el 710, i va anar cap a Nàpols amb tropes lleials, on es va trobar amb el Papa Constantí I que anava a Constantinoble en resposta a una citació imperial. Joan llavors va marxar cap a Roma, on va "tallar el coll" a diversos alts càrrecs papals, segons el Liber Pontificalis. Probablement aquesta acció estava relacionada amb la voluntat de l'emperador de reprimir l'oposició papal a la política religiosa de l'Imperi després del Concili de Trullo.
Joan Rizocop va tornar a Ravenna, on va morir poc després, encara que no es coneixen els detalls. El Liber Pontificalis diu que a Ravenna "pel judici de Déu sobre les seves accions abominables va tenir [Joan] una mort ignominiosa". Si la seva mort va ser deguda a una malaltia o a una revolta dels habitants de Ravenna és impossible de determinar, però és més probable la revolta, ja que es va fer una expedició punitiva encapçalada per l'estrateg de Sicília, Teodor, que va empresonar i executar els líders de la revolta inclòs l'arquebisbe Fèlix, que va ser deportat a Constantinoble, cegat i exiliat a Crimea.
Davant d'aquests fets, la ciutat es va tornar a revoltar i un tal Giorgius fou nomenat cap dels rebels. Cervia, Forlì, Forlimpopoli, i altres ciutats se'ls van unir. Encara que l'enviament de forces romanes d'Orient va poder posar fi a la revolta. No se sap com va acabar, però Ravenna ja havia tornat a l'obediència pocs mesos després, quan el cap de l'emperador Justinià II, destronat i executat pel nou emperador Filípic, va desfilar pels carrers de la capital de l'exarcat.
Fou nomenat nou exarca Entiqui.

## Referències

* ↑ Richards, Jeffrey. The popes and the papacy in the early Middle Ages, 476-752. Londres; Boston: Routledge & Kegan Paul, 1979, p. 212. ISBN 9780710000989.
* 1 2 Ravegnani, Giorgio. Gli esarchi d'Italia. Roma: Aracne, 2011, p. 83-84. ISBN 9788854840058.
* ↑ Liber Pontificalis. 90, p. 390
# Joc simètric

En la teoria de jocs, un joc simètric és un joc on les recompenses per jugar una estratègia particular depenen només de les altres estratègies emprades i no de qui les jugui. Si es poden intercanviar les identitats dels jugadors sense canviar les recompenses, el joc és simètric. La simetria pot aparèixer en diferents formes. Els jocs ordinalment simètrics són jocs simètrics respecte de l'estructura ordinal de les recompenses. Un joc és quantitativament simètric si i només si és simètric respecte de les recompenses exactes.

## Simetria en jocs 2x2

| | E | F |
| E | a, a | b, c |
| F | c, b | d, d |
Molts dels jocs 2x2 que s'estudien habitualment són almenys ordinalment simètrics. Les representacions estàndard del joc de la gallina, el dilema del presoner, el joc de la batalla de sexes, la caça del cérvol i el joc del SOS són tots simètrics. Formalment, perquè un joc 2x2 sigui simètric, la seva matriu de recompenses s'ha d'ajustar a l'esquema mostrat a la dreta.

## Simetria i equilibri

Cheng, et al. (2004) van mostrar que tot joc simètric té un equilibri de Nash d'estratègia pura i tot joc simètric i finit té un equilibri de Nash d'equilibri simètric.

## Asimetries incorrelades

Les simetries en aquest cas es refereixen a simetria en les recompenses. Els biòlegs sovint tracten les asimetries en les recompenses entre jugadors en un joc com asimetries correlades, en contrast amb les asimetries incorrelades, que són purament informatives i no tenen efecte en les recompenses (per exemple, en el joc falcó-coloma).

## Bibliografia

* David Robinson; David Goforth The topology of the 2x2 games: a new periodic table. Routledge, 2005. ISBN 978-0-415-33609-3. (anglès)

## Referències

* Shih-Fen Cheng, Daniel M. Reeves, Yevgeniy Vorobeychik and Michael P. Wellman. Notes on Equilibria in Symmetric Games, International Joint Conference on Autonomous Agents & Multi Agent Systems, 6th Workshop On Game Theoretic And Decision Theoretic Agents, Nova York, agost de 2004. parsons/events/gtdt/gtdt04/reeves.pdf
* Joc simètric a Gametheory.net
# Johann Georg Röllig

Johann Georg Röllig, també Roellig (Berg-Giesshübel, Saxònia 1710 - Zerbst, 1790) fou un compositor alemany.
El comte de Brühl costejà part de la seva carrera musical, i després cursà teologia a Leipzig. Però en aviat fou contractat com a organista de la cort i com a músic de cambra del príncep Joan August d'Anhalt-Zerbst, del que arribà ser mestre de capella i conseller àulic. Röllig, que també va ser un molt bon violoncel·lista, deixà moltes composicions, entre elles 14 simfonies, obres per a diversos instruments, cantates, etc.
Alguns musicòlegs li han atribuït la cantata "Gehet heraus und schauet an, ihr Tochter Zion", de la Passió segons Sant Marc, prèviament atribuïda a Carl Philipp Emanuel Bach per G. Quarg (com a H. 863) en el catàleg d'E. Eugene Helm i que, abans, s'havia considerat possible obra de Georg Philliph Telemann.

## Referències

* El contingut d'aquest article incorpora material del Volum {{{Tom}}} de l'Enciclopedia Universal Il·lustrada Europeo-Americana (Espasa), amb copyright anterior al 1945, que es troba en el domini públic.
* ↑ Powers, Doris. C.P.E. Bach: A Guide to Research (en anglès). Routledge, 2013, p. 217. ISBN 1136799478 [Consulta: 2 abril 2016].
# Juli Bassià

Juli Bassià (llatí: Julius Bassianus) (segle ii - 217 dC) va ser un gran sacerdot àrab del déu Elagàbal al Temple del Sol d'Èmesa, Síria, on adoraven aquesta deïtat solar en la forma d'una pedra negra. Bassià era membre de la família reial d'Èmesa, de manera que era part de l'aristocràcia local àrab en aquest regne client dels romans. Era fill de cert Juli, germà de Juli Agripa, qui va servir a l'exèrcit com a primipilar (una casta de centurió), i potser que fos també descendent de Gai Juli Alexió, fill de Sohem d'Èmesa. Bassià és ascendent matern de la nissaga d'emperadors dels Severs, i els seus descendents reben el nom de bassiànides.
No hi ha notícies del moment en què esdevengué summe sacerdot; la primera data que es coneix del seu càrrec és el 187. Tengué dues filles: Júlia Mesa, la gran, i Júlia Domna, la petita. Bassià és un cas de gran succés en l'afany d'ascens social per la via del matrimoni dels fills. Així, en qualque moment de la dècada del 180, aparegué la profecia (segurament escampada per la família) que la seva filla Domna es casaria amb un rei. Un any abans havia mort l'esposa del llavors governador de la Gàl·lia Lugdunesa Septimi Sever, i aquest rumor arribà a les seves orelles, de manera que decidí viatjar a Síria per casar-s'hi. Sis anys més tard, Sever esdevengué emperador de Roma. Els seus fills, Luci Septimi Bassià (Caracal·la) i Publi Septimi Geta, succeïren el seu pare com a emperadors, i encara els següents, Heliogàbal i Alexandre Sever, eren néts de Júlia Mesa, germana de Júlia Domna.
Els seus descedents foren:
* Caracal·la
* Geta
* Elagàbal
* Alexandre Sever
* Júlia Domna
* Júlia Mesa
* Júlia Soèmies (Bassiana)
* Júlia Mamea

## Referències

* ↑ Shahid, Irfan. Rome and The Arabs: A Prolegomenon to the Study of Byzantium and the Arabs. Washington, D.C.: Dumbarton Oaks Research Library and Collection, 1984. ISBN 0-88402-115-7.
* 1 2 Birley, A. R.. Septimius Severus: The African Emperor. Routledge, 2002, p. 217, 223-4.
* ↑ Levick, B. Julia Domna: Syrian Empress. Routledge, 2007, p. 18.
* ↑ Història Augusta, «Septimi Sever», 3.9.
* ↑ Benario, Herbert W. «Severan Julias». De Imperatoribus Romanis. Richard D. Weigel, 2001. [Consulta: 17 abril 2022].
# Kanva

La dinastia Kanva o Kanvayana fou una dinastia bramin que va reemplaçar la dinastia Shunga a Magadha, i va governar a la part oriental de l'Índia del nord de vers 73 aC a 30 aC.
El darrer governant de la dinastia Shunga, Devabhuti, fou enderrocat pel ministre Vasudeva que va fundar la dinastia Kanva (data aproximada 75/73 aC). Els nou governant Kanva va permetre als reis Shunga continuar governant una cantonada dels seus anteriors dominis. Magadha va tenir aleshores quatre governants Kanves. Els puranes Matsya, Vayu, Brahmanda i Vishnu estant tots d'acord que els satavahana van pujar al poder al segle I aC matant a Susarman, el darrer rei dels Kanves. fet atribuït a Pulomavi (vers 30-6 aC), que governava a Pataliputra.

## Governants

El primer governant de la dinastia Kanva la dinastia fou Vasudeva. Va ser succeït pel seu fill Bhumimitra. Monedes que porten la llegenda Bhumimitra han estat descobertes al reialme de Pantxala. Bhumimitra va governar catorze anys i fou llavors succeït pel seu fill Narayana, que va governar dotze anys. El va succeir el seu fill Susharman, que fou el darrer rei de la dinastia.
* Vasudeva (vers 75 – 66 aC)
* Bhumimitra (vers 66 – 52 aC)
* Narayana (vers 52 – 40 aC)
* Susharman (vers 40 – 30 aC)

## Referències

* ↑ Rao, B.V.. World history from early times to A D 2000 (en anglès). Sterling Publishers, p. 97.
* ↑ INDIAN HISTORY by Dr. Sanjeevkumar Tandle, Page 150
* ↑ Middleton, John. «Kanva Dynasty». A: World Monarchies and Dynasties. Routledge Publishers.
* ↑ History of Ancient India By Rama Shankar Tripathi,Page 189
* ↑ «Chapter 8 – The Sunga, Kanva, and Andhra Dynasties». [Consulta: 16 gener 2021].
* ↑ optional Indian history ancient India by Pratiyogita Darpan Editorial Team, Page 121 (The Kanvas)
* ↑ World Monarchies and Dynasties By John Middleton,Routledge Publishers, Page 486 (Kanva Dynasty)

## Referències

* Raychaudhuri, Hemchandra Political History of Ancient India, University of Calcutta, 1972.
# Karen (nació)

Els Karen són una ètnia de Birmània, emigrats a aquest país des del sud-est de la Xina en temps prehistòrics, segurament abans dels shans i que els birmans. Les seves grans divisions són:
* S'gaw
* Pwo
* Karenni (Karens vermells)
* Karens blancs
* Paku
Tots els grups viuen al sud i sud-est de Birmània a diverses províncies, i principalment al nord i est dels mons, i formen una part considerable de la població; cada grup parla el seu dialecte. La majoria són cristians però una bona part són budistes.

## Orígens

Les llegendes dels Karen fan referència a un "riu de sorra" que suposadament van creuar els ancestre. Molts Karen creuen que aquest "riu" fa referència al Desert del Gobi, malgrat haver viscut durant segles a Birmània. Els karen són el tercer grup humà més gran de Myanmar, després dels bamar i els shan.
El terme "Karen" és un terme general que es refereix a un grup heterogeni dels grups ètnics que no comparteixen ni una llengua comuna, ni la cultura, ni la religió. La identitat pan-Karen és de creació relativament moderna, establerta cap a l'any 1800, amb la conversió d'alguns karen al cristianisme i de pràctiques de colonials britàniques d'introducció al cristianisme.
"Karen" és un anglicanisme del terme birmà "Kayin", l'etimologia del qual no queda clara. La paraula, que era originàriament despectiva en referència a les ètnies budistes, podia venir del Mon, o és una corrupció de Kanyan, el nom d'una civilització perduda.
En els temps pre-colonials, els birmans de baixa altitud i la gent de parla Mon, reconeixen dues categories de karen, els Talaing Kayin, els reconeguts com a colons i essencials en la vida cortesana Mon, i els Bama Kayin, muntanyencs que estaven subordinats als Bamar.
Les guerrilles karen de Myanmar van emprar nenes soldat.

## Vegeu també

* Karenni, per a la seva història.

## Referències

* ↑ «Kayin». Myanmar.com, maig 2006 (last update). [Consulta: 28 febrer 2011].
* 1 2 3 Cheesman, Nick «Seeing ‘Karen' in the Union of Myanmar». Asian Ethnicity. Carfax Publishing, 3, 2, 02-09-2002.
* ↑ Guo, Rongxing; Carla Freeman. Managing Fragile Regions: Method and Application. Springer, 2010, p. 19. ISBN 978-1-4419-6435-9.
* ↑ Keyes, Charles F. Living at The Edge of Thai Society: The Karen in The Highlands of Nothern Thailand. Routledge, p. 210–212. ISBN 978-1-134-35907-3.
* ↑ Harriden, Jessica «"Making a Name for Themselves:" Karen Identity and Politicization of Ethnicity in Burma». Journal of Burma Studies, 7, 2002. Arxivat de l'original el 2013-07-04 [Consulta: 5 setembre 2013].
* ↑ García Sotelo, Gilda M. Razones y sinrazones sobre las niñas soldados. 1e ed. Madrid: Sepha, 2006, p. 36. ISBN 84-934837-4-5.

## Bibliografia

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
Viccionari
# Kaykhusraw I

Giyath-ad-Din Kaykhusraw I (àrab: غياث الدين كيخسرو بن قلج ارسلان, Ḡīyāṯ ad-Dīn Kayẖusraw ibn Qilij Arslān; persa: غياث الدين كيخسرو بن قلج ارسلان; turc: Gıyaseddin Keyhüsrev) fou sultà de Rum del 1192 al 1197 i del 1205 al 1211.
Era fill d'Izz al-Din Kilidj Arslan II i d'una dona romana d'Orient. Aquest el 1187 va decidir repartir el sultanat entre deu fills, un germà i un nebot i va concedir a Kaykhusraw I la comarca de Sozòpolis (turc Uluborlu). Un dels fills, Kutb al-Din Malik Shah II ibn Kilidj Arslan II, va enderrocar al seu pare i aquest va demanar ajut a Khaykhusraw que el va restablir al tron a Konya.
Mort Izz al-Din Kilidj Arslan II el 1192, Khaykhusraw no va poder fer reconèixer la seva supremacia als altres germans, i alguns van iniciar la guerra contra els veïns per eixamplar territoris. Kutb al-Din va morir el 1197 i el seu hereu Rukn al-Din Sulaymanshah I, hereu de Kutb al-Din, va ocupar Konya i va restaurar al seu profit la unitat del sultanat. Khaykhusraw es va replegar a territori romà d'Orient protegit pel senyor i cap militar Manuel Maurozomes (fill de Teodor Maurozomes i d'una filla il·legítima de l'emperador romà d'Orient Manuel I Comnè 1142-1180) que era el seu sogre (Khaykhusraw estava casat amb una filla de Manuel).
La política del nou sultà fou la de fer conquestes a l'est, el que no agradava als begs turcmans. Mort Rukn al-Din el 1204 només va deixar un fill menor d'edat, Kilidj Arslan III, i Khaykhusraw al cap de poc mesos es va apoderar del sultanat (1205). Maurozome va anar amb ell a Konya, ja que era enemic del nou emperador grec (ara a Nicea) Teodor I Làscaris (1204-1222) i Khaykhusraw va aconseguir que li foren cedides les viles de Khunas i Laodicea (Deñizli) que estaven en litigi entre romans d'Orient i seljúcides. Maurozome va tenir un paper destacat a la política romana d'Orient de Nicea durant 25 anys i segurament és el personatge que Ibn Bibi anomena l'emir Comnè. Breument grups turcmans van ocupar Amisos (Samsun) però el 1206 va passar a Trebisonda i uns dos anys després a Nicea. En canvi al sud va ocupar de manera permanent Antalya en 1207, que fou la primera sortida del sultanat al mar.
El 1209 Aleix III Àngel es va voler fer reconèixer emperador a Nicea, però Teodor I Làscaris s'hi va oposar; Aleix va conspirar contra Teodor amb el suport de Kaikhusraw I, a la cort del qual va fugir el 1210. Teodor i Aleix, aquest amb suport de Rum, es van enfrontar en una batalla decisiva prop d'Antioquia del Meandre (Alaşehir) el 1211, en la qual Giyath al-Din Kaykhusraw I va morir i les seves forces i les de l'antic emperador Aleix van quedar derrotades (Aleix fou fet presoner per Teodor). Li va succeir el seu fill Izz al-Din Kaykaus I.

## Referències

* ↑ Cahen, Claude. The Formation of Turkey: The Seljukid Sultanate of Rum: Eleventh to Fourteenth Century (en anglès). Routledge, 2014, p. 48. ISBN 9781317876267.

## Bibliografia

* Claude Cahen, Pre-Ottoman Turkey: A general survey of the material and spiritual culture and history c. 1071-1330. Nova York, 1968, Taplinger. p. 120-121.
ISBN 159740456X.
Beilicats d'Anatòlia :
# Casa al carrer Palau, 14 (Rupit)

La Casa al carrer Palau, 14 és una casa de Rupit i Pruit (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Com la majoria d'edificacions de la vila de Rupit, aquesta casa data dels segles XVII-XVIII. Per aquella època la vila experimenta un gran creixement demogràfic motivat sobretot per l'establiment d'immigrants francesos durant la guerra dels Segadors (1654). La parròquia de Sant Miquel de Rupit va dependre de la de Sant Andreu de Fàbregues fins al 1878, però, al segle xiii, amb l'establiment de cavallers al Castell de Rupit el nucli començà a tenir importància i a les darreries d'aquell segle i principis del segle xiv, s'hi bastí la parròquia de Sant Miquel, sufragània de la Sant Andreu.

## Història

Com la majoria d'edificacions de la vila de Rupit, aquesta casa data del segle XVII-XVIII. Per aquella època la vila experimenta un gran creixement demogràfic motivat sobretot per l'establiment d'immigrants francesos durant la guerra dels Segadors (1654). La parròquia de Sant Miquel de Rupit va dependre de la de Sant Andreu de Fàbregues fins al 1878. Aquesta havia estat primitiva, però al segle xiii am l'establiment de cavaller s al Castell de Rupit el nucli començà a tenir importància i a darreries d'aquell segle i principis del segle xiv i s'hi bastí la parròquia de Sant Miquel, sufragània de la Sant Andreu.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer Palau, 14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
# ELEMENTARY

En teoria de la complexitat, la classe de complexitat ELEMENTARY de les funcions recursives primitives és la unió de les classes
${\begin{aligned}\mathrm {ELEMENTARY} &=\mathrm {EXP} \cup \mathrm {2EXP} \cup \mathrm {3EXP} \cup \cdots \\&=\mathrm {DTIME} (2^{n})\cup \mathrm {DTIME} (2^{2^{n}})\cup \mathrm {DTIME} (2^{2^{2^{n}}})\cup \cdots \end{aligned}}$
El nom va ser proposat per László Kalmár, en el context de funcions recursives i indecibilitat. Alguns problemes recursius cauen fora de la classe ELEMENTARY i, per tant, son dins de NO-ELEMENTARY. Particularment, hi ha problemes a les classes associades a la recursió primitiva que no està a ELEMENTARY.
Se sap que
    LOWER-ELEMENTARY ⊊ EXPTIME ⊊ ELEMENTARY ⊊ PR ⊊ R

## Referències

* ↑ E., Rose, H.. Subrecursion : functions and hierarchies. Oxford [Oxfordshire]: Clarendon Press, 1984. ISBN 0198531893.
* ↑ «Complexity Zoo:E - Complexity Zoo» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-08-27. [Consulta: 30 novembre 2018].
# Basili II de Constantinoble

Basili II va ser patriarca de Constantinoble conegut com a Filacòpulos o Camater. Era guardià dels arxius de la catedral (cartofílac). Va ocupar el càrrec de Patriarca una mica més de dos anys, del 1183 al 1186 i l'emperador Isaac II Àngel (1185-1195) que inicialment havia tingut el suport de Basili per accedir al tron, el va deposar.

## Referències

* ↑ Kazhdan, A. (ed.). The Oxford dictionary of Byzantium. Vol. 1 [Aaron-Eski]. Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 262.
# Eleccions generals del Gabon de 1961

El 12 de febrer de 1961 van tenir lloc les primeres eleccions democràtiques que es van dur a terme al Gabon des que va aconseguir la seva independència de França, el dia 17 d'agost de 1960.
Amb les eleccions s'escolliria l'Assemblea Nacional i el president de la República. Únicament es va presentar la coalició Unió Nacional, formada pels dos partits sorgits de la independència del país, el Bloc Democràtic Gabonès, de centredreta i la Unió Democràtica i Social de Gabón, de caràcter socialdemòcrata. El candidat de la coalició i, per tant, única candidat que es va presentar fou Léon M'Ba, qui va sortir escollit amb el 100% dels vots.

## Referències

* ↑ Nohlen, Dieter; Krennerich, Michael; Thibaut, Bernhard. Elections in Africa: a data handbook (en anglès). New York, Oxford: Oxford university press, 1999, p. 404-427. ISBN 978-0-19-829645-4.
* ↑ Bernault, Florence. Démocraties ambiguës en Afrique centrale: Congo-Brazzaville, Gabon, 1940-1965 (en francès). KARTHALA Editions, 1996. ISBN 978-2-86537-636-0.
# Kindattu

Kindattu (𒆠𒅔𒁕𒌅, ki-in-da-tu) i també Kindadu, que va regnar cap al 2000 aC segons la cronologia mitjana, va ser rei d'Elam. Era el sisè rei de la dinastia anomenada de Simaixki, quan governava la Tercera dinastia d'Ur en aquella ciutat de la baixa Mesopotàmia. El seu nom es menciona a una llista de reis elaborada per Silkhak-Inxuixinak, rei d'Elam cap a l'any 1150 aC.
Pel que sembla, Kindattu va atacar la ciutat d'Ur, potser el 2004 aC, i va capturar Ibbi-Sin, l'últim rei de la Tercera dinastia d'Ur. Els elamites van saquejar la ciutat i s'hi van establir, fins que Ixbi-Erra, rei de Sumer i el primer d'aquell país de la dinastia d'Isin, els va derrotar i els va expulsar.
Es conserven dos poemes anomenats Lamentació per Ur i Lamentació per Sumer i Ur, on es descriuen les destruccions que els elamites van dur a terme a la ciutat. Parlen de la destrucció dels temples, i de l'assassinat massiu dels seus habitants.

## Referències

* ↑ Álvarez-Mon, Javier (et al.) (eds.). The elamite world. Londres: Routledge, 2018, p. 214. ISBN 9781138999893.
* ↑ Cassin, Elena (et al.) (comp.). Los imperios del Antiguo Oriente: del paleolítico a la mitad del segundo milenio. Madrid: Siglo XXI, 1975, p. 128. ISBN 84-32301183.