OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Crystal Gayle

Crystal Gayle (nascuda com Brenda Gail Webb, 9 de gener de 1951) és una cantant, actriu, productora i compositora estatunidenca de música country, coneguda per la seva exitosa cançó de country pop «Don't It Make My Brown Eyes Blue» de 1977 amb el que va rebre un Premi Grammy a la millor interpretació vocal country femenina. Durant la seva carrera ha acumulat al voltant de vint números u, especialment durant la dècada de 1970 i 1980 (amb 18 a Billboard i dos a Cashbox) i sis discos de or certificats per la RIAA.
Gayle es va convertir en la primera artista femenina a la història de la música country a assolir vendes de platí amb el seu àlbum de 1977 We Must Believe in Magic. És la germana més petita (per 19 anys) de la cantant Loretta Lynn i cosina llunyana de la cantant Patty Loveless, és famosa pels seus cabells gairebé fins als peus; va ser triada com una de les 50 persones més belles del món per la revista People el 1983.
Crystal Gayle té una estrella al Passeig de la Fama de Hollywood, a prop de l'estrella de la seva germana gran Loretta Lynn.

## Referències

* ↑ «Past Winners 1977» (en inglés). [Consulta: 27 març 2015].
* ↑ «Gold & Platinum - Crystal Gayle» (en inglés). Recording Industry Association of America. [Consulta: 29 març 2015].
* ↑ Country Music: A Biographical Dictionary. Routledge.
* ↑ The Encyclopedia of Country Music. Oxford University Press.
# Radka Stoiànova

Radka Stoiànova (búlgar: Радка Йорданова Стоянова) (Varna, 7 de juliol de 1964) és una remadora búlgara, ja retirada, que va competir durant la dècada de 1980.
El 1988 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Estiu de Seül on, fent parella amb Lalka Berbèrova, va guanyar la medalla de plata en la prova del dos sense timoner del programa de rem. En el seu palmarès també destaca una medalla de plata en el vuit amb timoner als Jocs de l'Amistat de 1984. Al Campionat del món de rem no aconseguí cap medalla en les diverses participacions.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Radka Stoyanova». [Consulta: 4 setembre 2021].
* ↑ «World Rowing - Radka STOJANOVA» (en anglès). Arxivat de l'original el 2021-09-04. [Consulta: 4 setembre 2021].
# Cultura Madrasiana

El madrasià és una cultura arqueològica del paleolític inferior, que es va desenvolupar a l'Índia fa aproximadament 1'5 milions d'anys. Pertany a la indústria acheuliana.
Aquesta cultura es caracteritza per la presència de destrals de mà bifacials i fenedors treballats, tot i que també inclou eines laminars, micròlits i altres eines per a tallar. El material utilitzat majoritàriament per a la fabricació d'aquestes eines és la quarsita.
El nom d'aquesta cultura prehistòrica es deu als descobriments realitzats per l'arqueòleg i geòleg britànic Robert Bruce Foote el 1863 a Attirampakkam, prop de la ciutat de Madràs (avui coneguda com a Chennai). Les eines més antigues d'Attirampakkam s'han datat en 1,5 milions d'anys mitjançant la datació per exposició a la superfície.

## Referències

* ↑ Armand, 1985, p. 3.
* 1 2 Avari, 2007, p. 24.
* ↑ Oakley, 2007, p. 229.
* ↑ Upinder Singh, 2008, p. 73.
* ↑ Sen, 1999, p. 23.
* ↑ Pappu, 2011, p. 1596-1599.

## Bibliografia

* Armand, J. The Emergence of the Handaxe Tradition in Asia, with special reference to India (en anglès). Recent advances in Indo-Pacific prehistory: proceedings of the international symposium held at Poona, December 19-21, 1978. V. N. Misra, Peter S. Bellwood (ed.), 1985. ISBN 978-90-04-07512-2.
* Avari, Burjor. India, the Ancient Past: a history of the Indian sub-continent from c. 7000 BC to AD 1200 (en anglès). Routledge, 2007. ISBN 978-0-415-35616-9.
* Oakley, Kenneth. Paleolithic Cultures in Asia". Frameworks for Dating Fossil Man (en anglès). Transaction Publishers, 2007. ISBN 978-0-202-30960-6.
* Upinder Singh. A History of Ancient and Early Medieval India: From the Stone Age to the 12th Century (en anglès). Pearson Education India, 2008. ISBN 978-81-317-1120-0.
* Sen, Sailendra Nath. Ancient Indian History and Civilization (en anglès). New Age International, 1999. ISBN 978-81-224-1198-0.
* Pappu, Shanti «Early Pleistocene Presence of Acheulian Hominins in South India» (en anglès). Science, 331, 2011, pàg. 1596–1599. DOI: 10.1126/science.1200183. ISSN: 0036-8075.
# Cultura de Pengtoushan

La cultura de Pengtoushan (xinès tradicional: 彭頭山文化, xinès simplificat: 彭头山文化) (7500 - 6100 aC) fou una cultura arqueològica del neolític situada al voltant de la regió central del riu Iang-Tsé, al nord-oest de la província de Hunan, Xina. Va ser aproximadament contemporània amb la cultura de Peiligang al nord. Porta el nom del jaciment de Pengtoushan.

## Jaciments

Pengtoushan, situat al comtat de Li, Hunan, és el jaciment principal de la cultura de Pengtoushan. Excavat al 1988, Pengtoushan ha estat difícil de datar amb precisió, amb una gran variabilitat en les dates que van des del 9000 aC fins al 5500 aC. Es va descobrir ceràmica cordada entre els béns funeraris. És el poble més antic establert permanentment fins ara descobert a la Xina.
Un altre jaciment important és el de Bashidang, també al comtat de Li, pertanyent a la fase final de la cultura de Pengtoushan. Presenta una paret i una rasa, a més d'una plataforma en forma d'estrella.

## Cultiu d'arròs

Els residus d'arròs a Pengtoushan han estat datats amb carboni entre el 8200 i el 7800 aC, mostrant que l'arròs s'havia domesticat en aquest moment. En fases posteriors, les olles que contenien grans d'arròs també es van datar aproximadament al 5800 aC. Cap al 4000 aC, les proves de domesticació de l'arròs a la regió són abundants en forma d'espadat d'os i fusta, així com ceràmica. Els grans d'arròs a Pengtoushan són més grans que l'arròs salvatge natural. També s'han trobat grans quantitats de grans d'arròs a Bashidang.

## Galeria

* Restes d'una pala d'os del jaciment de Bashidang
* Vaixella reconstruïda
* Coll reconstruït d'una vaixella

## Notes

* ↑ Crawford, 2006, p. 84.
* 1 2 Higham, 1996, p. 63.
* ↑ Chang, 2005, p. 298.
* 1 2 Harris, 2005, p. 17.

## Referències

* «Epilogue, Part II». A: The Formation of Chinese Civilization. Yale University Press, 2005, p. 289–294. ISBN 0-300-09382-9.
* «East Asian Plant Domestication». A: Archaeology of Asia. Wiley-Blackwell, 2006, p. 77–95. ISBN 1-4051-0212-8.
* «Origins and Spread of Agriculture». A: The Cultural History of Plants. Routledge, 2005, p. 13–26. ISBN 0-415-92746-3.
* The Bronze Age of Southeast Asia. Cambridge University Press, 1996. ISBN 0-521-56505-7.
# Càrrega a granel

La càrrega a granel és un conjunt de béns que es transporten sense empaquetar, ni embalar en grans quantitats. Aquesta càrrega és normalment dipositada o abocada amb una pala, galleda o catúfols, com líquid o sòlid en un dipòsit per a material a granel, carro de ferrocarril o en la caixa d'un camió, tràiler, etc. El vaixell de càrrega per a material a granel més gran del món és el Berge Stahl, amb la impressionant capacitat de 364.768 tones de pes mort. El port per càrrega de material a granel més freqüentat en el món és el de Nova Orleans, que es troba al port sud de Louisiana. La càrrega a granel pot ser líquida o seca.

## Càrrega seca

* Carbó
* Grans (blat, blat de moro, arròs, ordi, civada, sègol, sorgo, soja, llegums, etc.)
* Mineral de ferro (minerals ferrosos i no-ferrosos, aliatges ferrosos, arrabi, ferralla, etc.)
* Bauxita
* Fusta
* Ciment
* Productes químics (fertilitzants, plàstic a grànuls, resina o pols, fibres sintètiques, etc.)
* Aliments secs (perús animal o humà: alfals, cítrics, aliment per bestiar, farina, sucre, llavors, etc.)
* Material de mina: (sorra i grava, coure, ferro, sal, etc.)

## Càrrega a granel líquida

* Petroli
* Gas natural liquat
* Gasolina
* Productes químics
* Aliments líquids (oli vegetal, oli de cuina, fruits, sucs, etc.)

## Grans ports especialitzats en granels

* Port del sud de Louisiana, als Estats Units
* Port de Rotterdam, als Països Baixos.
* El Musel, Gijón, a Astúries, (Espanya).

## Vegeu també

* Bulk-carrier
* Planta petroquímica

## Referències

* ↑ Stopford, Martin. Maritime economics (en anglès). Routledge, 1997, p.20. ISBN 0415153093.
# FK Maritsa Plòvdiv

El FK Maritsa Plòvdiv (en búlgar Марица) és un club de futbol búlgar de la ciutat de Plòvdiv.

## Història

El nom del club prové del riu Maritsa. Va ser fundat l'any 1921, després de la fusió de Vampir i Trite Konski Sili. Del club van sortir futbolistes com Hristo Stoítxkov, Dinko Dermendjiev, Aleksandar Aleksandrov, Georgi Georgiev, Kostadin Vidolov, Krassimir Chomakov, Valeri Domovchiyski, Yordan Todorov o Asen Nikolov. El 16 de juny de 2017 signà un acord de col·laboració amb Botev Plòvdiv.

## Referències

* ↑ Perfil a bgclubs.eu
* ↑ «Ботев и Марица ще си сътрудничат, пет "канарчета" ще играят под наем при маричани» (en búlgar). botevplovdiv.bg, 16-06-2017. Arxivat de l'original el 4 d'agost 2017. [Consulta: 4 agost 2017].
# Concert d'àngels (Retaules de l'Hospital de Tavera)

Concert d'àngels és una obra d'El Greco, realitzada a l'oli sobre tela el 1608, durant el seu darrer període toledà. S'exhibeix a la Galeria Nacional d'Atenes (Atenes). Consta amb el número 44-B en el catàleg raonat d'obres d'El Greco realitzat per Harold Wethey.

## Anàlisi de l'obra

Oli sobre llenç; 112 x 205 cm.; Galeria Municipal d'Atenes
Aquesta obra prové de L'anunciació, realitzada per a un dels retaules de l'Hospital de Tavera. No es tracta d'una composició independent, sinó de la part inferior del mencionat llenç, del qual va ésser retallat, probablement a finals del segle xix. Aquí apareix un cor celestial d'àngels, alguns d'ells amb l'esquena cap a l'espectador, el que significa un dels recursos d el manierisme. Els caps molt allargats i l'anatomia dels personatges són una herència de Miquel Àngel, encara que també s'aprecien retocs de Jorge Manuel, fill del pintor
Els colors són pàl·lids i força mesclats amb blanc. Hi ha varis tons de rosa, verd, blau i blanc.

## Procedència

* Marqués de Castro Serna, Madrid.
* Vizconde de Rota, Madrid.
* von Nemes, Budapest.
* exhibit a la Alte Pinakothek, Múnic.
* comprat per la Galeria Municipal d'Atenes, l'any 1931.

## Referències

* 1 2 Wethey, Harold E. Obra esmentada, p. 51.

## Bibliografia

* WETHEY, Harold Edwin; El Greco y su Escuela ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
* Álvarez Lopera, José. El Greco. Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-9550-344-1.
* Scholz-Hänsel, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Enllaços externs

* http://www.artehistoria.jcyl.es/genios/cuadros/6328.htm Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.
# It's the End of the World as We Know It (And I Feel Fine)

«It's the End of the World as We Know It (And I Feel Fine)» és l'onzè senzill de la banda estatunidenca R.E.M., el segon de l'àlbum Document. Es va publicar el 16 de novembre de 1987 dins el segell I.R.S. Records.

## Producció

La cançó es va generar a partir d'una altra cançó no publicada que es titulava «PSA» (Public Service Announcement) ja que comparteixen melodia i tempo. Posteriorment van recuperar «PSA» per tornar-la a treballar i finalment la van publicar com a senzill l'any 2003 amb el títol «Bad Day».
En referència al seu títol, temàtica i sonoritat, la cançó és utilitzada en moltes ocasions per anunciar el final d'una etapa o en èpoques tristes. S'ha demostrat que les seves escoltes, descàrregues, vendes o emissions s'incrementen en èpoques com el suposada apocalipsi segons una interpretació del calendari Maia el 21 de desembre de 2012 o a l'inici de pandèmia de COVID-19.
El videoclip va ser dirigit per James Herbert, que ja havia treballat amb la banda en diversos videoclips, i va comptar amb la participació del patinador Noah Ray.
La cançó va ser certificada amb un disc d'or al Regne Unit després de superar les 400.000 unitats venudes l'any 2023.

## Referències

* ↑ «Calgary Radio Station X92.9 Plays 'It's The End Of The World' By R.E.M. All Day To Mark Mayan Calendar» (en anglès). HuffPost, 21-12-2012. [Consulta: 9 març 2024].
* ↑ Zellner, Xander. «‘It’s the End of the World as We Know It,’ ‘I Will Survive’ & More Songs Surge in the Time of Coronavirus» (en anglès). Billboard, 17-03-2020. [Consulta: 9 març 2024].
* ↑ «What happened to that kid from R.E.M.’s “It’s the End of the World As We Know It” video?» (en anglès). Starcasm.net, 20-12-2012. [Consulta: 13 març 2024].
* ↑ «Rem > It's The End Of The World As We Know It» (en anglès). BPI, 17-03-2023. [Consulta: 24 març 2024].
# Mleh

Mleh (armeni: Մլեհ) (mort el 1175) fou príncep del Regne Armeni de Cilícia, de la dinastia rubènida. Va succeir el seu nebot Rupen II.
El 1167 va preparar un complot per assassinar al seu germanastre Toros II, que fou descobert. Les seves propietats foren confiscades i fou desposseït dels seus càrrecs. Va marxar desterrat cap a Antioquia i es va fer cavaller templari, però no va durar gaire i el 1168 ja era a Alep on va entrar al servei de l'atabeg Nur al-Din. Alguns cronistes diuen que es va convertir a l'islam.
El 1169, mort Toros II, Nur al-Din va enviar a Mleh amb un exèrcit a l'Armènia Menor. El regent Tomàs va fugir a Antioquia (on va acabar assassinat per agents de Mleh) i el jove príncep Rupen II, posat sota la custòdia del catolicos Sant Narsès IV a Hromgla, va caure presoner mentre el catolicos era assassinat. El mateix Rupen fou assassinat (enverinat) al cap de pocs mesos, el 1170.
Mleh va canviar totes les aliances i va buscar el suport dels estats musulmans. El 1173 era prou fort per assaltar d'un sol cop les tres principals ciutats romanes d'Orient: Adana, Mamistra i Tars, que foren ocupades. L'estat armeni tornava a format un conjunt territorial complet.
Fou assassinat el 1174 a Sis probablement per instigació dels senyors del país que no volien un cap favorable als musulmans. Els senyors locals van buscar un successor. Esteve, assassinat el 1165, germà e Mleh, havia deixat tres fills de la seva dona Rita de Barbaron: Rupen (III), Lleó (II) i Dolete (casada amb Bertran Embriaco). La corona fou atorgada al fill gran, Rubèn III, que estava distant de les lluites de partits.
| Precedit per: Rupen II | Regne Armeni de Cilícia 1169-1174 | Succeït per: Rubèn III |

## Nota

* ↑ Guillem de Tir, XXV, 28
# Roques del Duc

Les Roques del Duc és una muntanya de 673 metres que es troba al municipi d'Arnes, a la comarca catalana de la Terra Alta.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Radio Free Europe (cançó)

«Radio Free Europe» és el senzill de debut de la banda estatunidenca de rock alternatiu R.E.M.. Es va llançar l'any 1981 mitjançant el segell discogràfic Hib-Tone. El seu èxit per part de la crítica va provocar l'interès per part de la discogràfica I.R.S. Records. La banda va tornar a enregistrar la cançó dos anys després per incloure-la en l'àlbum de debut, Murmur, ara ja amb I.R.S. Records. Amb el seu rellançament, aquesta va entrar a la llista estatunidenca de senzills, arribant al 78è lloc.

## Producció

R.E.M. acabava de formar-se i tenia la intenció d'enregistrar material per una demo. Per aquest motiu van viatjar als Drive-In Studio de Winston-Salem per gravar algunes cançons amb el productor Mitch Easter, membre de la banda Let's Active. Finalment van realitzar un casset promocional amb les cançons «Radio Free Europe», «Sitting Still» i «White Tornado», aquesta darrera instrumental, del qual van vendre 400 còpies.
La lletra de la cançó és difícil de discernir perquè Stipe va decidir intencionadament que la lletra s'entengués. En les interpretacions en directe, Stipe acostuma a improvisar part de la lletra. La banda no ha publicat mai oficialment la lletra, tot i que alguns mitjans ho han fet segons la seva interpretació. El títol de la cançó no té cap relació amb la lletra i simplement el van escollir per la seva sonoritat.
La portada del senzill va ser dissenyada pel mateix Michael Stipe, cantant de la banda, que va escollir una foto borrosa. La primera tirada de 600 còpies es van enviar per ús promocional, però es van oblidar d'indicar l'adreça de contacte de Hib-Tone. En la segona tirada de 6000 còpies van solucionar aquest error.

## Rellançament

R.E.M. va signar per I.R.S. Records l'any 1982 i va proposar regravar la cançó per tal d'incloure-la en el seu àlbum de debut, Murmur, publicat l'any 1982. La banda hi va accedir perquè sentien que havien millorat el seu nivell com a músics de l'enregistrament inicial de 1981. Aquesta versió té petites diferències en la lletra i en el tempo, però malgrat tenir millor qualitat, la banda no va acabar contenta amb el resultat final.
Va esdevenir el primer senzill de la banda i també el primer que va entrar en la llista Billboard, concretament en el lloc 78, i s'hi va mantenir durant cinc setmanes. El senzill va anar acompanyat d'un videoclip dirigit per Arthur Pierson, i es va filmar al jardí de l'artista estatunidenc Howard Finster, que posteriorment es va encarregar de pintar la portada del segon àlbum de la banda, Reckoning.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Bill Berry, Peter Buck, Mike Mills, i Michael Stipe, excepte les indicades..

## Referències

* 1 2 Nabors, Gary. Remnants: The R.E.M. Collector's Handbook and Price Guide. Bala Cynwyd, PA: Eclipse Publishing, 1993, p. 221. ISBN 0-9636241-4-8.
* ↑ «Remnants: The R.E.M. Collector's Handbook and Price Guide» (en anglès). Rolling Stone. [Consulta: 23 octubre 2023].
# 65a Brigada Mixta (Exèrcit Popular de la República)

La 65a Brigada Mixta va ser una unitat de l'Exèrcit Popular de la República que va participar en la Guerra Civil Espanyola. Composta per efectius del Cos de Carrabiners, va tenir una destacada actuació durant la batalla de Guadalajara.

## Historial

La unitat va ser creada el desembre de 1936 a Oriola, a partir d'efectius pertanyents al Cos de Carrabiners. El seu primer cap va ser el comandant d'infanteria Germán Madroñero López, substituït pel comandant de Carrabiners Emeterio Jarillo Orgaz una vegada que la fase d'instrucció va finalitzar. A mitjan gener de 1937 va quedar situada a Villatobas per a la seva participació en una prevista ofensiva sobre Brunete, encara que aquesta no es va arribar a produir i va quedar en rereguarda en situació de reserva.
El 15 de març va ser enviada al front de Guadalajara, quedant adscrita a la 14a Divisió del IV Cos d'Exèrcit. El comandament de la unitat va passar al comandant de carrabiners Hilario Fernández Recio. El 18 de març el 1r Batalló de la 65a BM va ocupar el vèrtex «Parideras», mentre que el 4t va establir un cap de pont sobre el riu Tajuña i el 3r va participar en l'assalt sobre Brihuega. L'endemà el 2n batalló de la 65a BM va aconseguir les elevacions que dominen Villaviciosa, i el dia 20 va ocupar la població de Yela. Després del final dels combats la brigada va romandre situada al front de Guadalajara.
Al juny de 1937 la 65a BM va ocupar diverses posicions en el seu sector, com «La Mesilla», «Casa del Guarda», «Fuente de Santa Clara» i «Cabeza de Carro». El 8 de juliol es va traslladar al sector de Brunete, per a intervenir en l'ofensiva republicana. Posteriorment tornaria al capdavant de Guadalajara. El novembre de 1938 la 65a BM va ser assignada a la 33a Divisió. Al març de 1939, durant el cop de Casado, es va posicionar a favor de la facció «casadista».

## Comandaments
### Comandants

* Comandant d'infanteria Germán Madroñero López;
* Comandant de Carrabiners Emeterio Jarillo Orgaz;
* Comandant de Carrabiners Hilario Fernández Recio;
* Comandant de Carrabiners Ignacio Grau Altés;
* Comandant de Carrabiners Antonio Martínez Rabadán;
* Comandant de Carrabiners Francisco Ortuño Gutiérrez;

### Comissaris

* José Vázquez Vázquez;
* Rogelio Rodríguez;
* José Vizoso Abad;

## Referències

* ↑ Engel, 1999, p. 65.
* ↑ Engel, 1999, p. 65-66.
* 1 2 Engel, 1999, p. 66.
* ↑ Engel, 1999, p. 67.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 375.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. El Ejército Republicano en la Guerra Civil. Madrid: Siglo XXI de España, 1989. ISBN 84-3230-682-7.
* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Salas Larrazábal, Ramón. Historia del Ejército Popular de la República. La Esfera de los Libros, 2000. ISBN 84-9734-465-0.
* Zaragoza, Cristóbal. Ejército Popular y Militares de la República, 1936-1939. Barcelona: Ed. Planeta, 1983.
# 75a Brigada Mixta (Exèrcit Popular de la República)

La 75a Brigada Mixta va ser una unitat de l'Exèrcit Popular de la República creada durant la Guerra Civil Espanyola. Situada en el front de Madrid, no va tenir un paper rellevant al llarg de la contesa.

## Historial

La unitat va ser creada al febrer de 1937 a partir del desdoblament de la 6a Divisió, en el front del Centre. El comandament de la brigada va recaure en el comandant d'infanteria Miguel Melero Blanco. Un mes després, al març, la 75a Brigada Mixta es va traslladar fins a Andújar per a participar en el setge del Santuari de la Mare de Déu de la Cabeza.
Tornaria a Madrid, on entre el 10 i el 14 d'abril va intervenir en un fallit assalt sobre el Cerro Garabitas. Per a aquesta operació va participar integrada en la «1a Agrupació», manada pel major de milícies Etelvino Vega. Durant els següents mesos va romandre en el front de Madrid, agregada a la 6a Divisió, sense prendre part en operacions militars de rellevància. En la primavera de 1938 es trobava adscrita a la 65a Divisió. El 13 de juny, a causa de l'ofensiva franquista en el front de Llevant, la 75a BM va ser enviada com a reforç a aquesta zona, integrant-se en la 15a Divisió i, posteriorment, en la 49a Divisió. Fins al final de la contesa va romandre en aquest front, sense tenir un paper rellevant.

## Comandaments
### Comandants

* Comandant d'infanteria Miguel Melero Blanco;
* Comandant d'infanteria Antonio Máximo Ludeña;
* Major de milícies Carlos Vellido Tardío;

### Comissaris

* Eleuterio Dorado Lanza, d'IR;
* José de la Vega Ruiz;
* Alfonso Reyes Senén, de IR;

## Notes

* ↑ Segons Martínez Bande, durant aquesta etapa hauria estat agregada a la 20a Divisió.

## Referències

* 1 2 Engel, 1999, p. 75.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 47.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 76.
* ↑ Martínez, 1981, p. 166.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 303.

## Bibliografia

* Engel, Carlos. Historia de las brigadas mixtas del Ejército Popular de la República. Almena Ediciones, 1999.
* Martínez Bande, José Manuel. La batalla de Pozoblanco y el cierre de la bolsa de Mérida. Madrid: Editorial San Martín, 1981.