OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Balanzat y Baranda

José Balanzat y Baranda (Toledo, 25 d'abril de 1819 - Madrid, 22 de juny de 1866) fou un militar i científic espanyol, membre de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals
Pertanyia a una família d'origen eivissenc, ja que era fill del mariscal Ignasi Balanzat d'Orvay i Briones i nebot del llegendari tinent general Luis María Balanzat de Orvay y Briones. Ell mateix ingressà en el Cos d'Artilleria i arribà al grau de coronel, alhora que era professor de matemàtiques i mecànica a l'Acadèmia d'Artilleria de Segòvia. També fou Vocal de la Junta Superior Facultativa i Cap de la Secretaria de la Direcció general. Fou guardonat amb la gran creu de l'Orde de Sant Hermenegild i l'encomana de l'Orde de Crist de Portugal.
Escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, uns dies després de llegir el seu discurs d'ingrés, Influencia de la filosofía matemática en el estudio y progreso de las Ciencias Exactas, va morir quan intentava sufocar l'aixecament de sergents d'artilleria durant la revolta de la caserna de San Gil el 22 de juny de 1866.

## Obres

* Tratado de Mecánica Racional para la enseñanza del Colegio Artillero

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2016-04-11 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ Disoluciones históricas del Cuerpo de Artilleros
# José Bermejo López

José Bermejo López (1894-1971) va ser un militar i administrador colonial espanyol.

## Biografia

Va néixer en 1894 en Cartagena. A primerenca edat va entrar a l'Exèrcit, on va realitzar la seva carrera professional. El juliol del 1936 era interventor de la càbila de Tensaman, en el protectorat espanyol del Marroc. Després de l'esclat de la revolta militar, Bermejo es va unir a la rebel·lió i posteriorment participaria en la Guerra civil.
Al maig de 1940, ostentant el rang de coronel, va ser nomenat Governador político-militar d'Ifni i Sàhara. Durant el temps que va exercir el càrrec, va realitzar una important labor a la zona, sobre la qual no feia molt que Espanya havia començat a organitzar la seva administració: Bermejo va establir la capital administrativa a Sidi Ifni i va dividir el territori del Sàhara en tres districtes. També va crear en 1945 el setmanari A. O. E. —sigles de «Àfrica Occidental Espanyola»—, que d'ara endavant anava a convertir-se en la principal publicació periòdica de la zona. En 1946 el govern franquista va fer una reforma administrativa dels territoris africans, que van passar a constituir l'Àfrica Occidental Espanyola. Bermejo va continuar en el seu lloc —ara com a governador de l'Àfrica Occidental Espanyola—, mantenint-se en el càrrec fins a 1949.
Posteriorment va estar destinat en la Alta Comissaria d'Espanya al Marroc, on va ocupar diversos càrrecs com subdelegat d'Afers Indígenes o delegat d'Educació i Cultura. En 1958 va ser nomenat conseller d'informació en l'ambaixada espanyola a Tunísia, càrrec que va ocupar fins a 1965.

## Referències

* ↑ Moga Romero, 2004, p. 99.
* ↑ Diego Aguirre, 1988, p. 273.
* 1 2 Morillas, 1988, p. 89.
* ↑ Segura Valero, 2006, p. 51.
* ↑ Pérez García, 2006, p. 85.

## Bibliografia

* Diego Aguirre, José Ramón. Historia del Sahara español. BPR Publishers, 1988.
* Moga Romero, Vicente. Las heridas de la historia. Testimonios de la guerra civil española en Melilla. Bellaterra, 2004.
* Morillas, Javier. Sahara occidental, desarrollo y subdesarrollo. Prensa y Ediciones Iberoamericanas, 1988.
* Pérez García, Guadalupe «A.O.E. Semanario Gráfico de África Occidental Española». Historia y Comunicación Social. UCM [Madrid], 11, 2006, pàg. 83-97. ISSN: 1137-0734.
* Segura Valero, Gastón. Ifni. La Guerra que silenció Franco. Martínez Roca, 2006.
# José García Otero

José García Otero (San Fernando (Cadis), 1795 - Vigo, 9 d'agost de 1856) fou un enginyer espanyol, acadèmic fundador de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

El 1811 ingressà a l'Acadèmia Militar de San Fernando, on el 1814 es va graduar com a tinent del cos d'enginyers. Durant la guerra del francès participà en la defensa d'isla de León. El 1816 ascendí a capità, i el 1823 fou nomenat professor de geometria i matemàtiques de l'Acadèmia d'Enginyers. El mateix any participà en la defensa de San Fernando contra els Cent Mil Fills de Sant Lluís, raó per la qual de 1825 a 1828 va romandre postergat per les seves idees liberals. El 1827 fou acadèmic d'arquitectura de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran. El 1834 fou nomenat professor de geometria de l'Escola Especial d'Enginyers de Camins i 1845 fou nomenat inspector general del Cos d'Enginers.
El 1847 la reina Isabel II d'Espanya el nomenà acadèmic fundador de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. El 1851 fou nomenat Director General d'Obres Públiques i director de les obres de construcció del Canal d'Isabel II. Entre altres condecoracions, fou comanador de l'Orde de Carles III i Gran Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Referències

* ↑ José García Otero Arxivat 2016-06-24 a Wayback Machine. a Revista de Obras Públicas, 1856 / Número 18
* ↑ Biografia Arxivat 2016-06-24 a Wayback Machine. al web de la RAC
# José Héctor Vázquez

José Héctor Vázquez (Sevilla, 2 de juliol de 1903 - Madrid, 11 de juny de 1977) fou un militar espanyol.
El 1919 ingressà a l'Acadèmia de Cavalleria de Valladolid, i el 1922 fou destinat com alferes al Regiment de Caçadors Alfons XII. El 1923 fou ascendit a tinent i destinat al Regiment de Caçadors d'Alcántara n. 14 a Melilla, unitat refeta després del desastre d'Annual. D'allí s'incorporà a la Mehal·la Khalifiana i el 1925 es va distingir en l'ocupació de Morro Viejo, motiu pel qual li fou concedit la Medalla Militar. Ascendit a capità, fou nomenat professor d'equitació i el 1927 destinat a Sevilla.
Formava part de l'equip olímpic espanyol d'equitació. El cop d'estat del 18 de juliol el va sorprendre a Berlín, ja que anava a participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1936. Tornà a Espanya i es va unir al bàndol nacional, posant-se a les ordres de Francisco García Escámez a Pamplona. En acabar la guerra civil espanyola fou ascendit a tinent coronel i nomenat professor de l'Escola d'Estat Major. El 1949 fou ascendit a coronel i el 1953 a general de brigada, any en què se li confià el comandament de la Brigada Mixta de Cavalleria de Marroc.
En 1958, recentment ascendit a general de divisió, fou destinat a la guerra d'Ifni, on fou nomenat governadir general del Sàhara Espanyol. En aquesta qualitat fou responsable de l'acord amb el general francès Gabriel Bourgund que va permetre l'expulsió dels rebels de l'Exèrcit d'Alliberament Marroquí.
El gener de 1962 fou ascendit a tinent general i nomenat Capità general de Canàries, càrrec que va ocupar fins a juliol de 1969. El 1973 va passar a la reserva. Va morir a Madrid en 1977.

## Referències

* ↑ Canales-Del Rey, p.269-270.
* ↑ La caballería llega al Sáhara, Diario de Avisos
* ↑ REGIMIENTO DE CAZADORES DE ALCÁNTARA 14º DE CABALLERÍA

## Bibliografia

* Canales Torres, Carlos; del Rey Vicente, Miguel. Breve Historia de la guerra de Ifni-Sahara. Ediciones Nowtilus S.L., 2010, p. 288. ISBN 8497639723.
# José Luis García Ferrero

José Luis García Ferrero (Fuensalida, 30 de novembre de 1929 - Espanya, 28 de juliol de 2020) fou un veterinari i polític espanyol.

## Biografia

El 1969 era Subdirector general de Ramaderia. El 1976 fou nomenat Subdirector general de Profilaxi i Higiene Pecuària i director del laboratori regional de Sanitat Animal del Centre. El 1978 era director general de Producció Agrària. L'octubre de 1980 fou nomenat subsecretari d'Agricultura però va dimitir l'abril de 1982 per diferències sobre una qüestió de competències departamentals amb el Director general de Serveis, Fernando Garro. Tanmateix, quan en setembre de 1982 José Luis Álvarez y Álvarez dimití per haver abandonat la UCD per ingressar en el Partit Demòcrata Popular (PDP), fou nomenat nou ministre d'Agricultura, Pesca i Alimentació per Leopoldo Calvo-Sotelo. Es mantindria en el càrrec fins a les eleccions generals espanyoles de 1982.
El 1990 fou definitivament exculpat de la possible implicació en l'afer de l'oli de colza, quan era subsecretari d'Economia.

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008
* ↑ Pruebas experimentales de campo sobre la fiebre aftosa en el ganado porcino a ABC, 18 de juliol de 1969
* ↑ Biografías a El País 24 de juliol de 1976
* ↑ "La calidad de la carne española no tiene nada que envidiar a la de la CEE" a El País, 19 de juliol de 1978
* ↑ Jiménez Blanco, presidente del Consejo de Estado a El País, 4 d'octubre de 1980
* ↑ Continúa la crisis de altos cargos en el Ministerio de Agricultura a El País, 27 d'abril de 1982
* ↑ Nueve años del proceso a El País, 27 de maig de 1990
# José Luis Riquelme y Gómez

José Luis Riquelme y Gómez (Granada, 2 de juny de 1813 — Barcelona, 17 d'agost de 1888) fou un militar i polític andalús, diputat a Corts, senador vitalici i Capità general de Catalunya.

## Biografia

Era fill d'Agustín Riquelme y Rivera, alcalde del Crim de la Cancelleria de Granada, i germà del també militar Joaquín Riquelme y Gómez. En 1835 ingressà com a cadet a l'Acadèmia d'Artilleria de Segòvia, d'on va sortir el 1839 amb el grau de tinent. Va lluitar en la primera guerra carlina, fou professor de l'Escola d'Estat Major (1847) i en 1850 fou destinat a Cuba, on el 1852 assoleix el grau de coronel de cavalleria i el 1854 és nomenat governador de Trinidad. Deixà el càrrec en 1858 quan fou elegit diputat a les Corts per Motril.
En 1863 és ascendit a brigadier, nomenat governador militar de Santoña i en 1864 elegit diputat per Granada per la Unió Liberal, càrrec que deixarà en 1866. Després de la revolució de 1868 es ascendit a general de divisió, en 1869 és encarregat de lluitar contra els aixecament republicans a Cadis i Màlaga i en 1871 és ascendit a mariscal de camp i nomenat cap de la Divisió de Cavalleria i Artilleria de Castella la Nova.
En 1871 torna a Cuba com a cap de l'Estat Major de l'illa, sota les ordres de Blas Villate y de la Hera. Allí va romandre lluitant contra els independentistes cubans fins que el 1875 és ascendit a tinent general. Fou elegit novament diputat per Granada a les eleccions generals espanyoles de 1876 pel Partit Liberal Fusionista, però va renunciar a l'escó en 1877 quan fou nomenat senador vitalici. De 1876 a 1879 fou Director General del Cos de Carrabiners, de 1881 a 1883 Director General de Cavalleria i de 1883 a 1886 Capità general de Catalunya. Poc abans de morir en 1888 fou nomenat president de la Junta Superior Consultiva de Guerra.

## Referències

* ↑ «José Luis Riquelme y Gómez». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Historia de la Fundación Riquelme». Arxivat de l'original el 2016-05-03. [Consulta: 9 maig 2018].
* ↑ RIQUELME Y GOMEZ, JOSE LUIS a l'Índex Històric del Congrés dels Diputats
* ↑ RIQUELME, JOSÉ LUIS, fitxa del Senat
* ↑ DIRECTORES / INSPECTORES GENERALES DEL ARMA DE CABALLERÍA (45) JOSÉ RIQUELME GÓMEZ, ancienhistories.blogspot.com.es
# José Manuel Figueras Arizcun

José Manuel Figueras Arizcun (Madrid, 19 de març de 1869 - 17 de gener de 1944) fou un financer espanyol. Treballà com a subdirector general de Crédit Lyonnais a Madrid fins que l'agost de 1918 fou nomenat director de les oficines del Banco de Bilbao a Madrid, del que en seria director general el 9 de novembre de 1919.
L'octubre de 1927 fou nomenat membre de l'Assemblea Nacional Consultiva creada per la dictadura de Primo de Rivera. L'octubre de 1929 el ministre d'Hisenda José Calvo Sotelo el va nomenar governador del Banc d'Espanya en un moment en què aquest cercava revaluar la pesseta i recuperar les inversions de capitals internacionals a curt termini. Després de la caiguda de Miguel Primo de Rivera el gener de 1930 va presentar la seva dimissió. Va tornar a ser director general del Banco de Bilbao i arribaria a ser conseller del Banco de Crédito Industrial, de Campsa, de la Companyia dels Ferrocarrils de Madrid a Saragossa i a Alacant, i vocal del Consell Superior Bancari, fins que es va jubilar el 1941, ocupant el seu càrrec Víctor de Artola y Galardi. Va morir a Madrid el 17 de gener de 1944.

## Referències

* ↑ Esquela publicada al diari ABC
* ↑ José Manuel Figueras Arizcun, Índex Històric del Congrés dels Diputats
* ↑ «Llista de governadors del Banc d'Espanya». Arxivat de l'original el 2018-12-05. [Consulta: 5 desembre 2018].
* ↑ A Brief History of BBVA (XVII): the Leaders of Banco de Bilbao in the 1940s, bbva.com
* ↑ José Manuel Figueras Arizcun, Acadèmia de la Història
# José María Chacón Sarraoa

José María Chacón Sarraoa (El Puerto de Santa María, 8 de febrer de 1782 - San Fernando (Cadis), 9 d'octubre de 1848) fou un militar i polític andalús, ministre de Marina durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Fill de Salvador Maria Chacón y Sánchez de Soto. El 1795 ingressà com a guardiamarina al Departament de Cadis. El 1798 ascendí a alferes de fragata i lluità contra els britànics a Rochefort. Fou fet presoner pels anglesos durant vuit mesos i el 1804 tornà a Espanya, on fou ascendit a alferes de navili i destinat a l'Arsenal de la Carraca. El 1809 fou enviat a Lima i al tornar fou ascendit a tinent de fragata. En 1811 fou ascendit a tinent de navili i va participar en el bloqueig de Cartagena de Indias i l'ocupació d'illa Margarita (1815). El 1816 fou ascendit a capità de fragata. En 1817 fou nomenat comandant de la posta de Puerto Cabello fins que el 1819 fou destinat novament a la Península. El 1821 fou destinat a la fragata Constitución, amb la que va participar en combats contra els corsaris colombians a les aigües de Maracaibo, Cuba i Yucatán. En 1825 fou ascendit a capità de navili i en 1829 a brigadier, i el 1830 tornà a la Península.
Durant la primera guerra carlina (octubre de 1834) fou segon comandant de les forces navals del Nord i el 1836 fou nomenat Comandant General del Departament del Ferrol. Durant uns dies de maig de 1836 fou ministre de Marina sota el gabinet de Miguel Ricardo de Álava. Fou ascendit a cap d'esquadra i novament fou ministre de Marina entre desembre de 1838 i abril de 1839 en els governs del duc de Frías i d'Evaristo Pérez de Castro. Alhora, en 18390 fou elegit diputat a Corts per la província de la Corunya i de 1841 a 1843 fou senador per la mateixa província. El 1842 fou ascendit a tinent general, però a la caiguda d'Espartero en 1843 hagué d'exiliar-se. Tot i així, el 1844 fou nomenat Comandant General del Departament de Cadis i el 1846 fou ascendit a capità general. Malalt, però, va morir un parell d'anys després a San Fernando (Cadis).

## Referències

* ↑ José María Chacón a xtec.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Biografia al blog todoavante
# José San Miguel de la Gándara

José San Miguel de la Gandaria o Gándara (Madrid, 18 de novembre de 1867 – Biarritz, 1935) fou un aristòcrata, advocat i polític espanyol, segon marquès de Cayo del Rey i gendre d'Arsenio Martínez Campos.
Doctorat en dret, fou diputat pel districte de Toro (província de Zamora) a les eleccions generals espanyoles de 1893, pel de Santa Clara (Cuba) a les eleccions generals espanyoles de 1898 i pel de Tremp a les eleccions generals espanyoles de 1899. Després fou senador per la província de Sòria el 1914-1915, 1917-1918 i 1918-1919.
Li fou concedida la Gran Creu d'Isabel la Catòlica i la Creu del Mèrit Militar.

## Enllaços externs

* Fitxa del Senat
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# José Sartorio y Terol

José Sartorio y Terol (Cartagena, 2 de febrer de 1761 - Madrid, 30 de desembre de 1843) fou un marí i polític espanyol, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Ingressà a la marina mercant en 1776 i el 1780 ingressà a l'Armada Espanyola amb el grau d'alferes de fragata. En 1781 fou destinat a l'arsenal de la Carraca i el 1783 ascendí a alferes de navili. En 1786 va participar en el rescat dels cabals del vaixell San Pedro Alcántara. En 1788 fou ascendit a tinent de fragata i en 1792 a tinent de navili. En 1793 participà en el setge de Toló i en 1795 fou destinat al Santísima Trinidad, amb el que va participar en la batalla del Cap de São Vicente (1797). Després fou destinat al Príncipe de Asturias i en 1805 novament al Santísima Trinidad, amb el que participà en la batalla de Trafalgar. Fou fet presoner pels anglesos, i quan fou alliberat fou ascendit a capità de navili.
Res més esclatar la guerra del francès (1808) es dirigí a l'arsenal de la Carraca des d'on va apressar l'esquadra francesa de François Rosilly. Fou destinat al port de Gijón fins que el 1810 fou capturat pels francesos. De 1813 a 1815 va dirigir el vaixell San Pedro Alcántara i el 1816 va ascendir a brigadier.
En 1820 fou enviat a Caracas a lluitar contra els insurgents hispanoamericans, però després del pronunciament de Rafael del Riego tornà a la Península. En 1826 fou nomenat comandant en cap dels creuers de la Península i en 1827 vocal de la Junta General de l'Armada. En 1829 va rebre la gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.
Entre agost i setembre de 1835 fou nomenat Ministre de Marina en el govern del Comte de Toreno. En 1836 fou ascendit a tinent general, però en 1840 deixà l'exèrcit per motius de salut. Tot i això, en febrer de 1843, uns mesos abans de morir, fou ascendit a capità general.

## Referències

* ↑ José Sartorio y Terol a todoavante.es
# José de Carvajal y Lancáster

José de Carvajal y Lancáster (Càceres, 1698 - Madrid, 8 d'abril de 1754) va ser un polític i diplomàtic espanyol actiu durant els regnats de Felip V i Ferran VI.
Després d'una brillant carrera diplomàtica, de la seva carrera política destaca durant el regnat de Ferran VI, quan és nomenat secretari d'Estat, a instàncies del marquès de La Ensenada per a substituir a Sebastián de la Cuadra. A la fi de la Guerra de Successió Austríaca, signada la pau d'Aquisgrà el 1748, i seguint el mateix desig que els monarques, Carvajal va mantenir una política de neutralitat de la monarquia, contrària a la que propugnava el marquès de La Ensenada. A més, la posició d'ambdós ministres diferien en l'àmbit internacional: Ensenada s'inclinava per mantenir una relació estreta amb l'altre tronc de la dinastia Borbó, mentre que Carvajal apostava per mantenir una aliança amb Gran Bretanya.
Durant l'exercici del càrrec va arribar a un acord amb el Sacre Imperi per tal de mantenir l'equilibri polític a la península italiana i va signar un nou concordat amb la Santa Seu, que augmentava les possibilitat d'intervenció de la monarquia dins de l'Església espanyola.
Va ser president de la Junta de Comerç i Moneda, fundador de l'Acadèmia de Belles Arts i oïdor de la Cancelleria de Valladolid. Va ser el cinquè director de la Reial Acadèmia Espanyola, escollit el 13 de maig de 1751, ocupà el càrrec fins a la seva mort. La seva elecció va ser a través d'una dispensa estatutària de la institució demanada a Ferran VI, perquè Carvajal pogués esdevenir-ne director sense ser-ne acadèmic.
En morir Carvajal el 1754 i caure en desgràcia Ensenada, Ricardo Wall y Devereux es va convertir en el nou home fort de la monarquia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «José de Carvajal y Lancáster». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 1r agost 2014].
* 1 2 3 «José de Carvajal y Lancáster». Reial Acadèmia Espanyola. [Consulta: 1r agost 2014].
* ↑ Martín, 1998, p. 1720.
* ↑ Martín, 1998, p. 1728.
* ↑ Martín, 1998, p. 1733.

## Bibliografia

* Martín, Ricardo (dir.); AADD. Historia de España, 9. Del reinado de Felipe V a las reformaciones de Carlos III (en castellà). Barcelona: Salvat, 1998. ISBN 84-345-9922-8.
# Juan Gualberto González-Bravo Delgado

Juan Gualberto González Bravo y Delgado (Encinasola, província de Huelva, 11 de juliol de 1777 - 27 de novembre de 1857), humanista, músic, escriptor i polític espanyol.

## Biografia

Va fer els seus primers estudis a Badajoz i els va continuar a la Universitat de Sevilla; a principis del XIX ja era doctor en lleis i va exercir com a advocat en el bufet d'Ángel Ortega. Va fer classes en la Universitat de Sevilla i va formar part de la seva Real Audiència. Durant la Guerra del francès va ser nomenat oïdor de l'Audiència de Guatemala. Després de cinc anys en aquestes terres, va tornar a Espanya i va ser designat Fiscal togat del Suprem Consell d'Índies.
Durant el Trienni Liberal (1820-1823) va exercir també com a Fiscal del Consell de la Guerra. En 1833, regnant encara Ferran VII, va ser ministre de Gracia i Justícia; en aquells dies, com a Notari major del regne, va presidir i va signar l'acta per la qual Isabel II, amb tot just tres anys, va ser jurada reina d'Espanya. En 1834 va ser rellevat i en l'estiu d'aquest mateix any va ser nomenat Procurador en Corts de la província de Huelva i en 1845 senador vitalici. Solter tota la seva vida, va passar els seus últims anys atès i cura per la seva fillola Engracia Osorio. Va donar la seva fortuna als pobres i a fer obres públiques al seu poble natal d'Encinasola; amb aquest manat s'hi va construir el pont del Silio.
Era un notable violinista, que va oferir concerts cada setmana els dimecres de vuit a onze de la nit a la seva casa, acompanyat del seu amic i gran músic, el violinista i compositor Jesús de Monasterio. Va traduir als bucòlics llatins Virgili, Calpurni Sícul i Nemesià, així com l' Art poètica d'Horaci. Va publicar unes Obras completas en 1844 en tres volums, encara que el llibre ja estava escrit en 1822.

## Obres

* Obras en verso y prosa, Madrid: Imprenta de Alegría y Charlain. 1844. 3 vols. en cuarto.
** Tomo 1: Comprè la traducció de l' Epístola de Horacio a los Pisones d'Horaci i de les Églogas de Virgili.
** Tomo 2: Comprèn la traducció de les Églogas de Nemesià i de Calpurni Sícul i algunes traduccions i composicions soltes.
* Tom 3: Comprèn diverses matèries sobre la versificació llatina i castellana i sobre sinònims i gramàtica.

## Referències

* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Vida de González Bravo
* ↑ DON JUAN GUALBERTO GONZALEZ BRAVO. UN MINISTRO DE LA SIERRA DE HUELVA Arxivat 2013-06-15 a Wayback Machine. José Domínguez Valonero
# Juan Jácome y Pareja

Juan Jácome y Pareja (San Fernando, (Cadis), 20 de desembre de 1840 - 9 d'octubre de 1924) fou un aristòcrata, militar i polític espanyol.
Era fill de Angel Jácome y Manuel de Villena, a qui succeí com a IV Marquès del Real Tesoro en 1897. Vicealmirall de la Real Armada i Ministre de Marina (1907). També ha estat cavaller de l'Orde de Calatrava, cavaller de la Real Maestranza de Sevilla i Gentilhome de cambra amb exercici.
Va ser comandant del creuer Alfonso XII i comandant de Marina de Sevilla. Com a ministre de Marina va formar part del gabinet liberal d'Antonio Aguilar y Correa marquès de la Vega de Armijo.

## Referències

* ↑ Juan Jácome y Pareja, a geneall.net
* ↑ Necrològica a l'ABC