OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miquel de Sínnada

Miquel de Sínnada o el Confessor (Àsia Menor, segle viii - Sínnada, Frígia, 826) (Μιχαήλ) va ser bisbe de Sínnada a Frígia. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Biografia

De jove va voler fer vida religiosa i Tarasi, patriarca de Constantinoble, el va enviar a un monestir de la costa de la mar Negra, on era company del també futur bisbe Teofilacte de Nicomèdia. Els dos van destacar pel rigor de la disciplina i la seva virtut, i se'ls atribuïa un miracle que va posar fi a una greu sequera, ja que segons la llegenda, la pluja només va arribar mercès a les seves pregàries.
Tarasi va designar Miquel, per la seva virtut, bisbe de Sínnada cap a l'any 784. Va afavorir la concòrdia entre les esglésies grega i llatina i va dur a terme missions diplomàtiques en nom de l'emperador de romà d'Orient i del patriarca Tarasi, com la que el va fer anar a Bagdad per negociar la pau amb el califa Harun ar-Raixid. Va participar en el Segon Concili de Nicea, en 787. Durant el període de la iconoclàstia Lleó V l'Armeni el va desterrar a Eudokiada, a causa de la seva postura ortodoxa. Va tornar a Sínnada a la mort de l'emperador, l'any 820. Altres fonts diuen que va morir a l'exili cap al 818.
Va escriure Expositio Maximorum Miraculorum SS. Archangelorun referenciada per Lleó Al·laci a De Symeonibus.

## Veneració

Venerat per catòlics i ortodoxos, la seva festivitat és el 23 de maig; a Geòrgia, se celebra el 5 de juny. Se'n conserva el crani al monestir de la Gran Laura de Sant Atanasi del Mont Atos, i altres relíquies al monestir dels Ibers, també a l'Atos.

## Referències

* 1 2 «Saint Michael the Confessor, bishop of Synnada». Ortodox Church in America. [Consulta: 2 gener 2023].
* ↑ Smith, William (ed.). «Michael Synnadiensis». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 3 gener 2023].

## Enllaços externs

* At SerbianOrthodoxChurch.net
# El coronel Macià

El coronel Macià és una pel·lícula escrita i dirigida per Josep Maria Forn que presenta alguns episodis de la vida de Francesc Macià abans d'esdevenir president de la Generalitat de Catalunya.
Els protagonistes principals són Abel Folk en el paper de Francesc Macià; Marta Marco que interpreta Eugènia Lamarca, la muller de Macià; Molly Malcolm en el paper d'una periodista irlandesa fictícia que visita Catalunya; i Fèlix Pons, que interpreta el periodista Maspons.

## Argument

La pel·lícula narra diversos episodis de la vida de Francesc Macià, començant el 1905 amb un Macià tinent coronel de l'exèrcit espanyol i acabant amb la proclamació de la República Catalana el 14 d'abril de 1931. La trama comença quan una periodista irlandesa que acaba d'arribar a Catalunya presencia els enfrontaments entre l'exèrcit espanyol i el catalanisme, amb episodis com els Fets del ¡Cu-Cut!. Macià no aprova l'actuació de la guarnició de Barcelona, i això li comportarà enfrontar-se amb els seus superiors de l'exèrcit.
Tot i que s'introdueixen personatges de ficció com la periodista irlandesa Elisabeth Joyce, el film presenta la trajectòria política i personal de Macià a partir dels fets històrics que la van acompanyar.

## Repartiment

| Abel Folk: Francesc Macià Marta Marco: Eugènia Lamarca Molly Malcolm: Elisabeth Joyce Fèlix Pons: Maspons Ricard Borràs: Ventura Gassol Pere Ventura: Carner Ribalta Roger Casamajor: Daniel Cardona Manel Barceló: Coronel Azcárate Lluís Soler: Henry Torres Juli Fàbregas: Vilanova Toni Albà: Rovira Hèctor Claramunt: Alfons XIII Luciano Federico: Garibaldi Joan Cussó: Francesc Cambó Jesús Ferrer: Antoni Maura David Bagés: Casellas Ferran Carvajal: Junceda James Humbert: Royston Saint Noble | Pep Torrents: Coronel Aguilera Joan Carles Gustems: Tinent Coronel Linares Pep Molina: Tinent Coronel Prado Ernesto Collado: Capità Brandeis Biel Moll: Cristino Luengo Pep Sais: Bibliotecari Jaume Comas: Agapito Lamarca Jordi Serrat: Ministre de Foment Carlos Lasarte: viatger en tren Alfred Lucchetti: professor Vila Susana Egea: Mercè Pep Cortés: pagès 1 Xavier Ruano: pagès 2 Biel Duran: pagès 3 Raúl Gutiérrez: pagès 4 Jordi Domènech: Guillem Pere Tàpias: pescador de Vilanova Xabier Elorriaga: General Martos Fermí Reixach: Ministre de la Guerra Juan Luis Galiardo: Capità General Polavieja Mario Gas: Marquès de Camps |

## Referències

* ↑ «El coronel Macià». [Consulta: 30 novembre 2018].
* ↑ «El coronel Macià». [Consulta: 30 novembre 2018].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula El coronel Macià
# Super Copa Catalunya de bàsquet masculina

La Super Copa és una lliga de clubs catalans de bàsquet. És organitzada per la Federació Catalana de Basquetbol i és el cinquè nivell de lliga de bàsquet, després de la Lliga ACB, Primera FEB, Segona FEB i la Tercera FEB, i per davant de la Copa Catalunya. Aquesta competició estava planificada per ser presentada la temporada 2021-22, però degut a la pandèmia de COVID-19 no va veure la llum fins a la temporada 2023-24.
Aquesta categoria compta amb catorze equips, i els enfrontaments es realitzen a doble volta. El campió de la fase regular de la Super Copa accedirà directament a Tercera FEB, l'antiga lliga EBA. El segon, tercer, quart i cinquè classificats de la Super Copa disputen una Final a Quatre que depenent dels resultats de les competicions de la Federació Espanyola podria donar lloc a més places a Tercera FEB. En principi, els últims quatre últims classificats de la fase regular perdran la categoria i descendiran a Copa Catalunya.

## Historial

* En negreta = Equip guanyador
* (1) = Nombre de campionats
* Nota: Noms dels equips segons l'època
| Edició | Temp. | Campió Fase Regular | Campió PO | Finalista | Seu PO | refs |
| I | 2023-24 | JAC Sants Barcelona (1) | Manresa B | CB Esparreguera | Pavelló Nou Congost, Manresa | |

## All Star

L'All Star Bàsquet Català és un esdeveniment esportiu de caràcter anual, organitzat per la Federació Catalana de Bàsquet, en col·laboració amb la Xarxa Audiovisual Local. Creat l'any 2017, durant les quatre primeres edicions hi participaren els millors jugadors de la Copa Catalunya seleccionats en dos equips i enfrontant-se en un partit d'exhibició.
Després de la Pandèmia de COVID-19 es va deixar de celebrar aquest esdeveniment, i es va recuperar l'any 2024 amb la creació de la categoria Super Copa.
| Edició | Temp. | Data | Campió | Res. | Finalista | MVP | Triples | Seu |
| V | 2024 | 11-02-2024 | Conferència Est | 87-90 | Conferència Oest | Eduard Garcia (CBU Lloret Samba Hotels) | Albert Barquets (Tenea - CB Esparraguera) | Pavelló Marina Besòs, Sant Adrià |

## Referències

* 1 2 Delgado, Toni «La Super Copa és de consens». Línia Eixample, 27-09-2023 [Consulta: 25 juliol 2024].
* ↑ «Super Copa». FCBQ. [Consulta: 25 juliol 2024].
* ↑ «El JAC Sants Barcelona, primer campió de la Super Copa Masculina». FCBQ, 06-05-2024 [Consulta: 25 juliol 2024].
* ↑ «Manresa B i CB Esparreguera assoleixen l'ascens esportiu a Lliga EBA». FCBQ, 28-05-2024 [Consulta: 25 juliol 2024].
* ↑ «El All Star masculino y el concurso de mates abren la fiesta de Copa Catalunya». Mundo Deportivo, 24-01-2020. [Consulta: 3 octubre 2021].
* ↑ «ALLSTAR Bàsquet Català». FCBQ. [Consulta: 25 juliol 2024].
# Hallvard de Lier

Hallvard Vebjørnsson, també conegut com a Sant Hallvard (ca. 1020-1043) és un màrtir i sant catòlic noruec. És el sant patró de la ciutat d'Oslo i la seva festivitat és el 15 de maig.

## Biografia

Poc se'n sap de Hallvard a part de les circumstàncies de la seva mort. Descendent de vikings, hauria nascut a Lier, com a fill únic de Vébjörn Sigurðsson (o Vebjørn de Huseby, un fill de Sigurd Rise), que es va casar amb Torny Gudbrandsdatter (una filla de Gudbrand Kula, possiblement il·legítima i, per tant, també cosina del rei Olaf el Sant).
Al maig de 1043, Hallvard estava a punt de travessar el fiord de Drammen, quan va arribar cap a ell una dona corrent. La dona era perseguida per tres homes que, acusant-la de robatori, la volien matar. Hallvard va creure en la innocència de la dona, i va acceptar portar-la a bord del seu vaixell, però els homes, furiosos, els van matar a tots dos. Per ocultar el seu crim, van lligar el cos del jove a una roda de molí i el van llançar al fiord.
Els amics de Hallvard van buscar el seu cos i un cop el van trobar, el van treure de l'aigua amb ajuda d'unes branques seques, i li van realitzar un sumptuós funeral a la seva localitat natal. Poc després, les branques utilitzades en la seva recerca van germinar, el que es va considerar un miracle, i va ser aleshores quan es va estendre el remor sobre la seva santedat. Com havia mort per defensar una dona innocent, va ser jutjat per la gent com a màrtir.
El 1053, les restes de Hallvard es col·locaren en un reliquiari amb aplicacions de plata i portats a l'Església de Santa Maria d'Oslo. El 1130 va ser traslladat a la recentment acabada Església de Sant Hallvard -avui en ruïnes-, consagrada a la seva memòria, i les seves relíquies serien motiu de peregrinació des de tot el país.
Hi ha una altra llegenda que diu el seu cos va sortir a la superfície malgrat tot i la pesada pedra de molí que tenia lligada al coll.
El dia de la seva mort es troba registrat en el calendari rúnic com el 15 de maig. Aquest mateix dia va ser triat per l'Església Catòlica per fixar la seva festivitat. La seva imatge es representa amb fletxes en una mà i en l'altra una pedra de molí. És la imatge de l'escut d'armes de la ciutat d'Oslo.

## Representacions

Els atributs amb els quals se sol acompanyar la seva imatge són un conjunt de fletxes en una mà i una roda de molí en l'altra. A l'escut d'armes de la ciutat d'Oslo se'l representa assegut en una cadira de decoració nòrdica amb dos caps d'animals, mentre que als seus peus reposa una dona nua.

## Església i monestir

L'Església i monestir de Sant Hallvard a Enerhaugen a Oslo (consagrada el 1966), no està lluny de l'antiga catedral medieval de Sant Hallvard i és el lloc més gran de la parròquia actual de l'Església Catòlica a Noruega.

## Referències

* ↑ «Hallvard Den Hellige – utdypning». Store norske leksikon.
# Teodora l'Armènia

Teodora l'Armènia (Paflagònia, 805/810 - Constantinoble, 867) fou una emperadriu consort de l'Imperi Romà d'Orient, esposa de Teòfil i mare de Miquel III, de qui fou regent entre el gener de 842 i març de 856. És venerada com a santa per l'Església Ortodoxa i com a venerable a la catòlica.

## Biografia

Teodora era filla de Marí, drungari del Tema de Paflagònia, d'origen armeni, i de Teoctista Florina, noble de la regió. Maridada amb l'emperador Teòfil, després d'haver estat escollida per la vídua de Miquel II, Eufrosina, entre altres candidates per la seva bellesa.
Va tenir cinc filles i dos fills, el més jove dels quals fou Miquel III. Mentre que Teòfil era iconoclasta, Teodora no, la qual cosa provocà conflictes. Quan Teòfil morí en 842, es convertí, el 21 de gener de 842 en regent en nom del seu fill Miquel III, que tenia tres anys. Molt pietosa, va donar suport als monjos i a la fundació de nous monestirs. La seva política, ferma i assenyada, va enfortir el tresor de l'imperi i evità un intent d'invasió dels búlgars.
Va convocar un concili que donà fi a l'era de la iconoclàstia el febrer de 843: una cerimònia oficial, presidida per ella i el nou patriarca Metodi I de Constantinoble, restablí la iconodulia o culte de les imatges, a Santa Sofia l'11 de març de 843, des de llavors, Festa de l'Ortodòxia.
Va lluitar contra els heretges, perseguint els paulicians d'Àsia Menor, mitjançant una aliança amb els musulmans que acabà afeblint la defensa de l'imperi. Tot i que intentà evitar l'enfortiment de l'islam, Sicília fou conquerida per aquest entre 842 et 847. Va iniciar la pacificació i evangelització dels eslaus del Peloponès cap al 847. Arran de l'assassinat del seu conseller Teoctist el Logoteta, ordenat pel germà de l'emperadriu Bardes Mamikonian, el novembre de 855, Teodora hagué d'abandonar el poder el 15 de març de 856.
Teodora i les seves quatre filles majors foren obligades a ingressar com a monges per Miquel III, i tancades al monestir de Carià, on visqueren miserablement fins que foren transferits al monestir de Santa Eufrosina. Les que sobrevisqueren, Tecla, Anastàsia i Pulquèria foren portades, per Basili el Macedoni, amb Teodora i la seva àvia Teoctista, al monestir de Gàstria.
Teodora morí l'11 de febrer de 867. Fou canonitzada per l'Església ortodoxa, per la importància del seu regnat per a l'Església. Les seves restes foren sebollides al monestir de Gàstria de Constantinoble, actual mesquita Sancaktar Hayrettin, i portades després a Corfú, a la catedral de la Santíssima Mare de Déu de la Cova i Santa Teodora, on són venerades en un reliquiari d'argent.

## Notes

* ↑ Segons Settipani, Marí podria ser de la família dels Mamikonian i descendent del nakharar Himajeak.

## Bibliografia

* Robert Guilland Études Byzantines P.U.F París 1959 « Les empereurs et l'attrait du monastère » p. 38,44,45.
* Venance Grumel Traité d'Études Byzantines I « La chronologie » P.U.F París 1958 p. 357,362
* Icona de 1906
* Antic mausoleu del monestir de Gàstria, avui mesquita Sancaktar (Istanbul)
* Reliquiari de Teodora a la catedral de Corfú
* Catedral de Corfú
# Beteró

Beteró és un barri de la ciutat de València pertanyent al districte dels Poblats Marítims de València, entre els barris del Cabanyal i l'Illa Perduda, i fitant amb la Vega Baixa. És separat de la resta dels Poblats Marítims pel carrer Marí Blas de Lezo, la continuació cap al nord del carrer de la Serradora en arribar a l'estació d'Adif de València-Cabanyal, i té bones comunicacions amb la resta de la ciutat, entre les avingudes de Blasco Ibañez, Tarongers i Marí Blas de Lezo, per Rodalia amb l'estació del Cabanyal i prop de les línies 2,5 i 6 de Metrovalencia. La seua població el 2009 era de 8.496 habitants.

## Referències

* ↑ «Districte 11. Poblats Marítims Barri 4. Beteró». Oficina d'Estadística. Ajuntament de València, 2009. [Consulta: 17 octubre 2010].

## Enllaços externs

* Plànol de Beteró a la web de l'Ajuntament de València
# Toga pretexta

La toga pretexta (en llatí toga praetexta) era una toga romana que portava una vora de porpra. La portaven i els nois dels dos sexes, i també els magistrats tant a Roma com a les colònies i municipis, els sacerdots i les persones ocupades en ritus sagrats o pregàries.
Els que tenien dret a la toga pretexta tenien el ius togae praetextae habendae, i eren en especial els dictadors, els cònsols, els pretors (que l'havien de portar per condemnar a mort), els àugurs, els decemviri sacris facundis, els edils, els triumvirs epulons, els senadors els dies de festivals, els magistrats dels col·legis i els magistrats dels vicus quan celebraven jocs. No se sap del cert si hi tenien dret els tribuns de la plebs, els censors i els qüestors, encara que sembla que no la podien portar, segons es dedueix de Plutarc. Portar la toga pretexta era una distinció, i enterraven amb aquest vestit a tots els magistrats curuls i als dictadors, diu Titus Livi.
No tots els sacerdots la portaven, només el flamen dialis, els pontífex, els epulons, els àugurs i els germans Arvales. La toga praetexta pulla (negra i porpra) es portava a la celebració d'un funeral, i també per indicar alguna mena de situació privada dolenta, per exemple quan una persona era destituïda del seu càrrec, i en moments de tribulació pública, com una mena de manifestació popular..
La pretexta hauria estat adoptada dels etruscs per Tul·li Hostili, que la va convertir en la vestimenta reial i després va passar als alts magistrats de la república. També Hostili va introduir la toga picta, un mantell de porpra coberta amb brodats d'or. Plini el Vell esmenta la toga regia undulata (brodada amb línies ondulades) que va portar Servi Tul·li, que diu que es conservava al temple de la Fortuna.
Tant la toga pretexta com la toga pulla la va concedir Tarquini Prisc als nois joves (de 14 anys), quan a la guerra mataven un enemic amb les seves mans. Després es va estendre als joves fins a la toga viril la substituïa. Les noies portaven la toga pretexta fins al seu matrimoni.

## Referències

* 1 2 Smith, William (ed.). «Toga». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 20 març 2022].
* ↑ Plutarc. Αίτια Ρωμαϊκά - Quaestiones Romanae, 81, 283
* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita, XXXIV, 7, 2
# Teodòsia (muller de Lleó V)

Teodòsia, en grec antic Θεοδοσία, nascuda cap al 775 i morta després del 826, va ser una emperadriu, esposa de l'emperador romà d'Orient Lleó V l'Armeni. Era filla d'Arsaber, un patrici romà d'Orient. El nom i el rang del seu pare es coneixen gràcies a l'escriptor bizantí Josep Genesi i pels textos de Teòfanes continuat, un recull d'obres de diferents autors que van seguir les cròniques de Teòfanes el Confessor. Es desconeix el nom de la seva mare.

## Família

El seu pare, Arsaber, va iniciar una revolta contra l'emperador Nicèfor I l'any 808, però va fracassar. El nom del pare de Teodòsia confirma els orígens armenis de la seva família, encara que no es coneixen els noms dels seus avantpassats. Diversos genealogistes suggereixen que la família descendia dels Kamsarakan, una família noble armènia.

## Matrimoni

Teodòsia es va casar amb Lleó V l'Armeni, que era estrateg durant el regnat de l'emperador Nicèfor I. El seu suport a l'emperador contra la revolta de Bardanes el Turc va resultar decisiu per a aconseguir la victòria de Nicèfor. Lleó V va pujar al tron després de l'abdicació de Miquel I Rangabé l'any 813.
Teodòsia és l'única esposa de Lleó V que s'indica a les fonts primàries. Una interpretació dels textos de Teòfanes continuat suggereix que Lleó V s'havia casat una altra vegada amb una filla de Bardanes el Turc. Aquesta interpretació faria de Lleó un cunyat Tecla, una emperadriu romana d'Orient, primera esposa de Miquel el Tartamut.
Tant si era la primera com la segona esposa, Teodòsia era l'emperadriu quan Lleó V va ser assassinat al Nadal de l'any 820. Miquel el Tartamut va pujar al tron i va obligar Teodòsia i els fills de Lleó V a exiliar-se a Proti, una de les Illes dels Prínceps. El teòleg i historiador romà d'Orient Joan Zonaràs indica, que no els va obligar a prendre vots monàstics. Teodòsia i els seus fills van conservar part de les propietats personals de Lleó V, i els rèdits associats. Amb aquests ingressos, van poder continuar tenint una petita cort de servidors. El monjo bizantí Teodor Estudita hauria mantingut correspondència amb l'antiga emperadriu entre el 821 i la seva pròpia mort el 826.

## Fills

Tots els fills coneguts de Lleó V s'atribueixen tradicionalment a Teodòsia. L'escriptor bizantí Josep Genesi indica que van tenir quatre fills:
* Simbatios (Συμβάτιος), rebatejat com a Constantí, coemperador del 814 al 820. Va ser castrat i exiliat després de l'assassinat del seu pare.
* Basil, castrat i exiliat després de l'assassinat del seu pare. Hauria donat suport el 847 a l'elecció del patriarca Ignasi de Constantinoble.
* Gregori, castrat i exiliat després de l'assassinat del seu pare. També hauria donat suport a l'elecció del patriarca Ignasi de Constantinoble el 847.
* Teodosi, mort el 820. Va morir poc després de la seva castració.
Alguns historiadors i genealogistes mantenen l'existència d'una filla de Teodòsia i Lleó V i suggereixen que el seu nom era Anna.

## Referències

* ↑ Finlay, George. History of the Byzantine Empire. Edimburg: Blackwood, 1853, p. 105-118.
* ↑ Cawlwy, Charles. «Leon the Armenian» (en anglès). Medieval lands. [Consulta: 5-I-2020].
# Es Llobets

Es Llobets és una possessió situada a la Marina de Llucmajor, Mallorca.
Es Llobets està situada entre les possessions de Son Andreu, Son Perdiu, Son Rafeló, i Vernissa. El 1992 tenia 630 quarterades. En temps de la conquesta de Mallorca era anomenada Aquarx Alquibir, que fou l'alqueria matriu de les possessions de Son Bieló, Son Reiners, Sa Guitarreta, Son Perdiu i Son Rafeló. El 1375, pertanyia a Antoni Llobet, del qual prengué el nom. Es dedicava a la ramaderia. Té cases.

## Construccions

Les cases de la possessió són de caràcter senyorial que han sofert grans transformacions des dels seus orígens, perdent així el seu caràcter rústic i antic; l'aspecte actual de la casa és fruit de reformes del segle xix i d'una remodelació de 1999. Totes les dependències ara tenen una funció diferent de la que tenien antigament. La construcció integra una sèrie de bucs adossats en forma de L: l'habitatge dels amos, l'habitatge dels senyors, la capella i la torre de defensa. La capella està integrada dins l'habitatge dels senyors i la torre s'ubica entre l'habitatge dels senyors i el dels amos. Tots els bucs presenten voravia empedrada, feta amb la darrera reforma, i una pèrgola de ferro que cobreix la planta baixa. Hi ha un rellotge de sol a la façana lateral de la casa dels senyors de 1781.

### Torre de defensa

La torre de defensa és de planta quadrangular amb quatre plantes, l'última de les quals era un terrat. Té el parament de paredat en verd i voltes de carreus de marès. El 1999 s'executaren obres de reforma que destruïren bona part dels elements interiors: A la primera planta es llevà la volta de canó que cobria la planta baixa, el terra actual de la primera planta es limita en el replà en forma de L de l'escala mixta. El sostre antic també desaparegué. Hi ha quatre portals: un antic, els altres tres, oberts a les darreres obres. En el mur de llebeig es conserva una gran finestra amb esplandit. A la segona planta s'obriren dos portals: un al mur de xaloc i un altre en el mur de gregal, damunt del qual es veuen les restes d'un finestró condemnat antigament. Es conserva una finestra antiga i la volta, a la banda de ponent, de la qual resta l'antic forat de pas en el terrat.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 7. Palma: Promomallorca, p. 398. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ de Luna, J; i col «Arquitectura de Fora Vila Tom II» (pdf). Catàleg de béns immobles [Llucmajor], 2000, pàg. 29. Arxivat de l'original el 2 de gener 2014 [Consulta: 9 gener 2013]. Arxivat 2 de gener 2014 a Wayback Machine.
* ↑ de Luna, J; i col «Arquitectura Militar» (pdf). Catàleg de béns immobles [Llucmajor], 2000, pàg. 4. Arxivat de l'original el 8 de gener 2014 [Consulta: 9 gener 2013]. Arxivat 8 de gener 2014 a Wayback Machine.