OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francisco Regalado Rodríguez

Francisco Regalado Rodríguez (1 de maig de 1881-30 de desembre de 1958) va ser un militar espanyol que va participar en la revolta militar del 18 de juliol de 1936 contra la II República que va conduir a la Guerra Civil espanyola. Després de la guerra, va ser nomenat ministre de Marina per Franco en 1945.

## Biografia

La seva formació es va especialitzar en el comandament de submarins, on va arribar a ser tota una autoritat. En 1922 va participar, com comandant del submarí B-1 en l'evacuació de la població civil del penyal Vélez de la Gomera, durant la Guerra del Rif. De 1928 a 1930, com capità de corbeta, fou el primer comandant al comandament del submarí Isaac Peral (C-1). En esclatar la Guerra Civil es va incorporar al bàndol revoltat, transcorrent la seva activitat entorn del conflicte marítim. A la finalització de la guerra, va ser nomenat almirall.
Va ser nomenat per Franco ministre de Marina en 1945, en substitució de Salvador Moreno Fernández. Va ostentar el càrrec fins a 1951, en què Moreno Fernández va tornar a fer-se càrrec del ministeri. Després va ser nomenat Comandant General de la Flota, fins a 1952.

## Imputat per crims contra la humanitat i detenció il·legal

En 2008, va ser un dels trenta-cinc alts càrrecs del franquisme imputats per l'Audiència Nacional en el sumari instruït per Baltasar Garzón pels presumptes delictes de detenció il·legal i crims contra la humanitat que suposadament haurien estat comesos durant la Guerra civil espanyola i els primers anys del règim de Franco. El jutge va declarar extingida la responsabilitat criminal de Regalado quan va rebre constància fefaent de la seva defunció, esdevinguda més de seixanta anys abans. La instrucció de la causa va ser tan polèmica que Garzón va arribar a ser acusat de prevaricació, jutjat i absolt pel Tribunal Suprem.

## Referències

* ↑ Obituari a La Vanguardia
* ↑ Biografia a todoavante.es
* ↑ Text de l'acte de 16 d'octubre de 2008
* ↑ Document: Acte del jutge Garzón en què s'inhibeix d'investigar la causa del franquisme.
* ↑ El País: Garzón reparte la causa del franquismo.
* ↑ Yoldi, José; Julio M. Lázaro «El Supremo considera que Garzón erró, pero no prevaricó, y lo absuelve». El País, 27-02-2012 [Consulta: 7 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Jutjat Central d'Instrucció nº 5. Audiència Nacional (Madrid) Acte contra els líders del franquisme.
# Beaucamps-Ligny

Beaucamps-Ligny és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 912 habitants. Limita al nord-oest amb Radinghem-en-Weppes, al nord-est amb Escobecques, a l'oest amb Le Maisnil, a l'est amb Erquinghem-le-Sec, al sud-oest amb Fournes-en-Weppes, al sud amb Wavrin i al sud-est amb Santes.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 666 | 697 | 676 | 699 | 857 | 912 | 914 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1965-1989 | André Courtois |
| 1989-1995 | Jean-Marc Betchen |
| 1995- | Frédéric Motte |
# Melchior d'Hondecoeter

Melchior d'Hondecoeter (Utrecht, 1636 - Amsterdam, 3 d'abril de 1695), va ser un pintor neerlandès de gènere animalístic, especialista en ocells exòtics —se li va donar el sobrenom del Rafael dels ocells.
És el més conegut d'una família d'artistes procedent d'Anvers, que es va desplaçar als Països Baixos Holanda a causa de la seva religió protestant. El seu pare va ser Gijsbert d'Hondecoeter i el seu avi, Gillis d'Hondecoeter. Després d'estudiar amb el seu pare, mort el 1653, va tenir com a mestre a Jan Baptist Weenix, casat amb la germana del mort. Va treballar a La Haia, on es va fer membre del Gremi de Sant Lluc el 1659, i es va traslladar a Amsterdam el 1664. Va rebre l'encàrrec de decorar el Palau de Adolphe Visscher a Driemond amb més de cinquanta quadre d'aus. També va treballar per a Guillem III d'Anglaterra, en la menagerie del palau d'Het Lloo, i en els palaus de Bergisch Gladbach i Oraniestein. En l'última època de la seva vida, superat pels seus competidors, com Jan Weenix o Jan van Oolen, es va veure avocat gairebé a la pobresa.
Entre la seva obra es troben quadres com Retrat de tres nens en un paisatge amb caça en el primer pla, 1300 x 400 cm, 1670 c., Alte Pinakothek, Múnic, Naturalesa morta amb ocells, oli sobre llenç, 74,5 × 63,5 cm, Museu Nazionale, Danzica, 1670 c., Carniere amb gazza el seu un ceppo, conegut per la gazza in contemplazione, oli sobre llenç, 215 × 134 cm, 1768 c., Rijksmuseum, Pollaio, 1686, Niedersächsisches Landesmuseum, Hannover, o Aus de corral, oli sobre llenç, 182 x 105 cm, Musée Condé, Chantilly, entre d'altres.

## Referències

* ↑ Hahn, Daniel (2003). The Tower Menagerie. London: Simon & Schuster. ISBN 0-7432-2081-1
* 1 2 3 Enciclopèdia Larousse online
* 1 2 3 «Melchior de Hondecoeter». Encyclopædia Britannica. Encyclopædia Britannica, Inc.. [Consulta: 22 novembre 2015].
* ↑ «Melchior d'Hondecoeter (1636-1695)». Rijksmuseum. Arxivat de l'original el 22 de novembre 2015. [Consulta: 22 novembre 2015].
* ↑ «Melchior d' Hondecoeter». Rijksmuseum. [Consulta: 22 novembre 2015].

## Enllaços externs

Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba al domini públic:
* Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed.. Cambridge University Press, 1911.
# Francesca de Pinós-Fenollet i de Zurita-Peramola

Francesca de Pinós-Fenollet i de Zurita (morta vers el 1663), tercera comtessa de Vallfogona, segona comtessa de Guimerà i vescomtessa d'Évol (per herència del seu parent Gaspar Galcerán de Pinós de So i d'Aragó-Gurrea), vescomtessa de Canet i d'Illa, baronessa de Peramola, Milany i La Portella. Casada amb en segons noces amb Joan (III) Ferrandis d'Híxar i Fernández de Heredia, duc d'Híxar, els títols passaren a la seva descèndencia.

## Vegeu també

* Comtat de Guimerà
* Ducat d'Híxar
* Escut de Pinós

## Referències

* ↑ «Pinós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Nord veritable

El nord veritable és un terme de navegació es refereix a la direcció de Pol Nord en relació amb la posició del navegant. Aquest concepte va ser descobert i reportat pel xinés Shen Kuo al segle xi.
El nord veritable es compara amb el Nord magnètic i la xarxa nord (la direcció cap al nord al llarg de les línies d'una projecció cartogràfica).
La direcció del nord veritable està marcada en el cel per pol nord celeste. Per a la majoria dels casos pràctics, és la posició d'Alfa Ursae Minoris (Polaris). Però, a causa de la precessió de l'eix de la Terra, el nord veritable gira en una rotació que triga al voltant de 2500 anys en completar-se. El 2002, Polaris es trobava en la seva posició més propera al pol nord celeste. Fa 2000 anys en canvi l'estrella més propera al pol nord celeste era Alfa Draconis (Thuban).

## Vegeu també

* Pol Nord
* Pol Nord Magnètic
# Satri Segon

Satri Segon (en llatí Satrius Secundus) era un cavaller romà que va viure al segle i.
Era amic de Sejà i va acusar Cremuci Corde l'any 25. Però més tard va trair al seu amic i va donar informació a Tiberi sobre la conspiració que preparava Sejà. Segons Flavi Josep, la informació del complot la va revelar a Tiberi Antònia Menor, i s'ha conjecturat que com que Segon no tenia accés a l'emperador, va explicar els plans a Antònia perquè aquesta els transmetés a l'emperador.
Segon es va casar amb la famosa Albucil·la.

## Referències

* ↑ Secundus, Satrius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 764
# New Foot-Ball Club

El New Foot-Ball Club, creat amb el nom de Sociedad de Foot-ball, i sobretot conegut per la seva denominació primigènia de (Sociedad) Foot-ball Sky, va ser un club de futbol amb seu a Madrid, Espanya. Fundat a finals de l'any 1897, va ser reanomenat el 1902, i va desaparèixer l'any següent, davant la impossibilitat de continuar existint a causa de les diferències internes i marxes de jugadors fora del club.

## Història

El club de futbol —football en aquella època— va ser el degà de la capital espanyola amb l'única finalitat de la pràctica d'aquest esport, motiu pel qual se l'anomenava sovint com la Sociedad. Va ser fins a l'any 1900 l'únic club legalitzat per a la pràctica exclusiva d'esport a Madrid, coexistint amb l'Association Sportive Française. Anteriorment havien existit a la regió el Cricket y Football (Club) de Madrid i la Sociedad de Juegos al Aire Libre, que van ser les primeres societats esportives que van incloure la pràctica del futbol entre les seves activitats.
Fins que va desaparèixer, va ser un dels clubs més importants de la regió Centro de Madrid, i va arribar a disputar la Copa de la Coronació, competició que va donar origen al Campionat d'Espanya —actual competició de copa.

## Uniforme

La Sociedad vestia una brusa vermella amb pantalons blaus, segons les publicacions de l'època, moments abans de la desaparició.

## Palmarès

* Semifinalista de la Copa de la Coronació: (1902).

## Referències

* ↑ «Referencia a la fundación del Sky Football en 1897». Diario La Época. [Consulta: 26 agost 2014].
* ↑ «Nueva sede del Football Sky - New Football Club». Diario El Globo. [Consulta: 26 agost 2014].
* 1 2 «Referencia al New FC / Sky FC en la historia del Real Madrid Club de Fútbol». Diario El Mundo. [Consulta: 26 agost 2014].
* ↑ «Noticias de sociedad». Diari La Correspondencia de España, 04-01-1898, p. 1.
* ↑ «La Sociedad de Juegos al Aire Libre (1897)». CIHEFE - Cuadernos de Fútbol. [Consulta: 27 juny 2017].
* ↑ «Spain - Cup 1902». RSSSF. [Consulta: 24 abril 2016].
* ↑ «Concurso de Football (segundo día)». Diario El Liberal. [Consulta: 26 agost 2014].
# Diofisisme

El diofisisme afirma la doble naturalesa de Crist, divina i humana. També és conegut com a difisisme, que és més correcte des del punt de vista de la llengua grega. En els anys que van seguir al quart concili ecumènic, el Concili de Calcedònia de 451, algunes Esglésies orientals, anomenades "monofisites", no se sotmeten als decrets conciliars i, per tant, se separen de l'ortodòxia catòlica que professa la doble naturalesa de Crist.

## Referències

* ↑ Manolis Chatzidakis and Gerry Walters, "An Encaustic Icon of Christ at Sinai," The Art Bulletin 49, No. 3 (1967): 201
* ↑ "dyophysitism". Random House Webster's Unabridged Dictionary.
* ↑ «What are miaphysitism and dyophysitism?» (en anglès). GotQuestions.org. [Consulta: 10 febrer 2024].

## Vegeu també

* Monofisisme
# Dieta dels pobles de la tundra

Els pobles que tradicionalment han habitat el bioma de la tundra àrtica: Inuit, Txuktxis, samis i les altres ètnies, consumeixen aliments que cacen, pesquen i recullen localment. Algunes ètnies, però no pas totes, disposen dels ramats domesticats o semidomesticats de rens. La dieta està bàsicament centrada en la carn i el peix, incloent-hi morses, foques, belugues, os polar, petits fruits i altres vegetals. Segons Edmund Searles en el seu article "Alimentació i la formació d'una moderna identitat entre els Inuit", els inuit consumeixen aquest tipus de dieta basada en la carn perquè la consideren més adequada per mantenir el cos calent, fort, en bona forma física i és més saludable.

## Dieta tradicional

Necessitat de Vitamina C: Gran part dels hàbits alimentaris del pobles de l'extrem nord terrestre (que podien semblar insòlits als ull dels habitants d'altres biomes més temperats) estaven basats a ingerir una adequada quantitat d'aliments amb aquesta vitamina. Per això menjaven (almenys en part) la carn crua i seleccionaven per a ser consumits determinats vegetals de la tundra.
Els txuktxis han fet un ús extensiu de les plantes de la tundra i les recollien en grans quantitats però no han practicat l'agricultura. Pel que fa als inuits, l'ús de plantes varia i els que vivien més al nord pràcticament no les utilitzaven i en gran part només les ingerien quan les prenien en la forma (parcialment fermentada i predigerida) continguda en l'estómac (rumen) dels rens o els bous mequers. A l'altre extrem, les poblacions inuit al sud de Grenlàndia, Labrador, i oest i sud d'Alaska el consum de vegetals era habitual i important.
És notable que els primers exploradors europeus cercaven i consumien plantes àrtiques diferents a les preferides pels nadius. Per exemple per combatre l'escorbut els occidentals recollien la brassicàcia del gènere Cochlearia i com a petits fruits preferien Vaccinium vitis-idaea i Vaccinium uliginosum mentre que els aborígens ignoraven aquestes espècies i apreciaven els fruits del gènere Empetrum.
Entre els antics habitants de la tundra la preferència per determinades plantes no estava regida per la seva abundància, per exemple recullen els salzes nans que es troben d'una manera esparsa i en canvi resulta ser la planta més rica en vitamina C. En el cas del rizoma de Polygonum viviparum els Txuktxi el recullen immediatament després de la fosa de la neu i abans que la planta tregui noves fulles i això els representava un gran esforç

## Referències

* 1 2 Searles, Edmund. “Food and the Making of Modern Inuit Identities.” Food & Foodways: History & Culture of Human Nourishment 10 (2002): 55–78.
* ↑ Bennett, John, and Susan Rowley, eds. Uqalurait: An Oral History of Nunavut. Canada: McGill-Queen's Univ. Press, 2004.
* ↑ A E Porsild Arctic, 1953 Edible plants of the arctic
# Muktuk

El muktuk, mattak o mattaaq és un plat tradicional dels inuits, els txuktxis i altres pobles indígenes de l'Àrtida que es compon de la pell de les balenes i el greix adherit. Se sol consumir cru i té un alt contingut de retinol (vitamina A), vitamina C, vitamina E i àcids grassos omega 3. Tanmateix, la contaminació dels oceans i la bioacumulació de toxines en la cadena tròfica fan que també contingui nivells significatius de mercuri, cadmi, bifenils policlorats i altres contaminants que són perillosos per als éssers humans.

## Referències

* 1 2 Bailón-Trueba, 2016, p. 98, nota 9.
* ↑ «Chemical Compounds Found In Whale Blubber Are From Natural Sources, Not Industrial Contamination» (en anglès), 18 febrer 2005.

## Bibliografia

* Bailón-Trueba, F. «Els inuit. Caçadors del Gran Nord». Treballs de la Societat Catalana de Geografia, 82, 2016, pàg. 89–116. DOI: 10.2436/20.3002.01.111.
# R dels Bessons

R dels Bessons (R Geminorum) és un estel variable a la constel·lació dels Bessons. Massa allunyada perquè el satèl·lit Hipparcos poguera mesurar de forma fiable la seua paral·laxi, la seva distància al sistema solar s'estima entre 2.000 i 2.300 anys llum.
De tipus espectral S2,9e-S8,9e, R Geminorum és un estel de tipus S; aquestos són gegants vermells semblants als de tipus M, excepte que els òxids dominants al seu espectre són els formats per metalls del cinquè període de la taula periòdica, com zirconi o itri. Són estels considerablement lluminosos en les últimes fases de la seva evolució estel·lar. R Geminorum posseeix una lluminositat 5.500 vegades superior a la lluminositat solar —un altre estudi ofereix una lluminositat notablement major equivalent a 9.600 sols. Una altra característica d'aquesta classe d'estels és la pèrdua de massa estel·lar; en el cas de R Geminorum aquesta s'estima en ~ 4 × 10$^{-7}$ vegades la massa solar per any. La mesura del seu diàmetre angular durant una ocultació lunar, 4,90 ± 1,40 mil·lisegons d'arc, permet estimar el seu diàmetre real, sent aquest ~ 340 vegades més gran que el diàmetre solar; aquest valor, en dependre de la distància —que no és ben coneguda— i de l'error inherent a la pròpia mesura, té un caràcter només aproximat.
R Geminorum és una variable Mira la lluentor de la qual oscil·la entre magnitud +6,0 i +14,0 al llarg d'un període de 369,91 dies. En les variables Mira —l'arquetip de les quals és Mira (ο Ceti)— la inestabilitat prové de pulsacions en la superfície estel·lar, cosa que provoca canvis de color i lluentor. Algunes d'elles, entre les quals s'hi troba R Geminorum, mostren emissió màser de SiO.

## Referències

* ↑ «Spectral types of S and SC stars on the revised MK system». The Astrophysical Journal Supplement Series, 7-1980, pàg. 379–391. DOI: 10.1086/190673.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 3 4 5 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
* ↑ «R Geminorum - Variable Star of Mira Cet type» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 8 gener 2021].
* 1 2 3 4 Guandalini, R. «Infrared photometry and evolution of mass-losing AGB stars. III. Mass loss rates of MS and S stars». Astronomy and Astrophysics, 513, 2010. A4.
* 1 2 3 4 Ramstedt, S.; Schöier, F. L.; Olofsson, H.; Lundgren, A. A. «Mass-loss properties of S-stars on the AGB». Astronomy and Astrophysics, 454, 2, 2006. pp. L103-L106.
* ↑ Richichi, A.; Percheron, I.; Khristoforova, M. «CHARM2: An updated Catalog of High Angular Resolution Measurements». Astronomy and Astrophysics, 431, 4, 2005. pp. 773-777 (Taula consultada en CDS).
* ↑ R Geminorum (General Catalogue of Variable Stars)
# Ramon Sans

Ramon Sans (s. XVII - segle xviii). Advocat i conseller de Barcelona va ser el 1713, junt al conseller en Cap Rafael Casanova, un dels principals dirigents de la Guerra dels catalans (1713-1714), la darrera campanya militar de la Guerra de Successió Espanyola a Catalunya.
Partidari de l'arxiduc Carles d'Àustria el novembre del 1713 fou un dels ciutadans extrets per exercir la magistratura anual de conseller tercer de Barcelona, junt amb el també advocat Rafael Casanova i Comes —conseller en Cap—, el mercader Salvador Feliu de la Penya —conseller segon—, el parent del conseller en Cap sortint Emanuel Flix i mercader Francesc Anton Vidal —conseller quart—, el cunyat del primer ministre de Carles d'Àustria Ramon de Vilana Perlas i notari Josep Llaurador i Satorre —conseller quint—, i el guanter Jeroni Ferrer —conseller sisè. Després de la guerra va continuar vivint a Barcelona i el 1716 residia en una casa pròpia al carrer de la Portaferrissa amb la dona, tres fills, una filla, un parent, dues criades i un criat. Fou inclòs en la llista dels 1.100 «jefes y caudillos de la rebelión» i els seus béns li foren embargats per la Hisenda Reial borbònica fins al 1725.

## Referències

* ↑ Garcia Espuche, Albert. Una societat assetjada. Barcelona 1713-1714. Empúries, 2014, p. 804,875. ISBN 9788471401816.

## Bibliografia

* Lorente Gasca, María José. Análisis de la Universidad de Barcelona a través de los libros de Ordenanzas y Deliberaciones Municipales, libros de Grado y libros de Protocolos Notariales: 1532 hasta 1686. Disponible a:Catàleg de les biblioteques de la UAB
# Lauge Koch

Lauge Koch (Kalundborg, 5 de juliol de 1892 – Copenhaguen, 5 de juny de 1964) va ser un geòleg i explorador danès.
El 1913, Koch va acompanyar l'explorador i meteoròleg Alfred Wegener a una de les seves expedicions a Groenlàndia. També va acompanyar a Knud Rasmussen en el seu viatge a Thule entre 1916 i 1918, servint com geòleg i ocasionalment com cartògraf.
A causa dels seus èxits científics, Koch va rebre doctorats honoraris per part de la Universitat de Basilea i la Universitat McGill.
Un mineral, la kochita, rep el nom en honor seu.

## Referències

* ↑ «Kochite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 juliol 2019].

## Enllaços externs

* Lauge Koch (1892-1964) Arxivat 2013-05-24 a Wayback Machine. The Arctic Institute of North America, desembre de 1964, pp. 290-292 (anglès)
# Rosa Segura Serra

Rosa Segura Serra (Barcelona, 2 d'octubre de 1925 - Barcelona, 17 de gener de 2021) era una escriptora i administrativa barcelonina, coneguda per haver treballat com a secretària de Buïgas, Estivill y Viña, S. L. en la redacció del TBO entre 1956 i 1983, a més de redactora de continguts per a la revista i guionista. Segura contà la seua experiència en l'autobiografia Ediciones TBO, ¿dígame? Memorias secretas de una secretaria.
Segura treballà per a Ediciones TBO en dos etapes separades: la primera, del 1956 al 1960, com a secretària a l'oficina de l'empresa, fins que canvià a un treball més ben remunerat; la segona, del 1975 al 1983, després de trobar-se per casualitat un dels fundadors, com a redactora de la secció de correu i guionista ocasional de La família Ulisses, amb Josep Maria Blanco com a dibuixant.
En el llibre, autopublicat amb el 2006 sota el segell d'Ediciones Marré, Segura relata tot d'anècdotes internes de la capçalera, com l'origen del nom en relació al títol d'una sarsuela, i fa breus semblances de molts dels creadors que hi treballaren, com Benejam, Josep Coll, Albert Mestre Moragas, Opisso, Ramon Sabatés o, en la darrera etapa, Tha, T.P. Bigart, Esegé o Paco Mir —el qual prologà la segona edició, publicada el 2014 per Diminuta Editorial.
Segons que relata en l'obra, la troballa de l'origen del títol el 2012 va ser casual, ja que Segura investigava la mort d'un oncle en un naufragi del 1985 i contactà amb un expert en història naval que, com ella, era afeccionat al gènere musical de la sarsuela, el qual li envià una llista d'obres amb la mar com a tema, entre les quals hi havia una revista lírica intitulada T. B. O.. Fins llavors s'havia especulat que l'acrònim feia referència a Bartolomé Bauzá, la muller del qual era Emília Estivill, sòcia fundadora de l'entitat junt amb Joaquim Buïgas i Garriga i Emilio Viña, però el fill de Bauzá ho atribuí a l'impressor Joaquín Arques, el qual també havia sigut autor de sarsueles.

## Referències

* ↑ Manuel Barrero. «Rosa Segura Serra» (en castellà). Tebeosfera, 2014. [Consulta: 12 maig 2022].
* ↑ por José Rafael Martínez Pina. «Ediciones TBO, ¿dígame?» (en castellà). El mar de tinta, 06-07-2014. [Consulta: 13 maig 2022].
* ↑ Anna Abella. «La trastienda del 'TBO'» (en castellà). El Periódico, 26-04-2014. [Consulta: 13 maig 2022].

## Enllaços externs

* Cabaret Elèctric Rosa Segura, la secretària del TBO ens explica els secrets de la revista
* La Memòria dels Dibuixants Rosa Segura
# Helen Thayer

Helen Thayer (Whangarei, 12 de novembre de 1927) és una exploradora d'origen neozelandès.
Als 50 anys va convertir-se en la primera dona en fer una expedició en solitari al Pol nord magnètic amb l'únic ajut d'un husky siberià. També va completar una expedició a peu de més de 2500 kilòmetres a través del Desert del Gobi, i altres expedicions similars al Desert del Sahara, el Desert de Sonora i la Vall de la Mort.
Durant anys va ser atleta professional en diversos esports. Mentre vivia a Guatemala va representar aquest país en llançament de disc als Jocs Centreamericans i del Carib i durant els anys 70 va ser campiona americana de luge.
Juntament amb el seu marit Bill, va viure un any sencer a la regió canadenca de Yukon, prop d'una colònia de llops, per observar-ne el seu comportament.
El 2009 va ser condecorada per la National Geographic Society i la Casa Blanca com una de les exploradores més importants del segle xx.

## Obres

* Polar Dream: The First Solo Expedition by a Woman and Her Dog to the Magnetic North Pole
* Walking the Gobi: A 1600 Mile Trek Across a Desert of Hope and Despair
* Three Among the Wolves: A Couple and their Dog Live a Year with Wolves2 in the Wild

## Referències

* 1 2 3 4 «Thayer, Helen (b. 1937), Sportswoman, Explorer - HistoryLink.org». [Consulta: 17 juny 2017].