OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pau de Ravenna

Pau (en llatí Paulus) fou exarca de Ravenna del 726 al 727.
El 727 l'exarcat es va revoltar en contra de la imposició per part de l'emperador Lleó III Isàuric de la iconoclàstia. Es va formar una aliança entre els longobards, el Papa i algunes ciutats italianes, com la mateixa Ravenna i el Ducat de la Pentàpolis contra l'Imperi Romà d'Orient. Van enderrocar els oficials que es mantenien fidels a l'exarca, però Pau va agrupar els que es van mantenir fidels i va intentar restablir l'ordre, i va morir assassinat. Els exèrcits van estar discutint si havien de nomenar un nou emperador i marxar contra Constantinoble, i van demanar consell al Papa Gregori II, que els va desaconsellar atacar l'emperador. Llavors Lleó III va enviar a Eutiqui per reprendre el control, i va succeir a Pau.
L'historiador John Julius Norwich considerava que el primer dux de Venècia, Pauluci Anafest, era en realitat aquest Pau de Ravenna.

## Referències

* ↑ Richards, Jeffrey. The popes and the papacy in the early Middle Ages, 476-752. Londres; Boston: Routledge & Kegan Paul, 1979, p. 220. ISBN 9780710000989.
* ↑ Norwich, John Julius. A history of Venice. Londres: Penguin, 2003, p. 13. ISBN 9780141013831.
# Pedres de Stora Hammars

Les pedres de Stora Hammars són quatre pedres pintades de l'era dels vikings, que varen ser trobades a Stora Hammars, a la parròquia de Lärbro, a Gotland, Suècia.

## Descripció

Les quatre pedres presenten una forma fàl·lica, amb imatges pintades sobre la mort, mitologia i tradicions nòrdiques. Les combinacions d'aquest tipus de pintura amb aquesta simbologia eròtica no són rares, se'n troben en altres runes i esteles pintades de Gotland. Les imatges de les pedres Stora Hammars II i IV estan molt deteriorades i no es poden desxifrar.

### Stora Hammars I

La pedra mostra sis panells amb un fons mitològic, religiós i marcial, representant una dona entre dos homes, una escena de sacrifici amb un valknut sobre l'altar, una dona entre guerrers armats o una batalla. La presència de dones en dos dels panells ha estat interpretada com la il·lustració de la llegenda de Hildr. La pedra inclou una imatge d'un guerrer penjat d'un arbre amb un valknut, considerat símbol del culte a Odin, validant els informes en referència als sacrificis humans en el paganisme nòrdic.

### Stora Hammars III

La imatge de la pedra Stora Hammars III té quatre panells, l'inferior mostra un vaixell amb guerrers. Un dels panells s'ha interpretat com a Odin en forma d'àguila sostenint el licor de la poesia, com descriu la secció 6 del segon capítol de l'Edda prosaica Skáldskaparmál. Gunnlöð i Suttungr es troben a la dreta de l'àguila. En un altre panell apareix un genet a cavall i una dona que el saluda, vestida amb un sobrevestit curt, que ha estat interpretada com la figura d'una valquíria.

## Referències

* ↑ Sundqvist, Olof. Das Frühmittelalterliche Königtum: Ideelle und Religiöse Grundlagen. Walter de Gruyter, 2005, p. 111–112. ISBN 3-11-018886-4. «Aspects of Rulership Ideology in Early Scandinavia - With Particular References to the Skaldic Poem Ynglingatal»
* 1 2 Jesch, Judith. Women in the Viking Age. Boydell & Brewer, 1991, p. 128–130. ISBN 978-0-85115-360-5.
* ↑ Patton, Kimberley Christine. Religion of the Gods: Ritual, Paradox, and Reflexivity. Oxford University Press, 2009, p. 224–225, 430 note 70. ISBN 978-0-19-509106-9.
* ↑ Davidson, Hilda Roderick Ellis. The Lost Beliefs of Northern Europe. Routledge, 1993, p. 72–73. ISBN 0-415-04936-9.
* ↑ «CyberSamurai Encyclopedia of Norse Mythology: Prose Edda - Skáldskaparmál». Arxivat de l'original el 2008-02-19. [Consulta: 28 gener 2018].
* ↑ Thunem, Hilde. «Viking Women: Underdress». [Consulta: 21 agost 2010].
* ↑ Lundin, Andreas. Old Norse Religion in Long-Term Perspectives: Origins, Changes, and Interactions. Nordic Academic Press, 2006, p. 370–376. ISBN 91-89116-81-X. «The Advent of the Esteemed Horseman-Sovereign»
# Pondicherry

Pondicherry (tàmil புதுச்சேரி, telugu పుదుచ్చేరి, malaiàlam പോത്തുച്ചേരി) és un territori de la Unió Índia situat a la costa de Chōlamandala, uns 160 km al sud de Madràs habitat sobretot per tàmils. Té conreus d'arròs i oleaginoses i indústria cotonera. Comprèn els antics enclavaments francesos de Mahe, Karikal, Pondicherry (ciutat) i Yanam. Les llengües més parlades són el tàmil (89,2%) a Pondicherry i Karikal, el malaiàlam (4,8%) a Mahé i el telugu (4,3%) a Yanam.

## Referències

* ↑ «Pondicherry». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 3 setembre 2023].
* ↑ More, J. B. P.. Towards Freedom in Pondicherry: Society, Economy and Politics under French Rule (1816-1962) (en anglès). Taylor & Francis, 2022-10-06. ISBN 978-1-000-78245-5.
* ↑ More, J. B. P.. Pondicherry, Tamil Nadu and South India under French Rule: From François Martin to Dupleix 1674-1754 (en anglès). Routledge, 2020-11-01. ISBN 978-1-000-26372-5.
* ↑ Gupta, K. R. Gupta & Amita. Concise Encyclopaedia of India (en anglès). Atlantic Publishers & Dist, 2006, p. 1223. ISBN 978-81-269-0639-0.

## Enllaços externs

* Pàgina del govern de Pondicherry Arxivat 2008-04-09 a Wayback Machine.
* Lluita per la llibertat a Pondicherry
# Porta Caelimontana

La Porta Caelimontana o Celimontana era una porta de la Muralla Serviana que s'obria en direcció al turó Celi (Caelius Mons).
D'aquesta porta sortia la via Caelimontana. A finals del segle xix i a principis del segle xx es van descobrir diverses tombes al llarg d'aquesta via, però algunes d'elles han desaparegut.
La porta va ser reconstruïda durant el principat d'August. Segons una inscripció, l'Arc de Dolabel·la es va construir a la zona l'any 10, durant el consolat de Publi Corneli Dolabel·la i Gai Juni Silà, però hi ha desacord sobre si aquest arc es va fer per reconstruir la Porta Caelimontana. L'arc es va incorporar més tard a l'estructura de suport d'un ramal de l'aqüeducte d'Anio Novus, construït durant el regnat de Neró. Se suposa que ho va fer durant el programa de reconstrucció de Roma després del Gran incendi de l'any 64.
Durant el Renaixement, per passar per la Porta Caelimontana s'havia de pagar un portatge.

## Referències

* ↑ Richardson, Lawrence. A New Topographical Dictionary of Ancient Rome. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1992, p. 304-305.
* ↑ Toynbee, Jocelyn M. C. Death and Burial in the Roman World. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1971, p. 117.
* ↑ Marshall, Eireann. Death and Disease in the Ancient City. Londres: Routledge, 2000, p. 87. ISBN 9780203262887.
* ↑ Smith, William (ed.). «Roma». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 11 octubre 2022].
* ↑ Aicher, Peter J. Guide to the Aqueducts of Ancient Rome. Wauconda, Ill.: Bolchazy-Carducci Publishers, 1995, p. 67. ISBN 9780865162716.
* ↑ Lessing, Gotthold Ephraim. Lessing's Laokoon. Oxford: Claredon Press, 1878, p. XII.
# Ptolemeu Memfita

Ptolemeu Memfita (en grec antic: Πτολεμαῖος Μεμφίτης) era fill de Ptolemeu VIII Evèrgeta II i de sa germana Cleòpatra II. Potser va arribar a ser rei d'Egipte entre els anys 131 aC i 130 aC.
Els dos germans es van casar el 144 aC, i probablement Ptolemeu Memfita va néixer l'any 142 aC, perquè després d'aquest any les relacions entre els dos germans van ser inexistents, ja que Ptolemeu es va aparellar amb la seva neboda Cleòpatra III, filla de Cleòpatra II.
L'any 131 aC va esclatar una revolta a Alexandria dirigida pel general Màrsies i el tumult es va estendre ràpidament. La multitud va incendiar el palau. L'Evèrgeta va sortir per una porta secreta i es va escapar cap a Xipre. Cleòpatra II va enviar a la seva neboda Cleòpatra III amb els seus fills cap a Xipre, i va fer marxar Ptolemeu Memfita a la Cirenaica per seguretat, mentre es proclamava reina d'Egipte. Ptolemeu VIII va convèncer el jove perquè es reunís amb ell a Xipre i allí va aconseguir que el reconegués com l'únic governant legítim juntament amb Cleòpatra III. El seu pare va veure que per poder acabar amb les pretensions de Cleòpatra II havia de matar Ptolemeu Memfita, i va ser assassinat l'any 130 aC. Diodor de Sicília diu que Ptolemeu VIII va fer desmembrar el cos del seu fill i el va enviar en una cistella a la seva mare a Alexandria. Aquest episodi l'expliquen molts historiadors antics per mostrar la crueltat de Ptolemeu VIII.

## Referències

* 1 2 Whitehorne, John. Cleopatras. Londres: Routledge, 2001, p. 109-113, 117-118. ISBN 9780415261326.
* ↑ Diodor de Sicília. Biblioteca històrica, XXXIV, 14
# Renzo Morigi

Renzo Morigi (italià: Lorenzo Morigi) (Ravenna, 28 de febrer de 1895 - Bolonya, 13 d'abril de 1962) va ser un tirador italià que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Los Angeles, on guanyà la medalla d'or en la prova de pistola lliure, 25 metres del programa de tir.
Durant la Primera Guerra Mundial va servir a l'exèrcit italià i el 1921 es va unir al Partit Nacional Feixista. Va liderar les accions de les Camises negres a la regió de l'Emilia.

## Referències

* ↑ «Renzo Morigi Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2020-04-18. [Consulta: 5 març 2019].
* 1 2 Lasswell, Harold Dwight. The Analysis of Political Behavior: An Empirical Approach. Great Britain: Routledge, 1948, p. 167. ISBN 9780415175371.
# Resolució 673 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 673 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat el 24 d'octubre de 1990 després de reafirmar la Resolució 672 (1990), el Consell va lamentar la negativa d'Israel a rebre la missió del Secretari General de les Nacions Unides a la regió.
Els membres de la missió, autoritzats sota la Resolució 672 (1990) a visitar la regió del Mont del Temple, se'ls va impedir de visitar l'àrea després que Israel va dir que era una interferència en els assumptes interns. El Secretari General Javier Pérez de Cuéllar més tard va decidir publicar el seu informe sense enviar la missió, que va ser revisada a la Resolució 681.
El Consell va instar Israel a reconsiderar la seva decisió i permetre que la missió visités l'àrea de les revoltes al Mont del Temple de 1990, que van causar pèrdua de vides i danys a la propietat.
La resolució 673 va ser presentada a la reunió per part de Colòmbia, Cuba, Malàisia i Iemen, que consistia en un debat acalorat i que Sudan, recolzat per diversos països no alineats, va exigir mesures fortes contra Israel, inclòs el Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides. Israel va rebutjar-ho, argumentant que la Resolució 272 (1967) i la situació relativa als palestins no era comparable a la de la invasió de Kuwait per part d'Iraq.

## Referències

* ↑ Eur. The Middle East and North Africa 2003. 49. Routledge, 2002, p. 40. ISBN 978-1-85743-132-2.
* ↑ Division for Palestinian Rights (DPR), The question of Palestine 1979-1990 Arxivat 2018-11-26 a Wayback Machine., Chapter II, section E. The intifadah and the need to ensure the protection of the Palestinians living under Israeli occupation. 31 July 1991.
* ↑ Human Rights Watch. World Report 1990 – An Annual Review of Developments and the Bush Administration's Policy on Human Rights Worldwide January 1991. Human Rights Watch, 1991, p. 480.
* ↑ Dedring, Juergen. The United Nations Security Council in the 1990s: resurgence and renewal. SUNY Press, 2008, p. 44. ISBN 978-0-7914-7543-0.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 601 a la 700 (1987 - 1991)
* Primera Intifada

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Resolució 677 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides

La Resolució 677 del Consell de Seguretat de les Nacions Unides, adoptada per unanimitat el 28 de novembre de 1990 després de recordar resolucions 660 (1990), 662 (1990) i 674 (1990), el Consell va condemnar els intents d'Iraq d'alterar la informació demogràfica de Kuwait i les restriccions de moviment dels seus ciutadans.
Actuant sota el Capítol VII de la Carta de les Nacions Unides, el Consell també va condemnar els intents de l'Iraq de destruir els registres civils mantinguts pel Govern de Kuwait. Per tant, la resolució va ordenar al secretari general Javier Pérez de Cuéllar que es prengués la custòdia d'un registre de població de Kuwait que hagi estat certificat pel "Govern legítim de Kuwait" i que cobreixi el registre de població fins l'1 d'agost de 1990. També va demanar al Secretari General i al govern kuwaitià que estableixin un conjunt de normes i reglaments que regulen l'accés al registre.
La resolució va ser adoptada en previsió de la desaparició de kuwaitians o l'afluència de no kuwaitians a conseqüència de la política iraquiana al país ocupat.

## Referències

* ↑ Sklaire, Michael «The Security Council Blockade of Iraq: Conflicting Obligations Under the United Nations Charter and the Fourth Geneva Convention». American University Journal of International Law and Policy, 6, 4, 1991. Arxivat de l'original el 2011-07-25 [Consulta: 25 octubre 2017]. Arxivat 2011-07-25 a Wayback Machine.
* ↑ Matthews, Ken. The Gulf Conflict and international relations. Routledge, 1993, p. 311. ISBN 978-0-415-07519-0.

## Vegeu també

* Llista de resolucions del Consell de Seguretat de les Nacions Unides 601 a la 700 (1987 - 1991)
* Guerra del Golf
* invasió de Kuwait

## Enllaços externs

* PDF Text de la Resolució a UN.org
# Museu de la Capital

El Museu de la Capital (en xinès: 首都博物馆) és una galeria d'art situada a Pequín, la Xina. Va obrir el 1981 i es va traslladar a l'edifici actual el 2006 dissenyat pels arquitectes Jean-Marie Duthilleul y Cui Kai. Amb una superfície de 63 000 m², el 2009, era el museu més gran de la història sobre l'art xinès del país.
Alberga una gran col·lecció de porcellana, objectes de bronze, cal·ligrafia, pintura, jade, escultura, i estàtues budistes de la Xina imperial i altres cultures asiàtiques.
Part de les col·leccions del museu estaven allotjades en el Temple de Confuci de Pequín, al carrer Guozijian.

## Descripció

El Museu de la Capital de Pequín conté en la seva col·lecció més de 200 000 relíquies culturals, de les quals solament una petita fracció està exposada.
El Museu es va crear el 1981 amb una col·lecció d'uns 83 000 objectes. Encara que el museu no assoleix els visitants rebuts per altres museus de la ciutat, com el Museu del Palau a la Ciutat Prohibida, el Museu Nacional de la Xina, i el Museu Nacional d'Art de la Xina; s'ha convertit en una de les principals institucions culturals de la ciutat.

## Arquitectura

La gran coberta de l'actual edifici del Museu de la Capital i el gradient a la plaça d'accés té influències de l'arquitectura tradicional xinesa. El mur exterior de pedra pretén simbolitzar les muralles i torres de l'antiga Xina. Una peça de danbi -una enorme pedra tallada amb imatges de dracs, fènix i objectes imperials- està incrustada a terra davant de la porta nord del museu, mentre que a la recepció es troba un arc decoratiu de la Dinastia Ming, que mostra el "eix central pla" característic de l'arquitectura xinesa.
La «Sala d'Exposicions de Bronze», que té forma ovalada, pretén simbolitzar el desenterrament d'objectes antics mitjançant el seu disseny inclinat que s'estén des del terra fins a l'exterior del museu.

## Col·lecció

Un gran percentatge significatiu de la col·lecció d'art del museu prové d'objectes desenterrats a excavacions efectuades a la ciutat de Pequín.

### Galeria
## Vegeu també

* Museu Nacional de la Xina

## Referències

* ↑ Lauwaert, 2009, p. contra portada.
* 1 2 3 «Capital Museum» (en angés). Arxivat de l'original el 2011-01-07. [Consulta: 7 novembre 2016].
* 1 2 3 4 5 «Capital Museum Xina» (en anglés). Arxivat de l'original el 2013-10-23. [Consulta: 7 novembre 2016].

## Bibliografia

* Lauwaert, Françoise. Les trois rêves du mandarin (en francés). Brussel·les: Fonds Mercator, 2009. ISBN 978-90-6153-896-7.

## Enllaços externs

* Video dels arquitectes sobre el Museu de la Capital
# Carlos Testor Pascual

Carlos Testor Pascual (València 1850 - 1926) fou un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era germà de l'advocat Pasqual Testor i Pascual, estudià amb els escolapis de València es llicencià en dret a la Universitat de València el 1870. Després treballà com a advocat de l'Audipencia i fou secretari de l'Acadèmia de Jurisprudència i Legislació de València el 1872-1878. El 1872, endemés, es va incorporar a la Tertúlia Progressista, però l'abandonà quan es va proclamar la Primera República Espanyola. Aleshores es va afiliar al Partit Constitucional i va mantenir bones relacions amb Gonzalo Julián Martín, secretari de la Diputació de València, qui el nomenà oficial primer de la secretaria. Quan es produí la Restauració borbònica va afiliar-se al Partit Liberal de la mà de Práxedes Mateo Sagasta i Trinitario Ruiz Capdepón.
Es guanyà un important prestigi com a advocat, cosa que li va permetre ser escolli regidor de l'ajuntament de València el 1876 i membre del Comitè Constitucional fins al 1879. Després fundà les societats literàries El Recreo Literario i La Antorcha, que el 1879 convertirien en l'Ateneu Mercantil de València, del que en serà secretari. Després d'intentar ser elegit diputat infructuosament pel districte d'Enguera a les eleccions de 1876 i 1879, fou elegit diputat pels districtes d'Enguera i Torrent a les eleccions de 1881, 1886, 1893, 1898, 1899, 1901, 1903, 1905 i 1907. També fou escollit senador el 1910, 1914 i 1916.
Entre altres càrrecs, fou director general d'Agricultura, Indústria i Comerç el 1888-1890 i director general de presons, director reial d'assegurances i subsecretari de gràcia i justícia el 1922. Va rebre la Gran Creu d'Isabel la Catòlica.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.543. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Plattekill

Plattekill és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 1.050 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Plattekill tenia 1.050 habitants, 346 habitatges, i 263 famílies. La densitat de població era de 154,7 habitants per km².
Dels 346 habitatges en un 43,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 47,7% hi vivien parelles casades, en un 21,4% dones solteres, i en un 23,7% no eren unitats familiars. En el 19,4% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 3,03 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,36.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 33,3% tenia menys de 18 anys, un 6,7% entre 18 i 24, un 29% entre 25 i 44, un 21% de 45 a 60 i un 10% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 89,2 homes.
La renda mediana per habitatge era de 40.769 $ i la renda mediana per família de 41.429 $. Els homes tenien una renda mediana de 38.250 $ mentre que les dones 33.036 $. La renda per capita de la població era de 15.497 $. Entorn del 8,5% de les famílies i l'11,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Plattekill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Plattekill». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Carlos Ignacio Martínez de Campos y Serrano

Carlos Ignacio Martínez de Campos y Serrano (París, 1887 - Madrid, 20 de maig de 1975) fou un militar i historiador espanyol, duc de la Torre i comte de Llovera acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Era fill de José Martínez de Campos y Martín de Molina i de María de la Concepción Serrano y Domínguez y Domínguez Borrell, filla de Francisco Serrano Domínguez. Estudia batxillerat a Madrid i el 1903 ingressà a l'Acadèmia d'Artilleria de Segòvia, on hi assolí el grau de tinent el 1908. Va participar en la Guerra de Melilla i el 1918 es va diplomar en Estat Major. Després de fer d'agregat militar a la Xina i Japó va tornar el 1921 per lluitar a la Guerra del Rif. El 1923 fou enviat novament com a agregat militar a Roma, Sofia, Atenes i Ankara.
En la guerra civil espanyola fou cap d'artilleria de les Brigades i de l'Exèrcit del Nord, i va intervenir a la batalla de Terol, a la batalla de l'Ebre i a l'ofensiva sobre Catalunya. El 1940 fou ascendit a general de brigada i nomenat cap de l'Estat Major Central. De 1942 a 1945 fou professor d'estudis estratègics de l'Escola Politècnica Superior de l'Exèrcit, de 1946 a 1959 fou Governador militar del Campo de Gibraltar i de 1950 a 1953 Capità General de les Illes Canàries. L'octubre de 1957 va passar a la reserva. Fou preceptor de l'aleshores príncep Joan Carles.
El 1950 va ingressar com a acadèmic a la Reial Acadèmia de la Llengua i el 1963 a la Reial Acadèmia de la Història. També fou president honorífic de la Reial Societat Geogràfica d'Espanya i vocal del Patronat Juan de la Cierva del CSIC. Va morir d'una insuficiència respiratòria a l'Hospital de l'Aire de Madrid el 20 de maig de 1975.

## Obres

* Tratado de equitación (1912)
* La zona francesa de Marruecos (1918)
* Historia militar del Japón (1920)
* Las fuerzas militares del Japón (1922)
* Arte militar aéreo (1925)
* Ayer: 1892-1931 (1946)
* España Bélica: El Siglo XIX (1961)
* España bélica: el siglo XVI (1966)
* España bélica: El siglo XVII (1968)

## Referències

* ↑ Carlos Ignacio Martínez de Campos y Serrano a geni.com
* ↑ Ha fallecido el duque de la Torre, ABC, 21 de maig de 1975
* ↑ Descendencia del duque de la Torre
* ↑ Fitxa al web de la RAH

## Biografia

* Biografia a les publicacions del Ministeri de Defensa
# Carlos Veiga

Carlos Alberto Wahnon de Carvalho Veiga (pronunciació portuguesa: [ˈkaɾluz alˈbɛɾtu waˈnõ dɨ kɐɾˈvaʎu ˈvejɡɐ]; Mindelo, 21 d'octubre de 1949) és un polític del Cap Verd. Va ser primer ministre del Cap Verd del 4 d'abril de 1991 al 29 de juliol de 2000, i es va presentar sense èxit a la presidència com a candidat del partit Moviment per Democràcia (MpD) el 2001 i el 2006.
Veiga va ser primer ministre sota la presidència d'António Mascarenhas Monteiro, i va dimitir el juliol del 2000 per tal de presentar-se com a candidat per MpD a les eleccions presidencials del febrer de 2001. Va ser succeït com a primer ministre per Gualberto Rosário.
En les eleccions presidencials de 2001, Veiga va perdre per 17 vots menys que Pedro Pires del Partit africà per la Independència de Cap Verd (PAICV) en la segona volta de les eleccions. Va tornar-se a presentar en les eleccions presidencials de febrer de 2006, però va perdre un altre cop en favor de Pires.

## Referències

* ↑ Partits polítics del Món
* ↑ President nou per Cap Verd

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial per les eleccions legislatives de 2011 Arxivat 2011-01-25 a Wayback Machine.
* Biografia de Carlos Veiga Arxivat 2005-12-25 a Wayback Machine.
# Persea perglauca

Persea perglauca és una espècie de planta en la família Lauraceae. És un arbre endèmic de Guatemala que va ser únicament registrat en el departament de Baixa Verapaz. Creix en bosc alt, i pot arribar a una alçada de 20 m.

## Referències

* ↑ Lundell, Cyrus L. (1975) Wrightia 5(5): 147–148.
* 1 2 «Persea perglauca». Tropicos.org. [Consulta: 22 desembre 2016].
* ↑ Vivero, José Luis; Szejner, Michelle; Magin, Gordon. The Red List of Trees of Guatemala. Cambridge, UK: Fauna & Flora International, 2006, p. 20. ISBN 1 903703 22 0. Arxivat 2011-02-23 a Wayback Machine.