OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Mallol (Cabrera de Mar)

Can Mallol, o Can Vivé, és una obra de Cabrera de Mar (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de tipus basilical. L'edifici principal té la teulada a dues vessants. El cos central té un pis més elevat, on hi ha les golfes. A més dels tres cossos, a l'esquerra i reculada de la façana principal hi ha un cos de planta baixa i pis, amb un porxada amb llinda de 4,62 m de llum. A la façana principal hi ha el gran portal rodó dovellat amb dos graons d'accés i un banc de pedra als costats. A l'interior la planta baixa forma cinc cossos. A l'entrada hi ha una escala que puja al pis.

## Història

La propietat d'aquesta masia ha estat sempre de la família Mallol. Recentment fou restaurada tota la façana, cobertes i interior. Originàriament el rellotge de sol estava emplaçat al costat de la finestra lateral dreta.

## Referències

* 1 2 «Can Mallol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Castell de Gàver

Castell de Gàver és una torre del municipi d'Estaràs inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció situada al costat de l'antiga església parroquial de Santa Maria, aïllada del nucli urbà. S'hi accedeix a partir d'un camí sense asfaltar que surt d'un extrem del poble (41° 41′ 18″ N, 1° 23′ 32″ E﻿ / ﻿41.68833°N,1.39222°E﻿ / 41.68833; 1.39222). Actualment tal sols són visibles les restes d'una torre de defensa cilíndrica de grans dimensions, que s'assenta directament sobre la roca natural. Exteriorment, aquesta torre se'ns presenta estructurada a partir d'un sòcol d'1 metre que sobresurt de la vertical del mur i permet reforçar els prop de 10 metres d'alçada. Malauradament però, l'interior de la torre és reomplert de runa fruit de l'enderroc dels seus pisos i, per tant, impossible establir les seves característiques estructurals. Si més no podem observar a la part superior de la torre, el farciment irregular del mur i notem també, l'espoli dels carreus del mur interior d'aquesta. L'obra presenta un parament exterior fet amb carreus rectangulars, amb rejunt d'argamassa i perfectament afilerats.

## Història

El castell de Gàver formà part en els seus inicis del comtat de Berga o marca del comtat de Cerdanya. L'any 1015 s'esmenta la Valle Gavar, com a terra de frontera amb els sarraïns en el document de donació de Calaf, Calafell i Ferrera. La primera referència directa la trobem l'any 1035 quan el comte Guifré de Cerdanya va llegar al seu fill Bernat el comtat de Berga amb la marca i els castells de Castellfollit de Riubregós, Pujalt, Portell, Gospí i Gavar.
Els comtes de Cerdanya devien cedir en feu el castell de Gàver al vescomte de Cardona. En el seu testament de l'any 1086, Ramon Folc de Cardona llegà el castell de Gàver amb els seus termes a la seva muller Ermessenda i al seu germà Folc.
Al segle xii els Cervera apareixen com a senyors del castell. Durant aquest segle es documenta una família de cavallers, segurament castlana d'aquest castell, cognomenada Gàver. Entre els castlans coneguts cal mencionar Girald de Gàver (1181) i Guillem de Gàver, que el 1192 signà una escriptura de donació feta per Ramon de Cervera a Sant Andreu de Vilagrasseta i Santa Maria de Gramuntell.
El 1251 Jaume I es quedà amb la possessió de Gàver, Estaràs i altres llocs mitjançant una permuta. Al segle xiv el castell fou concedit a Guerau d'Oluja, però més tard passà a mans de la reialesa fins que l'any 1370, Pere el Cerimoniós el vengué a Alamanda, muller de Pere de Queralt. Els Queralt retingueren la jurisdicció fins al 1420, quan Alfons el Magnànim el reincorporà a la corona.
Probablement, durant la guerra civil contra Joan II, el terme tornà a mans particulars. A començaments del segle xvii, la senyoria del lloc era de la família Muntaner. Quan al segle xix es van abolir els senyorius, Gàver era de la família Queraltó.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Castell de Gàver». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Biblioteca Central de València

La Biblioteca Central de València és un centre municipal ubicat a la plaça de Magúncia, València, a prop del parc de l'Oest. És dedicada a la conservació i préstec de llibres i altres materials de documentació. La biblioteca és pública, de caràcter general, amb una especial atenció als temes valencians.
En l'actualitat és un centre de comunicació dirigit a tots els ciutadans i investigadors nacionals i estrangers. En constant evolució, dia a dia vol oferir un millor servei als ciutadans adaptant-se als nous reptes de la societat de la informació.

## Referències

* ↑ «BIBLIOTECA MUNICIPAL CENTRAL» (en castellà/valencià). Ajuntament de València. [Consulta: 19 gener 2016].
* ↑ Guardiola Sellés, Isabel. «[dglab.cult.gva.es/Bibliotecas/compactus/numero8/monografic.pdf Hemeroteques, estat actual i perspectives: La hemeroteca Municipal de València]» p. 24-27.
* ↑ Campos Lóriz, Diego. «Las Bibliotecas Públicas y Universitarias de la ciudad de Valencia» p. 31-33, gener-març 2001.
# CONMEBOL Sud-americana

La CONMEBOL Sudamericana és una competició internacional de clubs de futbol de Sud-amèrica, organitzada per la CONMEBOL.
Substituí en el calendari del segon semestre a partir de l'any 2002 a les copes Mercosur i Merconorte, les quals havien substituït el 1998 a la Supercopa i el 2000 a la Copa Conmebol.
La majoria de lligues del continent classifiquen els seus equips per a la competició per mèrits esportius, tot i que hi ha excepcions, com en el cas de Boca i River, que tenen assegurada la seva participació per invitació.
La Copa Sud-americana és el segon torneig de clubs del continent en importància després de la Copa Libertadores de América.

## Història

L'any 2001, la CONMEBOL decidí unificar els torneigs continentals del segon semestre i intentaren crear una Copa Pan-americana que enfrontés club tant de la CONMEBOL com de la CONCACAF. Aquesta competició, però, no es pogué organitzar correctament degut a les grans distàncies que separen el continent.
Ja iniciat l'any 2002 la Conmebol decidí crear la Copa Sud-americana exclusivament amb clubs del conitinent sud. Degut a la demora en organitzar el campionat, els clubs brasilers no prengueren part a aquesta primera edició, al tenir el seu calendari ja organitzat i no poder compatibilitzar-lo. Els clubs de la Confederació Brasilera de Futbol s'afegiren a la competició la temporada 2003. Des de l'edició 2005 també hi començaren a prendre part equips membres de la CONCACAF convidats.

## Campions

| Any | Campió | Finalista | Resultats |
| 2002 | San Lorenzo | Atlético Nacional | 4-0 / 0-0 |
| 2003 | Cienciano | River Plate | 3-3 / 1-0 |
| 2004 | Boca Juniors | Bolívar | 0-1 / 2-0 |
| 2005 | Boca Juniors | Pumas de la UNAM | 1-1 / 1-1 (4-3) |
| 2006 | Pachuca | Colo-Colo | 1-1 / 2-1 |
| 2007 | Arsenal de Sarandí | Club América | 3-2 / 1-2 |
| 2008 | Internacional | Estudiantes de La Plata | 1-0 / 1-1 (pròrroga) |
| 2009 | Liga de Quito | Fluminense | 5-1 / 0-3 |
| 2010 | Club Atlético Independiente | Goiás | 0-2 / 3-1 (5-3) |
| 2011 | Club Universidad de Chile | Liga de Quito | 1-0 / 3-0 |
| 2012 | São Paulo | Club Atlético Tigre | 0-0 / 2-0 |
| 2013 | Lanús | Ponte Preta | 1-1 / 2-0 |
| 2014 | River Plate | Atlético Nacional | 1-1 / 2-0 |
| 2015 | Independiente Santa Fé | CA Huracán | 0-0 / 0-0 (3-1) |
| 2016 | Chapecoense | Atlético Nacional | No es va jugar per l'accident del vol 2933 de LaMia |
| 2017 | Independiente | Flamengo | 2-1 / 1-1 |
| 2018 | Atlético Paranaense | Atlético Junior | 1-1 / 1-1 (4-3) |
| 2019 | Independiente del Valle | Colón | 3-1 |
| 2020 | Defensa y Justicia | Lanús | 3-0 |
| 2021 | Atlético Paranaense | Bragantino | 1-0 |
| 2022 | Independiente del Valle | São Paulo | 2-0 |
| 2023 | Liga de Quito | Fortaleza | 1-1 (4-3) |
| 2024 | Racing Club | Cruzeiro | 3-1 |

## Referències

* ↑ «CONMEBOL otorga el título de Campeón de la Sudamericana 2016 a Chapecoense y reconoce a Atlético Nacional con el premio del Centenario de la Conmebol al Fair Play» (en castellà). CONMEBOL.com, 05-12-2016. Arxivat de l'original el 6 de desembre 2016. [Consulta: 9 desembre 2016].

## Enllaços externs

* CONMEBOL
# Pont del Nou d'Octubre

El pont del Nou d'Octubre és un pont de València que travessa el Jardí de Túria i connecta el barri de Sant Pau amb el de Nou Moles i Soternes i el municipi veí de Mislata. Així mateix, uneix les avingudes de Pío Barroja i de Manuel de Falla amb el passeig de la Petxina i el carrer del Nou d'Octubre. Aquest és el segon pont a creuar el Jardí de Túria dins del terme municipal valencià, després del pont del Bioparc situat a poca distància al nord-oest. Forma part de la tercera Ronda de València. A poca distància hi ha el Museu d'Història de València i l'antiga Presó Model d'Homes. Deu el seu nom a la Diada del País Valencià, el 9 d'octubre. El pont és una obra primerenca de l'arquitecte de Benimàmet, Santiago Calatrava.

## Referències

* ↑ «Puente Nueve de Octubre» (en castellà). Love Valencia, 15-11-2010.
* ↑ «PUENTE 9 DE OCTUBRE». [Consulta: 6 juliol 2019].
* ↑ «9 d'octubre Bridge / Valencia (Overview) - Santiago Calatrava – Architects & Engineers». [Consulta: 6 juliol 2019].
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Pont d'Aragó

El Pont d'Aragó és un pont de València que creua el riu Túria i connecta els barris de Mestalla i Albors amb els del Pla del Remei i de Gran Via. Relaciona, doncs, l'avinguda d'Aragó i la plaça de Saragossa amb la gran via del Marqués de Túria. El pont té sis arcs de 25 metres, i una longitud de 167 metres, i d'amplada 30, amb set carrils per a cotxes, voreres per als vianants i un carril-bici. Construït als anys 30, és d'estil racionalista. Al final del pon hi ha escultures alegòriques obra de l'escultor José Terencio Farré. És una obra dels enginyers Arturo Monfort, José Burguera i Gabriel Leyda.

## Vegeu també

* Llista de ponts de la ciutat de València

## Enllaços externs

* Informació a la pàgina de l'Ajuntament de València.
* Informació i imatges sobre el pont
* Imatge satel·litària a Google Maps.
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Pont de l'Àngel Custodi

El pont de l'Àngel Custodi és un pont de la ciutat de València que creua l'antic llit del riu Túria i connecta l'avinguda de Peris i Valero amb el carrer d'Eduard Boscà, unint així l'antic camí de Trànsits.
Va ser construït entre 1941 i 1948, obra de l'enginyer municipal Arturo Piera. Va ser construït en formigó armat, amb sis trams rectes, centrals i dos extrems sobre voltes de mig punt peraltat. L'entroncament amb les muralletes del riu està resolt a banda i banda amb xicotetes glorietes rectangulars. Posteriorment se li col·locaren fanals de ferro colat d'estil parisenc del segle xix.
Té una longitud de 150 metres i una amplària de 31,60 metres després de l'última ampliació realitzada en 1967 (fins llavors en tenia 14 metres d'amplària). Disposa de dos sentits de direcció amb quatre carrils cadascun.

## Vegeu també

* Llista de ponts de la ciutat de València

## Enllaços externs

* Pont de l'Àngel Custodi Ajuntament de València
* Puente del Ángel Custodio Jdiezarnal.com
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Tautologia (retòrica)

La tautologia és una figura de dicció que consisteix en l'ús de diferents paraules per expressar un idèntic significat. Així, la tautologia és assimilable a la redundància lingüística i al pleonasme. La tautologia es considera sovint un defecte estilístic o bé una mostra de poca habilitat lingüística (en expressions com per exemple: entrar cap a dins, el cadàver del difunt, un parell de bessons). Però també es fa servir per donar èmfasi o reforçar les expressions (per exemple: Ho vaig veure amb els meus propis ulls; Estava envoltat per tot arreu.
Un tautotopònim és un topònim que presenta una tautologia, o sia una repetició d'elements geogràfics que volen dir la mateixa cosa, com per exemple Vall d’Aran (aran és vall en basc, la llengua original a la zona dels Pirineus) o Desert del Sàhara (sahara significa desert en àrab).

## Referències

* ↑ Tautotopònims, Màrius Serra al Suplement Cultura del diari AVUI, 25 de juliol de 1996
# Peter Crane

Peter Crane (nascut el 22 de desembre de 1948 a Londres, Anglaterra) és un director de cinema, productor de cinema i director de televisió britànic.
Va dirigir els llargmetratges Assassin (1973) i Moments (1974). ambé va dirigir episodis de la sèrie de televisió nord-americana B. J. and the Bear, Darkroom, The Fall Guy, Knight Rider, Masquerade. Moonlighting, S'ha escrit un crim, Guns of Paradise, Hunter i [[[Kung Fu: The Legend Continues]], el seu últim crèdit de direcció.
També va produir nombroses pel·lícules, com ara The Passion of Ayn Rand (1999), en la qual va ser nominat al premi al productor de televisió de l'any a Longform al 2000. Premis Producers Guild of America.

## Referències

* ↑ Encyclopedia of Television Film Directors - Volume 1 - Page 106
# Pebre (salsa)

El pebre és una salsa del tipus adob típic de Xile, semblant al chimichurri argentí o al pico de gallo mexicà. S'usa en menjar carn sobre choripanes en un rostit. També se serveix amb sopaipilla o simplement amb pa xilè "marraqueta".
Hi ha diversos tipus de pebre, però els més comuns són el pebre de coriandre i el de bitxo. Encara que s'assemblen a condiments, són diferents. El primer és un adob de coriandre, cibulet i pebre vermell, entre altres condiments, barrejant-ho tot i deixant-lo reposar perquè s'estovi. El de bitxo és més fort i consta de bitxo (triturat), all, coriandre, vi negre i cibulet.
A més dels dos anteriors, també hi ha un tipus de pebre fet amb ceba i tomàquet, tots dos picats en daus, amb coriandre, oli, vinagre, sal i, de vegades, bitxo, que és conegut amb el nom de "chancho en piedra".

## Història

L'origen del Pebre com a salsa xilena es remunta a l'arribada d'enginyers catalans i paletes altament qualificats sota la supervisió de l'arquitecte italià Joaquín Toesca, per a la construcció dels Tajamares de Santiago, les lleres fluvials, les parets fluvials i els ponts del Santiago. riu ciutat de Santiago, el Mapocho. Els treballadors catalans van preparar una salsa senzilla amb coriandre, oli, vinagre i sal, anomenada Pebre pel seu ingredient principal, bitxo.

## Referències

* ↑ Veu presa del català (1555) "pebre", que ve del llatí Piper,-Eris - Coromines, Breu diccionari etimològic de la llengua Castellana ISBN 9788424913328
* 1 2 Turner, Josefina. «Pebre chileno» (en castellà), 16-09-2020. [Consulta: 13 gener 2025].

## Enllaços externs

* Recepta de Salsa de Pebre Verd
# Tigranakert (Artsakh)

Tigranakert (armeni: Արցախի Տիգրանակերտ armeni,Արցախի Տիգրանակերտ, Arts'akhi Tigranakert) és el nom d'una antiga ciutat armènia que data del període hel·lenístic. És una de les ciutats antigues de l'altiplà armeni que van portar el mateix nom, en honor del rei armeni Tigranes el Gran (r. 95–55 AC), encara que alguns erudits han apuntat que aquest Tigranakert en particular podria haver estat fundat pel pare de Tigranes el Gran, Tigranes I (r. 115–95 AC). Ocupa una extensió d'unes 50 hectàrees i es troba a la província de Martakert, a la República de Nagorno Karabakh, autoproclamada independent, i de iure a la localitat d'Aghdara a l'Azerbaidjan, uns quatre quilòmetres al sud del riu Khachenaget.

## Història

Els arqueòlegs daten la fundació de Tigranakert uns vuitanta anys abans de l'inici de nostra era, durant el regnat del rei Tigranes el Gran. Robert Hewsen ha posat en dubte l'atribució a Tigranes II, al no haver trobat encara inscripcions o monedes que ho justifiquin i tota la identificació s'ha basat en el nom local del lloc. Les ruïnes de la segona Tigranakert encara no s'han descobert, encara que es creu que pot estar situada en el districte de Gardman. Després del declivi de la ciutat en l'alta Edat Mitjana, es va mantenir el nom de "Tigranakert" en les formes locals de Tukrakert (Տըկրակերտ) i Turnakurt (Տըրնակուրտ).

## Excavacions

Les excavacions a Tigranakert van començar al març de 2005 i han continuat sota la direcció de Hamlet Petrosyan de l'Institut d'Arqueologia i Etnografia de l'Acadèmia Armènia de Ciències. Els arqueòlegs han tret a la llum dues de les muralles principals de la ciutat, així com torres d'estil hel·lènic i una església armènia d'entre els segles V i VII. El 2008, l'equip d'excavació va tenir problemes de finançament, encara que les autoritats de la República de Nagorno Karabakh han promès assignar-los 30 milions de drams perquè continuïn amb les seves recerques.
El juny de 2010 es va inaugurar a l'antiga ciutat d'Ağdam (avui en ruïnes) un museu dedicat a l'estudi i la preservació d'objectes extrets de les ruïnes de Tigranakert.

## Galeria

* Museu sobre Tigranakert en Ağdam.
* Resta de Tigranakert exhibit en el museu.
* Vista de Tigranakert.
* Vista de Tigranakert.

## Vegeu també

* Tigranocerta
* Tigranes II d'Armènia

## Referències

* 1 2 Petrosyan, Hamlet L (2010). "Tigranakert in Artsakh," in Tigranes the Great. Yerevan, pp. 380-87.
* 1 2 Harutyunyan, Arpi. "Research in Ruins: Tigranakert project threatened by lack of finances Arxivat 2019-04-04 a Wayback Machine.." ArmeniaNow. 11 d'abril de 2008
* ↑ Hewsen, 2001, p. 73 map.62.
* 1 2 3 Museum at Ancient Ruins of Tigranakert Opens in Nagorno-Karabakh." Asbarez. 8 de juny de 2010
* ↑ Hewsen, 2013, p. 295.
* 1 2 Hewsen, 2001, p. 58.

## Bibliografia

* Hewsen, Robert. Armenia: A Historical Atlas. Chicago: University of Chicago Press, 2001.
* Hewsen, Robert «Three New Books about Arts'akh» (en anglès). Journal of the Society for Armenian Studies, 2013.

## Enllaços externs

* Tigranakert d'Artsakh: (armeni), (rus).
# Fórmula d'inversió de Möbius

En matemàtiques, la fórmula clàssica d'inversió de Möbius és una relació entre parells de funcions aritmètiques, definides cadascuna de l' altra per sumes sobre divisors. Va ser introduït a la teoria de nombres el 1832 per August Ferdinand Möbius.
Una gran generalització d'aquesta fórmula s'aplica a la suma sobre un conjunt arbitrari localment finit parcialment ordenat, amb la fórmula clàssica de Möbius aplicant-se al conjunt dels nombres naturals ordenats per divisibilitat: vegeu àlgebra d'incidència.

## Enunciat de la fórmula

La versió clàssica afirma que si g i f són funcions aritmètiques satisfactòries
$g(n)=\sum _{d\mid n}f(d)\quad {\text{per tot enter }}n\geq 1$
aleshores
$f(n)=\sum _{d\mid n}\mu (d)g\left({\frac {n}{d}}\right)\quad {\text{per tot enter }}n\geq 1$
on μ és la funció de Möbius i les sumes s'estenen sobre tots els divisors positius d de n (indicat per $d\mid n$ a les fórmules anteriors). En efecte, la f(n) original es pot determinar donada g(n) utilitzant la fórmula d'inversió. Es diu que les dues seqüències són transformacions de Möbius l'una de l'altra.
La fórmula també és correcta si f i g són funcions dels nombres enters positius a algun grup abelià (vist com un mòdul Z).
En el llenguatge de les circumvolucions de Dirichlet, la primera fórmula es pot escriure com
$g={\mathit {1}}*f$
on ∗ denota la convolució de Dirichlet, i 1 és la funció constant 1(n) = 1. La segona fórmula s'escriu llavors com
$f=\mu *g.$
Molts exemples específics es donen a l'article sobre funcions multiplicatives.
El teorema segueix perquè ∗ és (commutatiu i) associatiu, i 1 ∗ μ = ε, on ε és la funció d'identitat per a la convolució de Dirichlet, prenent valors ε(1) = 1, ε(n) = 0 per a tots els n > 1. Així
$\mu *g=\mu *({\mathit {1}}*f)=(\mu *{\mathit {1}})*f=\varepsilon *f=f$
Substituint $f,g$ per $\ln f,\ln g$, obtenim la versió del producte de la fórmula d'inversió de Möbius
$g(n)=\prod _{d|n}f(d)\iff f(n)=\prod _{d|n}g\left({\frac {n}{d}}\right)^{\mu (d)},\forall n\geq 1.$

## Referències

* ↑ «Number Theory - Möbius Inversion» (en anglès). [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ «M¨obius Inversion Formula. Multiplicative Functions» (en anglès). [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ «4.3: The Mobius Function and the Mobius Inversion Formula» (en anglès), 06-05-2018. [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ «Art of Problem Solving» (en anglès). [Consulta: 13 gener 2025].
# Can Maranges

Can Maranges és una casa dins del nucli antic de la població de l'Escala, molt propera a l'Alfolí, i amb façanes als carrers Maranges, Enric Serra i Santa Màxima. Ha estat protegida com a bé cultural d'interès local.

## Arquitectura

Edifici de planta rectangular i tres pisos d'alçada, amb la coberta de teula a quatre vessants. Presenta una estructura de casa pairal, fortificada amb garites a l'extrem superior de les cantonades, amb els basaments formats per mènsules de pedra en degradació i decorats. La façana principal, de composició simètrica, presenta una porta d'accés d'arc rebaixat bastit amb carreus escairats, amb la clau en relleu amb la data del "1831". Al primer pis hi ha un balcó exempt i als costats dues finestres amb l'ampit motllurat. Al segon pis hi ha un petit balcó exempt, amb llosana de doble curvatura. La façana presenta una senzilla cornisa motllurada que envolta el perímetre de l'edifici. Les façanes laterals tenen la mateixa composició: tres portals d'arc rebaixat de pedra a la planta baixa, i tres balcons a cadascun dels dos pisos superiors. Els del primer pis tenen la llosana sostinguda per mènsules i els del segon presenten la llosana de doble curvatura també. Totes les finestres i finestrals de l'edifici són rectangulars, amb els brancals bastits amb carreus de pedra i les llindes planes.
L'interior presenta un ampli i acollidor pati central i algunes estances cobertes amb voltes d'aresta i llunetes. Es conserva el mobiliari i els elements decoratius dels segles xviii i xix.
La construcció està bastida amb carreuons desbastats i pedra, lligats amb morter de calç. Els angles de la façana estan acabats amb carreus ben tallats.

## Història

Sembla que la construcció d'aquest casal data del segle xviii i que van emprar-s'hi materials procedents d'Empúries. A la llinda de la porta de la façana principal hi ha un relleu amb la data del "1831" a la clau. Probablement correspon al moment d'una reforma important de l'edifici.
Les obertures de marbre de la façana, a les primeres dècades del segle xx, es trobaven, desmuntades, al pati de la casa; més tard foren col·locades al lloc actual. Segons informació de l'actual propietari de la casa, aquests elements procedeixen de l'antic hospital del poble de la Selva de Mar, de l'enderrocament del qual ha sentit explicar que les recuperà son pare. Aquest hospital, d'història ignorada, donà nom al carrer de l'Hospital, al costat de ponent del qual era emplaçat, a poca distància de la plaça i de Can Maranges. No n'han quedat altres vestigis apreciables o d'algun interès.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Maranges». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Coeficient d'utilització

En il·luminació, el coeficient d'utilització (CU) és una mesura de l'eficiència d'una lluminària en la transferència d'energia lumínica a la superfície de treball en una àrea determinada.
El CU és la proporció de lúmens que incideixen des d'una lluminària sobre una superfície de treball en relació als lúmens emesos pel llum sense la lluminària. També s'entén com CU (normalment expressat en percentatge) al flux lluminós rebut sobre una superfície de treball. Per exemple, una mica de llum emesa per la lluminària pot sortir de la superfície de treball desitjada i, per tant, es malgasta. El CU mesura la llum aprofitada en la superfície desitjada com un percentatge de la llum total emesa pel focus emissor.

## Vegeu també

* Enllumenat públic
* Contaminació lumínica
* Luminància

## Referències

* ↑ El coeficient d'Utilització en el disseny d'instal·lacions d'Enllumenat Públic. Enrique Piraino D. Universitat Catòlica de Valparaíso.

## Bibliografia

* André Moussa et Paul Ponsonnet,, dans, Lyon, Desvigne, 1988, p. 239-245.
* Sève, Robert. Chalagam. Science de la couleur, 2009. ISBN 2-9519607-5-1. .
* Terrien, Jean. PUF. La photométrie, 1972, p. 128. .