OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tèricles

Tèricles (en grec antic: Θηρικλῆς, llatí: Thēriclēs) fou un artista terrissaire de l'antiga Grècia nadiu de Corint d'època incerta.
Va tenir molta popularitat arreu de Grècia i els objectes que fabricava es coneixien amb el nom de tericlees (Θηρίκλεια). Aquest nom s'aplicava a tota mena d'objectes, no només de terrissa sinó també de fusta, vidre, or i plata. Ateneu de Nàucratis cita diversos poetes còmics atenencs que parlen de les «obres Tericleanes». Welcker pensa que no es tracta d'una persona real sinó d'un estil de treball, i que el nom dels gerros és descriptiu, derivat de quan a la decoració d'aquests objectes hi figuraven animals (grec antic: θήρια). Pel contrari, Richard Bentley el considera una persona real, contemporani d'Aristòfanes.

## Referències

* ↑ Thericles a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1096-1097
# Ratno Timoer

Ahmad Suratno, (Surabaya, 8 de març de 1942- Jakarta, 22 de desembre de 2002) més conegut com Ratno Timoer, és un actor, productor i director de cinema indonesi. Va ser el cinquè president general de l'Associació d'Artistes de Cinema d'Indonèsia (PARFI) que va ser elegit i va exercir durant el període 1984–1998 en substitució de l'anterior president general, Soekarno M. Noer. En la seva carrera d'actor, ha estat nominat a diversos premis, inclòs un Citra Cup del Festival de Cinema d'Indonèsia i va guanyar el premi al millor actor pel seu paper a la pel·lícula Cinta . No obstant això, el seu paper més famós és a la pel·lícula Si Buta dari Gua Hantu.

## Premis

* Millor actor al Festival de Cinema d'Indonèsia (FFI) a Bandung el 1976 per la pel·lícula Cinta.
* Actor més popular d'Àsia al Festival de Cinema Àsia Pacífic a Seül, Corea del Sud el 1973 per la pel·lícula Pendekar Bambu Kuning.

## Filmografia

* 1988 Revenge of the Ninja (director)
* 1987 Neraka perut bumi (director)
* 1985 Sunan Kalijaga & Syech Siti Jenar
* 1984 Golok Setan (director)
* 1984 Koral je justicier (director)
* 1983 Lebak membara
* 1982 Nyi blorong
* 1982 Sangkuriang
* 1972 Pedakar bambu kuning
* 1968 Jakarta-Hong Kong-Macau

## Referències

* ↑ Ratno Timoer a Filmow
* ↑ Ratno Timoer a Ensiklopedia Dunia
# François de Tournon

François de Tournon (Tournon-sur-Rhône 1489 † 1562 Saint-Germain-en-Laye) va ser un diplomàtic i cardenal francès. Des de 1536 també va ser un cap militar de les forces franceses que operaren a la Provença, la Savoia i el Piemont. En el mateix any va fundar el Col·legi de Tournon. Durant un temps va ser ministre de Relacions Exteriors de França.
Destinat per imposició de la seva família entra a l'orde dels Agustins, va ser nomenat arquebisbe d'Embrun amb només 28 anys (30 de juliol de 1518). El 1519 va rebre la posició de l'abat comanador de l'Abadia de la Chaise-Dieu, un càrrec que va ocupar fins a 1562.
El 1526 va ser nomenat Arquebisbe de Bourges i després, el 1530 va ostentar el càrrec de cardenal prevere de Santi Marcellino e Pietro nomenat pel Papa Climent VII.
El 1537, fou majordom de la vuitena guerra de Piemont. El 1538, va guanyar l'intercanvi de l'Arquebisbat de Burgos contra l'Arquidiócesis d'Auch, més rica.
Quan Anne de Montmorency cau en desgràcia, actua com a assessor i ministre de Relacions Exteriors del rei de França des de 1541, sense rebre un títol formal.
També va ser ambaixador del rei Enric II de França a diferents regnes. Des de 1547 va passar vuit anys a Itàlia. El 1551 va ser nomenat arquebisbe de Lió.
El 1559 gairebé va aconseguir ser elegit Papa (Finalment pujà al tron de Sant Pau Pius IV), que no obstant això el va fer cardenal bisbe de Velletri, Ostia i degà del Sacre Col·legi. Després de la mort d'Enric II (que va ser assassinat durant un torneig). El 1560, va tornar a la cort de França, anomenat per la reina Caterina de Mèdici per presidir el consell nacional encarregat de la reforma de l'Església de França. El consell reial li fou hostil per les concessions als protestants, a més va presidir la Conferència de Poissy.
Temporalment enterrat a Saint-Germain-en-Laye, on va morir el 1562, el seu cos va ser traslladat a la capella de l'escola Tournon que ell va fundar el 1536, ara conegut com el Liceu Gabriel Faure.
En el 6è arrondissement de París, un carrer porta el seu nom (La rue de Tournon).
# Bomba submergible

Una bomba submergible és una bomba que té un impulsor segellat a la carcassa. El conjunt se submergeix en el líquid que es vol bombar. L'avantatge d'aquest tipus de bomba és que pot proporcionar una força d'elevació significativa, ja que no depèn de la pressió d'aire externa per fer ascendir el líquid.

## Característiques i funcionament

S'utilitza un sistema de segellat mecànic per prevenir que el líquid que es bomba entri en el motor i causi un curtcircuit. La bomba es pot connectar amb un tub, una mànega flexible o baixar cap a sota dels carrils o dels filferros de guia de manera que la bomba sigui "un acoblador del peu dels plats", connectant-la així amb la canonada de sortida.

## Aplicacions

Les bombes submergibles tenen moltes utilitats. Les bombes d'etapa simple s'utilitzen per al drenatge, el bombament d'aigües residuals, el bombament industrial general, etc. Les bombes submergibles es col·loquen habitualment a la part inferior dels dipòsits de combustible i també s'utilitzen per a l'extracció d'aigua de pous d'aigua.
Les bombes submergibles també s'utilitzen en dipòsits de combustible. Augmentant la pressió en el fons del dipòsit, es pot elevar el líquid més fàcilment que aspirant-lo (succió) des de dalt. Els models més avançats inclouen un separador d'aigua/oli que permet reinjectar l'aigua al jaciment sense necessitat de pujar-la a la superfície.
El sistema consisteix en un nombre de rodets giratoris instal·lats en sèrie per augmentar la pressió. L'energia per fer girar la bomba prové d'una xarxa elèctrica d'alta tensió que acciona un motor especialment dissenyat per treballar a temperatures de fins a 150 °C.
Cal una atenció especial pel que fa al tipus de bomba submergible utilitzat quan s'usen certs tipus de líquids. En la majoria de les aplicacions s'utilitzen motors asíncrons de corrent altern que accionen una bomba centrífuga radial, que pot ser de diverses etapes connectades en sèrie. Les bombes submergibles poden treballar també amb canonada d'aspiració, col·locant la bomba per sobre del nivell del dipòsit. No obstant això, per funcionar han d'estar encebades, és a dir, amb aigua, de manera que la columna d'aigua comuniqui la bomba amb el dipòsit. La canonada d'aspiració no pot ser excessivament alta perquè no disminueixi excessivament la pressió a la bomba i evitar la cavitació. El líquid bombat, en circular al voltant del motor, també el refrigera. A més, si la bomba està situada fora del dipòsit, existeix la possibilitat que es produeixin fuites de gasolina i es pugui causar un incendi. Alguns tipus de bomba no estan preparats per a certes aplicacions, com el bombament d'aigua calenta o líquids inflamables.

## Vegeu també

* Bomba (hidràulica)
* Bomba centrífuga
* Estació de bombament
* Màquina hidràulica
# Biblioteca Nacional d'Angola

La Biblioteca Nacional d'Angola, situada a la capital del país, Luanda, fou fundada en 1969, durant el domini colonial lusità, constituint els seus fons inicials, documents que provenien de diverses institucions científiques, docents i culturals com el Museu Nacional d'Història Natural d'Angola, la Biblioteca Central d'Educació, etc. En 1977, en plena Guerra Civil angolesa, es va aprovar el seu estatut legal i les seves atribucions. Cap el 2002, se li estimava un fons al voltant de 84.000 volums.Un decret de 2011, va definir la Biblioteca com a persona jurídica, amb autonomia financera, administrativa i patrimonial, amb les finalitats de promoure el creixement del patrimoni bibliogràfic nacional, assegurar el dipòsit legal de les publicacions i dur a terme accions de promoció de la lectura entre el públic.
En 2014 la ministra de cultura angolesa, Rosa Cruz e Silva, anuncià la construcció d'una nova Biblioteca Nacional a Camama, una comuna da capital angolesa.

## Referències

* 1 2 CRISTÓVAO, Fernando (dir. e coord.). Dicionário Temático da Lusofonia. Lisboa/Luanda/Praia/Maputo; Texto Editores. 2006, p. 132,133 (ISBN 972-47-2935-4)
* ↑ Dades sobre la Biblioteca Nacional d'Angola, a www.biblogtecarios.es
* ↑ «Información sobre la Biblioteca en portugués.». Arxivat de l'original el 2018-06-12. [Consulta: 22 gener 2018].
* ↑ Universidade da Integração Internacional da Lusofonia Afro-Brasileira. «Angola - País terá nova Biblioteca Nacional».

## Enllaços externs

* Entrada de la Biblioteca Nacional de Angola Arxivat 2018-06-12 a Wayback Machine. a la Biblioteca Digital Lusòfona.
# Església Nova de Santa Gertrudis

L'Església Nova de Santa Gertrudis (en letó: Jaunā Svētās Ģertrūdes evaņģēliski luteriskā baznīca) és una església luterana a la ciutat de Riga, capital de Letònia, està situada al carrer Brīvības, 119. És una església parroquial de l'Església Evangèlica Luterana de Letònia.

## Història

A començaments del segle XX l'església Vella de Santa Gertrudis va registrar més de 30.000 membres de l'església, el compliment del culte religiós es va portar a terme per tres congregacions distintes. Una congregació alemanya i una congregació letona van alternar els seus serveis religiosos entre diumenge pel matí i per la tarda, i una altra segona congregació letona els diumenges per la nit. Entre 1903 a 1906 es va realitzar la construcció d'un nou edifici, coneguda com l'església Nova de Santa Gertrudis, aquesta es va convertir en el centre de les congregacions dels letons, deixant l'església Vella de Santa Gertrudis per als creients de parla alemanya de Riga.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007. ISBN 978-9984-823-00-3.

## Enllaços externs

* Església Nova de Santa Gertrudis - Lloc web oficial
# Mariana Alcoforado

Mariana Alcoforado (Beja, 22 d'abril de 1640 - ibídem, Convent de Nostra Senyora de la Consolació, 28 de juliol de 1723) va ser una religiosa que ha passat a la història per ser l'autora de les Cartes d'amor de la monja portuguesa (1669), cinc famoses missives amoroses considerades com una obra mestra de la literatura universal. Les Lettres portugaises es van publicar a París, 1669, com a presumpta versió dels escrits d'una religiosa, i han estat traduïdes a molts idiomes.

## Les cartes portugueses

Se li atribueixen les Lettres Portugaises (Cartes portugueses, difoses en francès encara que amb nombrosos lusismes), suposadament dirigides a Noël Bouton de Chamilly, un cavaller que va formar part de les tropes de Frédéric-Armand de Schomberg de 1665 fins a 1667, durant la Guerra de Restauració portuguesa. En el llibre Sor Mariana ens diu que va veure en una desfilada el marquès de Chamilly a la porta de Mértola, i que, més tard, el germà del marquès, Baltasar, va facilitar una trobada més apassionada entre sor Mariana i l'aristòcrata. Quan l'oficial seductor tornà a França, la monja li hauria escrit aquestes cinc cartes d'amor.
Ben poc després dels suposats fets, el 1669 el llibreter parisenc Claude Barbin publicà el text amb el títol Lettres portugaises traduites en français, sense indicacions de qui en podia ser autor o protagonista. Atès l'èxit de l'edició, al cap de poc n'aparegué una segona, publicada a Holanda, que atribuïa l'autoria a Gabriel de Guilleragues, originant una polèmica al voltant dels orígens de l'obra que ha arribat fins als temps moderns. El llibre es va reeditar nombroses vegades als segles xviii i xix, i es considera que influí en el pensament romàntic de Stendhal.

## Referències

* 1 2 Gallego Delima, Flor «Las cartas de Mariana de Alcoforado: un encuentro entre el amor, el psicoanálisis y la estética». Revista de Estudios Culturales, Núm. 12, gener-juny 2015, pàg. 129-141.

## Bibliografia

* González Porto-Bompiani (coord). Diccionario de autores, vol I. Montaner y Simón,S.A. 1963. Nº Registre:M 3843-63. Depósito Legal:B 20872-63(I)
# Feners (Enveig)

Feners és un vilatge de la comuna d'Enveig, de l'(Alta Cerdanya), a la Catalunya del Nord.
És situat a 1.487,5 m d'altitud, a prop a l'oest del vilatge de Brangolí, al nord del terç meridional del terme d'Enveig. És a la dreta del Riu de Brangolí, als peus del turonet de la partida dels Prats. Juntament amb Bena i Brangolí formava la Muntanya d'Enveig.
En el poble es conserven alguns dels noms populars de les cases, com Cal Cavaller i Cal Colomer.

## Referències

* ↑ Feners en els ortofotomapes de l'IGN
# Clamor

Una clamor es un braçal de séquia pregon, fet al costat d'un tros de terra d'horta, per a escórrer l'aigua que hi ha sota terra i evitar la formació d'aiguamolls. És un terme relativament estès a les terres de ponent, on diversos rius i topònims inclouen el motː la Clamor (Segrià), Clamor Amarga (o Clamor d'Almacelles), Clamor de Noguerola (o clamor de Balàfia), Clamor de les Canals (Plana d'Urgell), Clamor de Saidí, etc.

## Referències

* ↑ «clamor | enciclopèdia.cat». [Consulta: 23 juny 2021].
# Maribel López Pérez de Ojeda

Maribel López Pérez de Ojeda (Santa Pola, 1931 - Santa Pola, 14 d'agost de 2015) va ser una professora valenciana de llengua i literatura romàniques a la universitat de Berkeley.

## Vida i obra

Nascuda a Santa Pola, el 1949 va conèixer un enginyer suís-alemany, Edgar Werner-Hopf, que estava de vacances a la platja alacantina. El 1951 s'hi va casar i van anar a viure a Stanford (Califòrnia), on el seu marit era professor i membre del club alpí de la universitat. L'any 1952 Edgar Werner-Hopf va morir en un accident de muntanya al Mont Shasta i ella, dos anys després, es va tornar a casar amb el matemàtic alemany Hans-Joachim Bremermann, mentre estudiaven tos dos a Berkeley. Ella es va graduar a la universitat de Califòrnia a Berkeley i va obtenir l'habilitació docent a la Universitat Estatal de San Francisco.
A partir de 1959 va viure amb el seu marit a Berkeley on va obtenir el doctorat en llengua i literatura espanyola el 1972. Després de morir el seu segon marit d'un càncer el 1996, es va tornar a casar amb un dels seus amics, Harsimran Singh Mendiratta, i va tornar a Santa Pola, on va residir a la casa familiar Villa Adelaida fins a la seva mort el 2015. En morir, va cedir l'edifici a l'ajuntament de Santa Pola per a crear un centre de promoció de l'estudi dels joves talents.

## Referències

* ↑ Baxter, 2000, p. 27-28.
* ↑ Anderson i Conrad, 1995, p. 3.
* ↑ Editors, 1975, p. 57.
* ↑ Riaño, 2021, p. web.

## Bibliografia

* Anderson, Russell W.; Conrad, Michael «Hans J. Bremermann: A pioneer in mathematical biology» (en anglès). Biosystems, Vol. 34, Num. 1-3, 1995, pàg. 1-10. DOI: 10.1016/0303-2647(94)01442-A. ISSN: 0303-2647.
* Editors «A Supplement to Foreign Language Degrees Granted in 1972-1973» (en anglès). The Modern Language Journal, Vol. 59, Num. 1-2, 1975, pàg. 57-57. ISSN: 0026-7902.
* Pla Grau, Rafael. Vivir sin Fronteras: Maribel López Pérez-Ojeda (en castellà). Harsimran Singh Mendiratta, 2014. ISBN 978-84-617-0250-3.

## Enllaços externs

* Riaño, Peio H. «Maribel, la profesora que prefirió dejárselo todo a los jóvenes talentos de Santa Pola a hacerse rica» (en castellà). el diario.es, 2021. [Consulta: 28 juliol 2023].
* Baxter, Alfred. «No Guts, No Glory: A History of the Stanford Alpine Club» (en anglès). Stanford Alpine Club, 2000. [Consulta: 29 juliol 2023].
# Serra de la Carrasqueta

La serra de la Carrasqueta és una alineació muntanyenca situada entre les comarques de l'Alcoià i l'Alacantí, al País Valencià. És tracta d'una serralada amb les delimitacions geogràfiques poc definides, pel que s'entén que la serra dels Plans, a la part oriental, o la serra del Quarter pel nord, també formen part del conjunt.
La Carrasqueta presenta una alineació clarament bètica amb direcció de nord-est a sud-oest. Al sud és el congost del riu de Coscó, tributari del Montnegre o Verd, l'element que trenca la continuïtat amb la serra de la Penya-roja, entre Tibi i Xixona. El flanc septentrional, per on discorre la serra del Quarter amb altures com la del Cabeç de Corbó (1.205 m.) delimita la Canal d'Ibi, corredor de comunicació entre les foies d'Alcoi i Castalla. Al vessant sud de la Carrasqueta trobem la foia de Xixona, i entre les dues depressions (la d'Ibi i la de Xixona), al bell mig de la serra està el coll de la Carrasqueta (1.020 m.) per on discorre la carretera entre Alacant i Alcoi (CV-800). Cap a l'est la serra dels Plans li dóna continuïtat al conjunt on es troben les majors altures com el cim dels Plans amb 1.329 metres i amb una vegetació boscosa millor conservada amb predomini de la carrasca (Quercus rotundifolia).
A un dels cims a prop del coll de la Carrasqueta trobem el repetidor d'ACPV que durant 20 anys permeteren vore TV3 per les comarques de l'Alcoià, l'Alacantí i el Baix Vinalopó. Les emissions varen ser clausurades per decisió judicial el 2007.

## Referències

* ↑ Perea, Guillem Torres I. «Guillem Torres i Perea: Sierra de la Carrasqueta Sierra del Quartel», 29-01-2013. [Consulta: 1r gener 2025].
* ↑ «serra de la Carrasqueta | enciclopedia.cat». [Consulta: 1r gener 2025].
* ↑ «Xarxa de Sendes Urbanes: L'Orgegia». Ajuntament d'Alacant. [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ «Nova polèmica: TV3 censurada al País Valencià, un atac a la llibertat d'expressió?», 09-12-2024. [Consulta: 1r gener 2025].
# Mary Ellen Rudin

Mary Ellen Rudin (Hillsboro, 7 de desembre de 1924 - Madison, 18 de març de 2013) va ser una matemàtica estatunidenca coneguda pel seu treball en topologia general.

## Biografia

Mary Ellen (Estill) Rudin va néixer a Hillsboro (Texas, Estats Units) filla de Joe Jefferson Estill i Irene Shook Estill. La seva mare Irene era professora d'anglès abans de casar-se i el seu pare Joe era enginyer civil. La família es va traslladar amb el treball del seu pare, però Mary Ellen va passar gran part de la seva infància a Leakey (Texas). Tenia un germà petit. Les àvies maternes de Rudin havien anat al Mary Sharp College, prop de la seva ciutat natal a Winchester, Tennessee. Rudin va seguir aquest llegat i la seva família valora positivament l'educació rebuda en una entrevista.
Rudin va estudiar a la Universitat de Texas a Austin, on va acabar el grau l'any 1944 després de només tres anys d'entrar al programa matemàtiques amb Robert Lee Moore. En la seva tesi final va presentar un contraexemple a un dels "axiomes de Moore". Va completar el doctorat l'any 1949.
Quan era estudiant, va ser membre de la Sororitat Phi Mu, i va ser triada membre de la societat Phi Beta Kappa.
L'any 1953, es va casar amb el també matemàtic Walter Rudin, a qui va conèixer quan ensenyava a la Universitat de Duke. Van tenir quatre fills.

## Referències

* ↑ «Mary Ellen Rudin (7 de diciembre de 1924 – 18 de marzo de 2013)». página web de Topology and its Applications publicada por Elsevier [Consulta: 7 abril 2016].
* ↑ Albers, D.J. and Reid, C. (1988) "An Interview with Mary Ellen Rudin". The College of Mathematics Journal 19(2) pp.114-137
* ↑ Mary Ellen Rudin al Mathematics Genealogy Project.

## Bibliografia

* Benkart, Georgia; Džamonja, Mirna; Roitman, Judith «Memories of Mary Ellen Rudin» (en anglès). Notices of the American Mathematical Society, Vol. 62, Num. 6, 2015, pàg. 617-629. ISSN: 0002-9920.
* Kenschaft, Patricia Clark. Change is Possible (en anglès). American Mathematical Society, 2005, p. 62-65. ISBN 0-8218-3748-6.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Mary Ellen Rudin» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Alonso Allué, Leire. «Mary Ellen Rudin: matemáticas desde el sofá» (en castellà). Euskal Herriko Unibertsitatea, 2018. [Consulta: 16 juny 2023].
* Carr, Shanon. «Mary Ellen Rudin» (en anglès). Agnes Scott College, 2022. [Consulta: 16 juny 2023].
* Henrion, Claudia. «Mary Ellen Rudin» (en anglès). Celebratio Mathematica, 1997. [Consulta: 16 juny 2023].
* «Mary Ellen Rudin» (en anglès). History of Scientific Women. [Consulta: 16 juny 2023].
# Mas Oliver (Badalona)

El Mas Oliver, o Can Ribó, és una antiga masia, avui habitatge, de la ciutat de Badalona, situada al barri de Canyet.

## Arquitectura

És un edifici de tipologia basilical, amb planta baixa, pis i golfes. A la planta baixa trobem el portal d'arc de mig punt, amb dovelles totes de la mateixa mida i ben treballades. A banda i banda hi ha una finestra rectangular amb reixes. El primer pis compta amb un balcó amb finestres rectangulars a cada banda amb ampit i dovelles de pedra. Les golfes tenen tres finestres iguals d'arc de mig punt, fetes amb maons.
La façana ha estat emblanquinada, presenta uns petits fanals a cada banda de la porta i un rellotge de sol a l'esquerra del balcó. La teulada, realitzada amb teula àrab, té un ampli ràfec. A la construcció original, se li afegiren uns cossos laterals de dues plantes, el de l'esquerra sobresurt de la resta de l'edifici. La planta superior és de doble terrassa.
Al voltant de la casa hi un jardí orientat al mar. D'altra banda, l'interior de la casa té objectes i mobiliari de gran valor, principalment un dels dormitoris i una sala isabelina. L'antic celler ha estat restaurat conservant les bótes, i les quadres s'han convertit en garatges.

## Història

El cognom Oliver apareix als fogatges de Badalona de 1553. Probablement, el nom concret Mas Oliver, prové de la unió de dues famílies al segle xviii, Bernat Mas marit d'Eulàlia Oliver; antigament la masia era anomenada Can Mas Oliver. Posteriorment, es fa referència a un tal Pau Mas Oliver, veí de Badalona, mestre de fer carros i cotxes, com a propietari de la finca. El 1835, amb motiu de l'incendi de Sant Jeroni de la Murtra, els propietaris van guardar la imatge del Sant Crist. La finca va acabar en mans de la família Ribó, que van ser també propietaris de l'antiga Corderia Ribó, a Canyadó. Les obres de reforma i ampliació de la casa es van fer al segle xx, el 1930, i se n'encarrega l'arquitecte Joan Padrós i Fornaguera.

## Referències

* 1 2 Lladó, Francesc; Padrós, Joan Antoni. «Fitxa del Mas Oliver». Pla Especial de Protecció del Patrimoni. Ajuntament de Badalona, octubre 1980. Arxivat de l'original el 2014-05-17. [Consulta: 17 maig 2014].
* 1 2 3 4 «Fitxa del Mas Oliver». Inventari del Patrimoni Arquitectònic del Parc de la Serralada de Marina. Diputació de Barcelona, octubre 2001. [Consulta: 17 maig 2014].
# Matías Rodríguez Inciarte

Matías Rodríguez Inciarte (Oviedo, 23 de març de 1948) és un financer i polític espanyol.

## Biografia

Estudia el Batxillerat a l'Institut Alfonso II d'Oviedo i Ciències Econòmiques en Madrid i ingressa, en 1972, en el cos de Tècnics Comercials i Economistes de l'Estat. En 1973 és destinat com a conseller comercial de l'Ambaixada d'Espanya en Santiago de Xile. En 1977 és nomenat Sotsdirector general d'Economia i Desenvolupament Pesquer i, poc després, Secretari General Tècnic del Ministeri d'Economia. Després d'ocupar altres càrrecs en l'administració, al febrer de 1981 és designat Secretari d'Estat adjunt al President del Govern d'Espanya. Al setembre d'aquest any és nomenat per Leopoldo Calvo-Sotelo ministre de la Presidència, càrrec en el qual roman fins a les eleccions generals espanyoles de 1982.
En 1984 s'incorpora al Banco de Santander, on ocupa la Sotsdirecció general en 1986 i la Vicepresidència Segona en 1994, càrrec que ocupa en l'actualitat. Des de 2008 és també President de la Fundació Príncep d'Astúries. És President del Consell Social de la Universitat Carles III de Madrid.

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008
* ↑ Fitxa a Forbes Arxivat 2012-05-19 a Wayback Machine. Consultat l'11 de juliol de 2011
* ↑ Biografia al web corporativa del Banc de Santander
* ↑ Currículum al web de Bloomberg

## Bibliografia

* Diccionario biográfico español. Real Academia de la Historia

## Enllaços externs

* Notícies sobre Matías Rodríguez Inciarte a El País