OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Manuel Pavía y Lacy

Manuel Pavía y Lacy (Granada, 6 de juliol de 1814 - Madrid, 22 d'octubre de 1896) va ser un general espanyol i primer marquès de Novaliches.

## Biografia

Va estudiar en col·legi Jesuïta de València fins que va entrar en l'Acadèmia d'Artilleria de Segòvia. En 1833 va aconseguir el grau de lloctinent en la guàrdia de la reina Isabel II, i durant la Primera Guerra Carlina va passar a ser general de divisió, amb tan sols 26 anys. El Partit Moderat li va nomenar ministre de Guerra en 1847, sent enviat a Catalunya, on els seus esforços per contenir la rebel·lió carlista no van tenir èxit. Va ser nomenat senador en 1845 i marquès en 1848.
Va ser enviat a Manila en 1852 com a capità general de les Filipines. A l'abril de 1854 va aixafar una insurrecció i va realitzar diverses reformes útils. En la seva tornada a Espanya, es va casar amb la comtessa de Santa Isabel i va comandar les reserves peninsulars durant la Guerra d'Àfrica. Va rebutjar la cartera de ministre de Guerra en dues ocasions. Aquesta li havia estat oferta pels mariscals O'Donnell i Narváez. Després de rebutjar la cartera de guerra, va formar un gabinet de moderats en 1864 que tan sols va durar uns dies. Es va oferir para aixafa la insurrecció a Madrid del 22 de juny de 1866 i quan la revolució va esclatar al setembre de 1868, va acceptar el comandament de les tropes de la reina Isabel. Va ser derrotat pel mariscal Serrano en la batalla del Pont d'Alcolea del 28 de setembre de 1868, en la qual va ser ferit en la cara, quedant totalment desfigurat. Es va apartar durant La Gloriosa. La Restauració va fer al marquès de Novaliches senador, i el nou rei li va atorgar el toisó d'or.
Va morir a Madrid el dia 22 d'octubre de 1896.

## Referències

* ↑ Senat d'Espanya: Expediente personal del Senador Marqués de Novaliches, D. Manuel Pavía y Lacy.
* ↑ Manuel Pavía y Lacy a xtec.es

## Enllaços externs

* Aquest article incorpora text d'una publicació actualment en domini públic: Chisholm, Hugh, ed. (1911). Encyclopædia Britannica (11a ed.). Cambridge University Press.
# Manuel Villacampa del Castillo

Manuel Villacampa del Castillo (Betanzos, 17 de febrer de 1827 - Melilla, 12 de febrer de 1889), fou un militar espanyol, d'ideologia progressista i republicana, que va protagonitzar un pronunciament fallit contra la restauració borbònica en 1886.

## Biografia

Malgrat haver nascut a Galícia, la seva família era originària de l'Alt Aragó. Era fill del tinent coronel d'infanteria José Villacampa y Periel i nebot de Pedro Villacampa y Periel, que va portar el cognom Maza de Lizana, (1776-1854) capità general de l'exèrcit i destacat militar liberal, heroi de la Guerra del Francès. Després de la mort del seu pare en 1836, la seva mare, Rosa del Castillo, el va inscriure a l'escola militar. Tenia dos germans, José i Federico. Es va casar amb Matilde Morán.
Va participar en la revolució de 1868, en la que va tenir un paper destacat a la ciutat de Granada. Quant a campanyes militars, va participar en la Segona Guerra Carlina (1846-1849) i en la Tercera Guerra Carlina (1872-1876). Durant la Primera República Espanyola va ser nomenat general (1873) i governador militar de Castelló de la Plana (1874).
En 1877 va ser destituït dels seus càrrecs i empresonat al castell de Bellver. En ser posat en llibertat, va dirigir l'Associació Republicana Militar i va començar a preparar la revolta republicana del 19 de setembre de 1886 que organitzava com a líder civil Manuel Ruiz Zorrilla. Després de ser detingut, va ser jutjat i condemnat a mort, pena que va ser commutada per la de presó perpètua a Àfrica (primer a Fernando Poo i des de 1887 a Melilla, on va ser cuidat fins a la seva mort per la seva filla Emilia, que procurava defensar-lo de les humiliacions que se li imposaven). Fou enterrat al cementiri de San Carlos de Melilla.

## Referències

* Francisco Saro Gandarillas Villacampa en Melilla Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
* Linajes de los Villacampa de Aragon Arxivat 2007-11-14 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* El pronunciamiento fallido de Villacampa
# Manuel de Irujo Ollo

Manuel de Irujo Ollo (Lizarra, 25 de setembre de 1891 – Bilbao, 1 de gener de 1981) va ser un polític i advocat navarrès, dirigent del Partit Nacionalista Basc, Diputat i Ministre de la Segona República Espanyola.

## Biografia

Era fill de Daniel Irujo Urra, advocat que va defensar dos cops en judici Sabino Arana. Va estudiar en el Col·legi dels Jesuïtes d'Orduña, on es va graduar en 1907 de batxillerat. En 1910 es va llicenciar en la Facultat de Filosofia i Lletres de la Universitat de Deusto i en 1912 en la de Dret. En 1916 es va casar amb Aurelia Pozueta Aristizabal, amb qui tindria una filla, Miren. Envidua en 1918.
Fou diputat foral de Navarra en 1921 i 1930, diputat a Corts per Guipúscoa a les eleccions de 1933 i 1936. En 1936 va defensar el posicionament del seu partit a favor de la Segona República i contra la revolta militar. Entre setembre de 1936 i maig de 1937 va ser ministre sense cartera en el Govern de Francisco Largo Caballero amb la funció d'intentar restablir el funcionament d'una justícia elemental en la zona republicana. Aquesta funció la va continuar com a Ministre de Justícia en el govern de Negrín fins a desembre de 1937. Des del seu càrrec col·laborà amb Lluís Vila i d'Abadal i altres membres d'UCD que ajudaven a fugir religiosos perseguits en contacte amb el cardenal Francesc d'Assís Vidal i Barraquer.
Va abandonar el càrrec, entre altres raons, per la repressió que el govern va portar a terme contra el Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM), però va quedar com a ministre sense cartera fins a agost de 1938. Després de la guerra civil es va exiliar en el Regne Unit. Allí va ser ministre del govern republicà en l'exili i president del Consell Nacional Basc. Per la seva tasca en la construcció europea en 1972 va ser nomenat president d'honor del Consell Federal Peninsular del Moviment Europeu.
Va tornar a Espanya en 1977, any que va ser escollit senador per Navarra a les llistes del Front Autonòmic en les eleccions generals espanyoles de 1977. A les eleccions al Parlament de Navarra de 1979 va ser escollit membre del Parlament de Navarra com cap de llista de la coalició Nacionalistes Bascos, sent el seu primer president. Autor, entre altres obres, de Inglaterra y los vascos e Instituciones políticas vascas (1945).

## Enllaços externs

* Biografia de Manuel de Irujo en el número 11 d'Eurobask Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine., revista del Consell Basc del Moviment Europeu, pg. 34.
* Fitxa monogr'afica sobre Manuel de Irujo a Euskomedia, amb un vídeo biogràfic i accés al seu arxiu personal.
* Biografia de Manuel de Irujo Ollo a l'Enciclopedia digital del País Vasco "Auñamendi"
* Fitxa del Congrés dels Diputats
* Fitxa del Senat
# Marcel Mart

Marcel Mart (Esch-sur-Alzette, 10 de maig de 1927 - 15 de novembre de 2019) fou un empresari, jurista i polític luxemburguès, que fou Ministre de Transports, d'Energia i Economia de Luxemburg, així com President del Tribunal de Comptes Europeu. Era germà de l'eurodiputat luxemburguès René Mart i pare de la periodista Caroline Mart.
Membre del Partit Democràtic, Mart va ser ministre en els governs de Pierre Werner (1969–1974) i Gaston Thorn (1974–1977). En 1977 fou nomenat representant de Luxemburg en el Tribunal de Comptes Europeu, en el qual va servir en dos mandats de sis anys, en un dels quals exercí com a president (1984–1989).
Un cop deixat el càrrec tornà al seu país, on fou president de la Banque Générale du Luxembourg de 1993 a 2005 i de la Société des foires internationales de Luxembourg de 1994 a 2000.

## Referències

* ↑ «Marcel Mart, ancien ministre de l'Économie, est mort». L'essentiel, 15-11-2019 [Consulta: 15 novembre 2019].
* ↑ «Marcel Mart». European NAvigator. Centre Virtuel de la Connaissance sur l'Europe. Arxivat de l'original el 2012-10-04. [Consulta: 4 febrer 2011].

## Enllaços externs

* Fotografia Arxivat 2015-07-16 a Wayback Machine. al web del TCE
# Marceli Stark

Marceli Stark (Lviv, 19 de setembre de 1908 - Varsòvia, 4 de maig de 1974) matemàtic polonès.
Stark va néixer a Lemberg quan aquesta ciutat era de sobirania austrohongaresa (avui és Lviv, Ucraïna) en una família jueva humil. El 1926, en completar els seus estudis secundaris, va ingressar en la universitat de Lwow (la ciutat era aleshores polonesa i havia canviat el nom) en la qual es va graduar el 1933. Des de 1929 va ser assistent de Stefan Banach a la universitat. Durant la Segona Guerra Mundial va ser internat en el gueto de Varsòvia del qual només va sortir per a ser presoner en els camps de concentració de Budzyń, Majdanek, Płaszów, Ravensbrück i Sachsenhausen, Acabada la guerra va tornar a Polònia, on va ser nomenat professor de matemàtiques de la universitat de Wroclaw el 1947. A partir de 1950 i fins a la seva mort, va ocupar un càrrec de direcció al Institut de Matemàtiques de l'Acadèmia Polonesa de Ciències.
Stark va ser força conegut pels seus treballs editorials i per la publicació de diferents llibres de text, alguns d'ells en col·laboració amb Andrzej Mostowski. Després de mort, es va publicar el seu diari de presoner del camp de treball a Budzyń, un esgarrifós testimoni dels maltractaments constants dels guàrdies nazis i ucraïnesos del camp.

## Referències

* ↑ Editors, 1974, p. I.
* ↑ Pogoda, 2014, p. 201-204.
* ↑ Wiszniewicz, 1996, p. 83-84.
* ↑ Hnatiuk, 2019, p. 152.
* ↑ Hartman, 1979, p. 107.
* ↑ Hartman, 1979, p. 108.
* ↑ Editors, 1974, p. I-II.
* ↑ Stark, 2012, p. 1-351.

## Bibliografia

* Editors «Marceli Stark» (en anglès). Acta Arithmetica, Vol. 26, 1974, pàg. I-II. ISSN: 0065-1036.
* Hartman, S. «Wspomnienia o Marcelim Starku» (en polonès). Wiadomości Matematyczne, Vol. 21, Num. 2, 1979, pàg. 107-109. DOI: 10.14708/wm.v21i02.3622. ISSN: 2080-5519.
* Hnatiuk, Ola. Courage and Fear (en anglès). Academic Studies Press, 2019. ISBN 978-1-6446-9251-6.
* Pogoda, Zdzisław «Marceli Stark, Ale jednak czuję i żyję... Pamiętnik więźnia obozu pracy w Budzyniu» (en polonès). Wiadomości Matematyczne, Vol. 50, Num. 1, 2014, pàg. 201-204. DOI: 10.14708/wm.v50i1.684. ISSN: 2080-5519.
* Stark, Marceli. Ale jednak czuję i żyję: pamiętnik więźnia obozu pracy w Budzyniu (en polonès). Instytut Pamięci Narodowej, 2012. ISBN 9788376293769.
* Wiszniewicz, Joanna. And Yet I Still Have Dreams (en anglès). Northwestern University Press, 1996. ISBN 0-8101-1813-0.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Marceli Stark» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
# Margot Eskens

Margot Eskens (Düren, 12 d'agost de 1939) és una cantant alemanya de Schlager, que va gaudir de molta popularitat en els anys 1950s i 1960s.

## Carrera

En 1954, mentre exercia com a assistent dental, Eskens guanya una competència de cant de la companyia discogràfica Polydor Records, on va interpretar la cançó Moulin Rouge.
Entre 1956 i 1957 va llançra dos senzills que se situaren en el lloc #1, "Tiritomba" (que va vendre prop de 800,000 còpies) i "Cindy oh Cindy", que va ser el seu senzill més reeixit, i es va mantenir 25 setmanes en el Top 10 dels senzills d'Alemanya. També va produir diversos duets amb Silvio Francesco, el germà de Caterina Valente.
Eskens va col·laborar amb el cantautor i productor Kurt Feltz fins a 1961. Ella a més va participar en el Deutscher Schlager-Festspiele en 1962, obtenint el tercer lloc darrere de Conny Froboess i Siw Malmkvist. En 1966 va representar a Alemanya en el Festival de la Cançó d'Eurovisió amb la cançó "Die Zeiger der Uhr" (Les agulles del rellotge) i va finalitzar en el 10è lloc amb 7 punts (empatada amb Luxemburg i Finlàndia).
Ha venut 40 milions de discos des de 1956. A finals de la dècada del 1980 va començar a gravar "schlagermusik" més tradicional com l'àlbum Mein Traumland am Wörtherse (1990).

## Singles

Èxits que han quedat entre els 20 primers llocs de les llistes alemanyes.
* Ich möcht heut ausgehn, 1955, #3
* Tiritomba, 1956, #1
* Mamatschi, 1956, #9
* Cindy oh Cindy, 1957, #1
* Calypso Italiano, 1957, #9 (amb Silvio Francesco)
* Wenn du wieder mal auf Cuba bist, 1957, #12 (amb Silvio Francesco)
* Wenn du wiederkommst, 1958, #11 (amb Silviio Francesco)
* Himmelblaue Serenade, 1958, #8 (amb Silvio Francesco)
* Du bist mir lieber als die andern, 1959, #12 (amb Silvio Francesco)
* Mondschein-Partie, 1959, #5 (amb Silvio Francesco)
* Wenn du heimkommst, 1961, #18
* Ein Herz, das kann man nicht kaufen, 1962, #19
* Mama, 1964, #8

## Filmografia

* Auf Wiedersehen (1961)

## Referències

* ↑ Vegeu a imdb.de
* ↑ Polydor 841 324-2
* ↑ Caterina Valente's hit The Breeze And I (Andalucia) reached the Top 10 the USA in 1955; Joel Whitburn: Top Pop Singles 1955-1993. Menomonee Falls, Wisc.: Rècord Research Inc., 1994, p. 620
* ↑ Frank Laufenberg / Ingrid Hake: Rock- und Pop-Lexikon. Vol. 1: ABBA - Kay Kyser. Düsseldorf and Wien: ECON, 1994, p. 471
* ↑ Günther Ehnert (ed.): Hit Bilanz. Deutsche Chart Singles 1956-1980. Hamburg: Taurus Press, 1990, p. 70

## Enllaços externs

* Margot Eskens
* Margot Eskens cantant Cindy oh Cindy a youtube.de
* Margot Eskens cantant Tiritomba (1956) a youtube.de
* Lletra de Tiritomba Arxivat 2019-06-23 a Wayback Machine.
# Josep Marià Milego i Inglada

Josep Marià Milego i Inglada (Alacant, 25 de juliol de 1889 - Barcelona, 2 de febrer de 1935) va ser un advocat, poeta i escriptor valencià autor, juntament amb Francisco Martínez Yagües, de la lletra de l'Himne d'Alacant, amb música del mestre Juan Latorre Baeza.
Va néixer en una família alacantina la branca paterna de la qual era d'origen italià. Va estudiar Dret i Filosofia a la Universitat Central de Madrid on va viure fins al 1885 doncs deixa el seu lloc de funcionari a Madrid per tornar a la seva Alacant natal i exercir com a advocat particular. El 1897 es va mudar a Cadis, on va treballar de professor mercantil i on, en un dels seus retorns a la seua Alacant, la penya El Progreso del Casino d'Alacant li va fer l'encàrrec de posar-li lletra a l'Himne d'Alacant que havia compost el músic Juan Latorre el 1896.
El 1902 va guanyar una càtedra de Legislació Internacional a l'Institut General i Tècnic de València i un any més tard es va traslladar a Barcelona on també va exercir de professor a l'Escola d'Alts Estudis Mercantils. A la ciutat comtal va residir fins a la seva mort en 1935.
Col·laborà en la premsa d’Alacant i publicà el drama en vers El precio de una corona (1879) i el poema La corona de flores (1887). També fou autor, amb Antoni Galdó, del recull biogràfic Alicantinos ilustres (1889).

## Referències

* ↑ Iglesias, José Moratinos. «El alicantino Saturnino Milego y la renovación cultural en España» (en castellà), 31-03-2024. [Consulta: 27 desembre 2024].
* ↑ Rubio, David. «Milego Inglada, José María» (en castellà), 09-03-2021. [Consulta: 27 desembre 2024].
* ↑ «Josep Marià Milego i Inglada | enciclopedia.cat». [Consulta: 27 desembre 2024].
# Marquesat de Loja

El Marquesat de Loja és un títol nobiliari espanyol concedit per la Reina Isabel II mitjançant el seu Reial decret d'1 de maig de 1868, que es va lliurar Real despatx el 28 de maig de 1868 a favor de Carlos Marfori y Callejas. La seva denominació fa referència a la localitat de Loja, província de Granada.
Va ser Ministre de la Corona, Governador de Madrid, Diputat a Corts per Loja i Senador vitalici del Regne, entre altres càrrecs rellevants. Va explicar sempre amb l'amistat de la reina i va ser molt amic de Narváez, la qual cosa li va portar a enemistar-se amb gran nombre de persones.
Carlos Marfori y Callejas, I marquès de Loja, va renunciar al títol de marquès, per la qual cosa Isabel II el va tornar a concedir novament el 30 de juny d'aquest mateix any a Fernando de Campos y Fernández de Córdoba, fillastre de Carlos Marfori y Callejas, que es va convertir en el II marquès de Loja.
Carlos Marfori y Callejas va ser un dels molts nobles que, voluntàriament, van preferir abandonar Espanya per acompanyar a la reina Isabel II al seu exili a França, quan aquesta va ser enderrocada.

## Marquesos de Loja

| | Titular | Període |
| Creació per Isabel II |||
| I | Carlos Marfori y Callejas | 1868-1868 |
| Segona creació per Isabel II |||
| II | Fernando de Campos y Fernández de Córdoba | 1868- |
| III | Alfonso de Campos y Fernández de Córdoba | |
| IV | Alfonso de Campos y Blanco | 1962- |
| V | Alfonso de Campos y Romero de Juseu | 1984-actual titular |

## Història dels marquesos de Loja

* Carlos Marfori y Callejas (1821-1892), I marquès de Loja.
* Casat amb María de la Concepción Fernández de Córdoba y Campos. Renuncià al títol, que fou creat novament a favor del seu fillastre:
* Fernando de Campos y Fernández de Córdoba, II marquès de Loja.
* Casat amb Teresa Fernández de Córdoba y Gaya. El succeí el seu fill:
* Alfonso de Campos y Fernández de Córdoba, III marquès de Loja.
* Casat amb Francisca de Paula Blanco y Cantero. El succeí el seu fill:
* Alfonso de Campos y Blanco, IV marquès de Loja.
* Cast amb María Rosa Romero de Juseu y Armentero. El succeí el seu fill:
* Alfonso de Campos y Romero de Juseu, V marquès de Loja

## Referències

* ↑ «Loja (Marqués de)». Anuario de la nobleza de España II:224. 1 de enero de 1909'.
* Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", CSIC
# Marvin Kren

Marvin Kren (* Viena, 1980) és un director de cinema austríac.

## Biografia

Marvin Kren és fill de l'actriu Brigitte Kren i del propietari del cafè Wolfgang Jelinek. Kren va adquirir experiència prèviament ajudant a les àrees de direcció, càmera i producció i com a actor. Va cursar un grau universitari en economia europea i gestió empresarial a Viena. El seu curtmetratge Schautag és la conclusió dels seus dos anys d'estudis de postgrau en direcció a l'Hamburg Media School.
Després dels seus estudis, només va dirigir curtmetratges abans de celebrar el seu debut al llargmetratge el 2010 com a part de Little Television Play de ZDF amb la pel·lícula de terror Rammbock i es va fer conegut per un públic més gran.
La seva segona pel·lícula de terror Blutgletscher va rebre una àmplia resposta i va guanyar premis a diversos festivals de cinema. Es va projectar al Premi del Festival de Cinema Max Ophüls l'any 2014 i va rebre diversos premis al premi de cinema austríac (Millor actor, Millor màscara, Millor disseny de so). La pel·lícula va ser nominada al Millor Muntatge.
Va rodar el seu segment Roulette per a la segona part de la producció internacional The ABCs of Death amb André Hennicke, Alma Leiberg i Andreas Döhler en els papers principals. .
Fins ara ha rodat quatre episodis de Tatort per a ARD. La pel·lícula criminal Mordkommission Berlin 1, va ser encarregada per Sat.1 i va ser nominada als Premis de la Televisió Alemanya 2016.
Kren va dirigir la primera temporada de la sèrie 4 Blocks amb Frederick Lau. A la segona temporada és productor executiu.

## Filmografia

* 2005: Zum Beispiel Praterstern (curtmetratge)
* 2008: Trio (curtmetratge)
* 2009: Schautag (curtmetratge)
* 2010: Rammbock
* 2013: Blutgletscher
* 2014: Tatort: Die Feigheit des Löwen
* 2014: Tatort: Kaltstart
* 2014: The ABCs of Death 2 (Segment: Roulette)
* 2015: Tatort: Die letzte Wiesn
* 2015: Mordkommission Berlin 1
* 2017: 4 Blocks (sèrie de televisió, teporada 1)
* 2017: Tatort: Böser Boden
* 2018: Landkrimi – Grenzland
* 2020: Freud (sèrie de televisió)
* 2022: Stadtkomödie – Der weiße Kobold (sèrie de televisió)
* 2023: German Genius (sèrie de televisió)
* 2024: Crooks (sèrie de televisió)

## Premis

* 2016: Romy a la categoria Millor llargmetratge de director per Mordkommission Berlin 1
* 2017: Acadèmia Alemanya de Televisió: Premi a la categoria Millor director per 4 Blocks
* 2018: Premis de la Televisió Alemanya: Premi a la categoria "Millor Director" per 4 Blocks
* 2020: Romy a la categoria Millor producció de ficció televisiva per Freud

## Referències

* ↑ Kurier.at: Neo-Omi Brigitte Kren: „Die Klane hört gern Soulmusik“, abgerufen am 27. Oktober 2021
* ↑ Patrick Winkler. «Interview mit Marvin Kren zu 4 Blocks». Deadline, 17-11-2017.
* ↑ derStandard.at - Romy-Akademiepreise: ATV und Puls 4 teilen sich die beste Programmidee. Artikel vom 15. April 2016, abgerufen am 15. April 2016.
* ↑ Christoph Silber. «ROMY-Akademie kürt Sieger: Androiden, Unterweltler und Drogenhändler». Kurier.at, 19-05-2020.

## Enllaços externs

* Marvin Kren a Filmportal.de
# Massanjas

Massanjas (en francès Messanges) és un municipi francès situat al departament de les Landes i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 362 | 362 | 431 | 507 | 521 | 646 | 919 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1996- | Hervé Bouyrie | PS |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 27 desembre 2010].
| Etapa precedent Moliets e Mar | Camí de Sant Jaume Via de Solac | Etapa següent Lo Bocau Vielh |
# Mercat de Sant Ildefons

El mercat de Sant Ildefons de Cornellà de Llobregat es va inaugurar el 15 de desembre de 1970. L'integren 125 establiments i 19 botigues, i compta amb una superfície comercial de 3.600 m² i una superfície total de 8.000 m². Té una estructura moderna i consta d'un mercat ambulant els dijous i dissabtes. Va ser ampliat el 2005.
Està ubicat en una de les zones més ben comunicades de la ciutat, al costat del metro, l'autopista A2, la sortida 14 de la Ronda de Dalt, Ronda del Litoral i 8 línies d'autobusos.

## Notes

* ↑ Sant Ildefons, un referente en Cornellà... y en las poblaciones vecinas, 1 de desembre de 2012
* ↑ El Mercado de Sant Ildefons per Arantxa Ruano
* ↑ Mercat de Sant Ildefons Arxivat 2016-11-10 a Wayback Machine. a gastroteca.cat
* ↑ Un nuevo Sant Ildefons, El País, 16 d'agost de 2005
* ↑ Mercat de Sant Ildefons a catalunya.com

## Enllaços externs

* Pàgina web del mercat Arxivat 2011-01-28 a Wayback Machine.
* Mercat de Sant Ildefons a facebook
# Metall i so

Metall i So és un grup de rock de Tavernes de la Valldigna (Safor, País Valencià).
El grup Metall i so naix l'any 1993 al poble de Tavernes de la Valldigna, el grup fou fundat per quatre components, Robert (baix i veu), Xavier (guitarra), Bernat (guitarra) i Moisés (bateria). El setembre del 1994 guanyaren el cinquè concurs de rock a la valldigna amb cançons que s'editaren al CD de Prohibit. Després guanyaren el sisè concurs de maquetes A la nostra marxa de Ràdio Nova de València. Van participar en el Festivern de 2012-2013.
L'any 2018 van celebrar els 25 anys amb una festa al Pavelló Cobert Multiusos del Vergeret de Tavernes de la Valldigna.

## Discografia

* Prohibit (Fonoruz, 1996) CD.
* Benvinguts (Fonoruz, 1998) CD.
* Instint (Maldito Alcatraz Records, 2001) CD.
* Crits de llibertat (Autoproduit, 2007)
* Sense Fronteres (Autoproduit, 2010)

## Referències

* ↑ «Metall i so». RXI, 14-09-2013.
* ↑ «Guanyadors Festivals A la Nostra Marxa». [Consulta: 15 abril 2024].
* ↑ Un Festivern de retrobades i acomiadaments Arxivat 2016-11-26 a Wayback Machine., 10 de desembre de 2012
* ↑ El Festivern torna a posar la música per Cap d'Any, enderrock
* ↑ «25 Aniversari Metall i So» (en castellà). [Consulta: 26 octubre 2018].
* ↑ «Metall i So». Viasona. [Consulta: 13 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Metall i so a facebook
* http://www.myspace.com/metalliso Myspace de Metall i so
* Metall i so a last.fm