OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jardí botànic de Sibèria

El jardí botànic de Sibèria (en rus: Сибирский ботанический сад), és un jardí botànic situat a Tomsk, Rússia. És el primer jardí botànic que es va fundar més enllà dels Urals.

## Descripció

El jardí botànic depèn de la Universitat Estatal de Tomsk. El 2004 es va incloure a la llista d'àrees protegides d'importància regional. Cobreix una superfície de 126,5 hectàrees: 10 hectàrees es dediquen al parc del jardí botànic, amb hivernacles inclòs un hivernacle al bosquet de la universitat i 116,5 hectàrees dedicades a un dendrorium.
Més de sis mil espècies de plantes es cultiven en hivernacles i espais oberts que inclouen al voltant de dues mil espècies tropicals i subtropicals. S'hi conserven plantes d'hivernacle, arbres i arbustos decoratius, plantes de baies, cultiu agrícola, herbes, plantes medicinals, cereals i plantes rares o en perill d'extinció. Igualment s'hi poden trobar plantes dels gèneres Callistephus, Ribes, Rubus, Fragaria, entre d'altres.
L'hivernacle central té 31 metres d'alçada. És un dels hivernacles més alts del món.

## Història

És el primer jardí botànic que es va fundar més enllà dels Urals. Va ser establert el 1885 pel professor Krilov (1850-1931) i després del 1927 el va dirigir el professor Reverdatto (1891-1969). El professor Popov (1893-1955) va deixat un herbari ric en col·leccions de l'Àsia central i la Sibèria.

## Referències

* 1 2 «Siberian Botanical Garden of Tomsk State University» (en anglès). Botanic Gardens Conservation International. [Consulta: 12 gener 2025].
* 1 2 «TOMSK STATE UNIVERSITY: Siberian Botanical Gardens», 04-07-2010. [Consulta: 12 gener 2025].
* ↑ «Central Siberian Botanical Garden SB RAS» (en anglès). [Consulta: 12 gener 2025].
* ↑ «Крылов Порфирий Никитич (Krylov Porfiry Nikitich)». [Consulta: 12 gener 2025].
* ↑ «Из истории ботанического сада», 21-11-2006. [Consulta: 12 gener 2025].

## Vegeu també

* Herbari Krilov

## Enllaços externs

* Lloc oficial del jardí botànic de Sibèria
# Cleènet (desambiguació)

Cleènet és el nom dels següents personatges:
* Cleènet d'Atenes, polític atenès, pare de Cleó d'Atenes
* Cleènet, poeta tràgic
# Club Korfbal Castellbisbal

El Club Korfbal Castellbisbal (CKC) es va fundar l'any 2006.
El seu primer any només va comptar amb un equip sènior que va diputar la Lliga Catalana de Korfbal al grup B de la segona divisió. A la fase regular va acabar en quart lloc, fet que li va permetre competir pel setè i vuitè lloc de la categoria contra el Korfbal Valldemia del grup A. El resultat final va ser setè classificat de deu equips. També va disputar la prèvia de la Copa Catalana, i fou eliminat pel Korfbal Club Barcelona Sant Cugat i, per tant, no va entrar a jugar la copa.
La temporada següent, el club va poder inscriure un equip a Lliga Nacional i un equip júnior. Va participar per primer cop a la Copa Catalunya de Korfbal on va perdre als quarts de final contra el CK Vallparadís per 2 a 11, i de la que va acollir la final, que va guanyar el Vacarisses.

## Referències

* ↑ «Catalan competition, introducing the teams (2)» (en anglès). KorfballZone, 01-11-2010.
* ↑ «Fitxa CK Castellbisbal». Federació Catalana de Korfbal. Arxivat de l'original el 2010-12-14. [Consulta: 23 gener 2011].
* ↑ «El Sant Cugat se les veurà amb el favorit, el Vacarisses». Cugat Diari, 30-01-2007.
* ↑ «El Vacarisses es proclama campió de la Copa Catalana de corfbol». 3cat24.cat, 03-03-2008.
# Eudald Puig i Mayolas

Eudald Puig (Manlleu, 1948- Terrassa, 2013) fou un poeta català. Nascut a Manlleu però va viure gran part de la seva vida a Terrassa. Llicenciat en filologia catalana i dedicat a l'ensenyament gran part de la seva vida. Ha rebut diferents premis literaris. El premi literari de Girona-Miquel de Palol de poesia al 1978; el ciutat d'Olot-Joan Teixidor de poesia, haikus en línia al 2002 i el premi Ciutat de Terrassa. Agustí Bartra al 2005. Als anys 70 formà part del consell de redacció de la revista TS, fruit de l'excel·lent relació entre dues entitats vallesanes: l'Acadèmia de Belles Arts de Sabadell i Amics de les Arts i Joventuts Musicals de Terrassa.Amb motiu del 5è aniversari de la mort del poeta al 2018, el Centre d'Arts Escèniques de Terrassa (CAET) va organitzar un espectacle, anomenat La Casa de la Muntanya, en homenatge a l'autor.

## Obra
### Poesia

* Cel de nit. Barcelona. La Gaya Ciència: Barcelona 1978. Premi Miquel de Palol
* La vinya cremada. Barcelona: Edicions 62, 1986. ISBN 8429724400
* Parc de gessamins. Barcelona: Empúries, 1987. ISBN 8475961185
* El traç d'un any. Barcelona: Destino, 1989. ISBN 842331730X Error en ISBN: suma de verificació no vàlida
* Una visió de la poesia: Setena Trobada de Poesia. Terrassa. Associació de poetes terrassencs, 1989. ISBN 8478092439
* Poemes per a Clara. Barcelona: Edicions 62, 1998. ISBN 8475965997
* A l'ombra del lotus. Josep Maria Capilla, Eudald Puig, Maria Rosa Roca. Barcelona: Viena, 2003. ISBN 8483301865
* La vida entredita. Barcelona: Proa, 2006. ISBN 8484378756. Premi Ciutat de Terrassa. Agustí Bartra, 2005
* Obra poètica completa. Girona: Curbet, 2014. ISBN 9788494281860

### Prosa

* Paradís perdut. Barcelona. Empúries, 1985. ISBN 8475960588

### Epistolari

* Joan Vinyoli-Eudald Puig: correspondència (1981-1984). Girona: Curbet, 2018. ISBN 9788494739965

## Bibliografia

* "La vida entredita d'Eudald Puig 1948-2013". De Bernat Puigtobella. A Núvol. El Digital de Cultura. (22 d'abril de 2013). Article publicat amb motiu de la mort del poeta.
* "Eudald Puig. L'obra poètica completa d'un gran desconegut". Carles Morell. 28 de gener de 2015. A Núvol. Revista digital de cultura.
* "El llamp esclata al cim del puig". Jordi Llavina (13 de febrer de 2015). A El Punt Avui.
* "Baules vallesanes. Eudal Puig: la dissolució que deixa empremta." Carles Morell. A Quadern. Revista de les idees, les arts i les lletres. En línia. Arxivat 2018-03-04 a Wayback Machine.
* "Breu evocació". Jaume Aulet (8 de maig de 2013). A Núvol. Revista digital de cultura. En línia.

## Referències

* ↑ «Eudald Puig i Mayolas». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Ciutat de Terrassa. Agustí Bartra Arxivat 2019-03-30 a Wayback Machine.
* ↑ «Institució de les LLetres Catalanes. Qui és qui. Index d'autors» (en català). [Consulta: 29 maig 2018].
* ↑ «Manuel Garriga, un socialista vital» (en català). [Consulta: 4 juny 2018].
* ↑ «La casa de la muntanya». Arxivat de l'original el 2018-01-22. [Consulta: 2 juny 2018].
# Barcelona de Serveis Municipals

Barcelona de Serveis Municipals (B:SM) és una empresa de l'Ajuntament de Barcelona que va néixer a finals del 2002 per substituir l'antiga SMASSA amb l'objectiu de donar serveis i gestionar infraestructures de Barcelona relacionades amb la mobilitat i el lleure. La seva directora general és des de 2017 Marta Labata, nomenada pel govern d'Ada Colau, i des de 2016 el president del Consell d'Administració és Jaume Collboni i el vicepresident Gerardo Pisarello, i la designació dels membres del Consell d'administració és proporcional a la representació dels partits en el ple de l'Ajuntament de Barcelona.
Els serveis relacionats amb la mobilitat que gestiona són el de l'estacionament de l'Àrea Verda, la xarxa d'aparcaments subterranis municipals el servei de grua, el Bicing i les estacions d'autobusos de Barcelona-Nord i Sant Andreu.
El serveis relacionats amb el lleure són la gestió de les instal·lacions de l'anella olímpica de Montjuïc, el Barcelona Teatre Musical (BTM), el Parc del Fòrum i el Parc de Montjuïc. També s'encarrega de la direcció del pavelló de la Mar Bella, del Velòdrom d'Horta i de la gestió del Parc d'Atraccions del Tibidabo, aquest últim a través de la filial PATSA. Com també del Parc Zoològic de Barcelona.
En 2011 es va crear Bamsa, amb la participació del 40% de BSM i el 60% de Saba, i un total de 26 aparcaments al centre de Barcelona, amb la intenció d'utilitzar els recursos econòmics generats per finançar habitatge social de lloguer.
Altres empreses en les que BSM té participació son Tersa, destinada al tractament i selecció de residus, amb un 58,6% del capital, Mercabarna, amb una participació del 50,7%, Memora, Catalana d'Iniciatives, GL Events i Ecoenergies, amb participacions minoritàries.

## Referències

* ↑ «Marta Labata Salvador, nova directora general de Barcelona de Serveis Municipals (B:SM)». B:SM, 19-05-2017 [Consulta: 28 maig 2017].
* ↑ «La oposición ya controla B:SM, la principal empresa municipal de Barcelona» (en castellà). La Vanguardia, 13-10-2015 [Consulta: 8 desembre 2015].
* ↑ «Trias pone al frente de B:SM a Ignasi Armengol, de TMB». Expansion, 04-07-2011 [Consulta: 8 desembre 2015].
* ↑ «Tragedia sin explicación». La Vanguardia, 09-10-2003 [Consulta: 8 desembre 2015].
* ↑ Sierra, Lluis «La grúa... y lo que cuelga» (en castellà). La Vanguardia, 19-07-2010 [Consulta: 8 desembre 2015].
* 1 2 «Colau, incapaç d'engegar les empreses públiques de Barcelona». Economia Digital, 04-09-2015. Arxivat de l'original el 2015-12-10 [Consulta: 8 desembre 2015].
* ↑ «BCN privatiza sus mejores párkings para financiar viviendas de alquiler» (en castellà). El Periódico, 08-06-2012 [Consulta: 8 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Barcelona de Serveis Municipals - Lloc web oficial
# Rojdéstvenka (Tomsk)

Rojdéstvenka (en rus: Рождественка) és un poble de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2021 tenia 46 habitants.

## Referències

* ↑ Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских населённых пунктов, сельских населённых пунктов. Том 1. Численность и размещение населения Томской области (Итоги Всероссийской переписи населения 2020 года (en rus).
# Novonikolàievka (Tomsk)

Novonikolàievka (en rus: Новониколаевка) és un poble de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2021 tenia 64 habitants.

## Referències

* ↑ Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских населённых пунктов, сельских населённых пунктов. Том 1. Численность и размещение населения Томской области (Итоги Всероссийской переписи населения 2020 года (en rus).
# Pla corporal

Un pla corporal és bàsicament la plantilla que determina la configuració del cos d'un organisme. Tant la simetria d'un animal com el seu nombre de segments corporals i d'extremitats són aspectes del seu pla corporal. Un dels principals objectes d'estudi de la biologia del desenvolupament és l'evolució de plans corporals tan diferents com els d'una estrella de mar, una falguera o un mamífer a partir d'una mateixa herència biològica, i més concretament els canvis radicals en els plans corporals al llarg del temps geològic. El pla corporal és un element clau de la morfologia d'un organisme i, des del descobriment de l'ADN, els biòlegs del desenvolupament han pogut aprendre molt sobre la manera en què els gens controlen el desenvolupament de caràcters estructurals mitjançant una cascada de processos en què els gens clau produeixen morfogens, substàncies químiques que es difonen pel cos generant un gradient que serveix d'indicador de posició per les cèl·lules, activant altres gens, alguns dels quals produeixen altres morfogens al seu torn. Un descobriment clau fou l'existència de grups de gens de seqüència homeòtica que s'encarreguen de traçar el pla corporal bàsic dels organismes. Els gens de seqüència homeòtica estan considerablement conservats entre espècies tan diverses com la mosca de la fruita i l'ésser humà; el patró segmentat bàsic dels cucs i les mosques de la fruita són l'origen de la columna vertebral segmentada dels humans. El camp de la biologia evolutiva del desenvolupament, que estudia la genètica de la morfologia en profunditat, s'està expandint ràpidament. Moltes de les cascades genètiques desenvolupament estan catalogades en gran detall, especialment en la drosòfila.
El pla corporal és la base dels embrancaments. Els animals poden tenir 35 plans corporals bàsics diferents, cadascun dels quals correspon a un embrancament.

## Referències

* ↑ «Up and down... or around and around? Body Symmetry in Animals» (web). The Diversity of Living Organisms: Themes of Adaptation and Evolution. Kennesaw State University. Arxivat de l'original el 12 de gener 2007. [Consulta: 12 gener 2007].
* ↑ Arthur, Wallace. Animal Body Plans. Cambridge (Regne Unit): Cambridge University Press, 1997. ISBN 0-521-77928-6.
# Olavo de Carvalho

Olavo Luiz Pimentel de Carvalho (Campinas, 29 d'abril de 1947 – Richmond, 24 de gener de 2022) va ser un periodista i assagista conservador brasiler que va representar posicions ideològiques esotèriques i conspiradores. Va tenir una gran influència en l'extrema dreta brasilera i la família Bolsonaro.

## Referències

* ↑ https://www.gov.br/cultura/pt-br/assuntos/noticias/nota-oficial-nota-de-pesar-pelo-falecimento-do-professor-olavo-de-carvalho
* ↑ Gortázar, Naiara Galarraga. «Muere Olavo de Carvalho, el gurú ideológico de Bolsonaro, tras contagiarse de covid» (en castellà), 25-01-2022. [Consulta: 26 febrer 2022].
* ↑ «Olavo de Carvalho, o 'parteiro' da nova direita que diz ter dado à luz flores e lacraias» (en portuguès brasiler). BBC News Brasil.
* ↑ «Única coisa rigorosa no discurso de Olavo são os palavrões, diz Ruy Fausto» (en portuguès brasiler), 30-11-2018. [Consulta: 26 febrer 2022].

## Vegeu també

* Enéas Carneiro
# Aixot de Sper

Ashot Bagratuní o Aixot de Sper fou un príncep armeni establert a la regió de Sper (Ispir) pels romans d'Orient el 837. Era fill de Xapuh Bagratuní († 824), príncep de Taik i nebot de d'Aixot IV Bagratuní (que era germà del seu pare).
El 837 els romans d'Orient van envair Armènia i encara que es van retirar tot seguit a les zones de frontera buscaven fortaleses que dominessin un territori a l'entorn amb població grega per evitar les penetracions musulmanes; així a Ispir (Sper) deixaren instal·lar a Aixot amb títol de cònsol. La capital del domini es va establir a la població d'Ashkharaberd o Asharhaberd. Aixot fou fidel a l'aliança romana d'Orient i va combatre sempre als musulmans sol o amb ajuda dels grecs.
Aixot de Sper va morir a una data no coneguda però anterior al 850 quan ja s'esmenta com a príncep al seu fill Galabar Ishkhanik (o Grigor Ishkhanik) que al contrari que el seu pare va fer la guerra als romans d'Orient.

## Referència

* René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947 (réimpr. 1973, 1984, 1995, 2008), 644 p., p. 188-210.
# Amic/Amat

Amic/Amat és una herència filmogràfica, en forma d'assaig, del Llibre d'Amic e Amat, de Ramon Llull, dirigida per Ventura Pons i protagonitzada per David Selvas, Josep Maria Pou, Rosa Maria Sardà i Irene Montalà. El guió està basat en l'obra Testament, de Josep Maria Benet i Jornet.

## Argument

El protagonista, un madur professor homosexual, sentint pròxima la seva mort a conseqüència d'una malaltia, intenta decidir a qui deixar la seva herència: un assaig sobre El llibre d'Amic e Amat de Ramon Llull. Decideix que la millor persona per heretar tan curiós llegat és el seu millor alumne, de qui està enamorat.

## Repartiment

* Josep Maria Pou: Jaume Clarà
* Rosa Maria Sardà: Fanny
* Mario Gas: Pere Roure
* David Selvas: David Vila
* Irene Montalà: Alba
* Jordi Dauder: Metse
* Ángels Sánchez: Cristina
* Tàtels Pérez: Estudiant 1
* Jordi Andújar: Estudiant 2
* Daniel Tlambors: Estudiant 3
* Josep Clarà: Transcent
* Josep Mota: Bidell

## Premis

* Premi Especial del Jurat Premis Ondas 1999
* Millor Director Premi San Pancracio (Ventura Pons).
* Millor Actor Premi Paco Rabal (David Selvas).
* Millor Guió Festival de Troia (J.M. Benet i Jornet).
* Millor Pel·lícula Festival de Santo Domingo.
* Millor Pel·lícula i Millor Guió Festival de Tolosa de Llenguadoc.
* Menció Especial del Jurat MedFilmFest Roma.
* Millor Actor Festival de Bordeus (Josep M. Pou).
* Menció Honorable del Jurat New Haven Film Fest.
* Nominacions Premis Goya 2000:
** Millor Actor Protagonista: Josep M. Pou
** Millor Actor de Repartiment: Mario Gas
** Millor Guió: J.M. Benet i Jornet

## Referències

* ↑ «Amic/Amat - Credits» (en anglès). NYTimes.com. [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ «Amic/Amat - Overview» (en anglès). NYTimes.com. [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ «Amic/Amat - Cast» (en anglès). NYTimes.com. [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ «Los mejores del año» (en castellà). El Pais, 12-11-1999. [Consulta: 8 gener 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa al web del director Arxivat 2007-12-18 a Wayback Machine.
# Hipnals

Les hipnals (Hypnales) són un ordre de molses de la classe Bryopsida. Es caracteritzen per tenir uns fil·lidis de cèl·lules llargues i estretes, prosenquimàtiques i sovint de superfície brillant i aurícules foliars diferenciades. Les planta creixen densament agrupades en catifes o gespets. L'esporòfit té una càpsula amb peristoma doble i generalment inclinada.

## Famílies

* Amblystegiaceae
* Anomodontaceae
* Brachytheciaceae
* Calliergonaceae
* Catagoniaceae
* Climaciaceae
* Cryphaeaceae
* Echinodiaceae
* Entodontaceae
* Fabroniaceae
* Fontinalaceae
* Helodiaceae
* Hylocomiaceae (conté l'antiga família monotípica Rhytidiaceae)
* Hypnaceae
* Lembophyllaceae
* Leptodontaceae
* Lepyrodontaceae
* Leskeaceae
* Leucodontaceae
* Meteoriaceae
* Microtheciellaceae
* Miyabeaceae
* Myriniaceae
* Myuriaceae
* Neckeraceae
* Orthorrhynchiaceae
* Phyllogoniaceae
* Plagiotheciaceae
* Prionodontaceae
* Pterigynandraceae
* Pterobryaceae
* Pylaisiadelphaceae
* Regmatodontaceae
* Rutenbergiaceae
* Sematophyllaceae
* Sorapillaceae
* Stereophyllaceae
* Symphyodontaceae
* Theliaceae
* Thuidiaceae
* Trachylomataceae

## Referències

* ↑ Goffinet, B.; W. R. Buck; & A. J. Shaw. «Morphology and Classification of the Bryophyta». A: Bernard Goffinet & A. Jonathan Shaw (editors). Bryophyte Biology. 2nd. Cambridge: Cambridge University Press, 2008, p. 55–138. ISBN 9780521872256.
* ↑ Goffinet, Bernard; William R. Buck «Systematics of the Bryophyta (Mosses): From molecules to a revised classification». Monographs in Systematic Botany. Missouri Botanical Garden Press, 98, 2004, pàg. 205–239.
* ↑ Wolkmar Wirth; Ruprecht Düll; Xavier Llimona; Rosa María Ros; Olaf Werner. Guía de campo de los líquenes, musgos y hepáticas. Barcelona: Omega, 2004. ISBN 84-282-1266-X.
* ↑ «Rhytidium rugosum (Ehrh. ex Hedw.) Kindb.». The Plant List. [Consulta: 7 abril 2019].
# Pilar Vélez Vicente

Pilar Vélez Vicente (Barcelona, 2 de febrer de 1957), és historiadora de l'art i gestora cultural. Des de l'any 2012 fins a la seva jubilació el 2022, va ocupar la direcció del Museu del Disseny de Barcelona, producte de la integració de les col·leccions del Museu d'Arts Decoratives, el Museu de Ceràmica, el Museu Tèxtil i de la Indumentària i el Gabinet d'Arts Gràfiques de la ciutat. Pilar Vélez va substituir en el càrrec na Marta Montmany, que es va jubilar durant la primavera de 2012.

## Biografia

El 1986 es doctorà en història de l'art per la Universitat de Barcelona. Del 1986 al 1994, va ser directora del Museu de les Arts Gràfiques. Des del 1995, i fins al 2012, Pilar Vélez ha estat directora del Museu Frederic Marès, una etapa durant la qual el Museu s'ha reafirmat com un centre de referència de l'escultura i el col·leccionisme. El 2011 va finalitzar el projecte de renovació i modernització iniciat el 1996, que ha dotat al museu d'una imatge i unes condicions expositives d'acord tant amb les exigències museogràfiques actuals com amb les necessitats del patrimoni.
Així mateix, Pilar Vélez ha estat la impulsora d'una línia de recerca i publicacions dels seus fons, com també de noves lectures de les seves col·leccions a través de la mirada contemporània. L'ACCA ha atorgat un dels seus Premis 2012 al projecte de renovació del Museu Frederic Marès. Des del 1996 és acadèmica de número de la Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi i des del 2007 de l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona.
Acadèmica bibliotecària de 1998 a 2014. Directora del Butlletí de 2004 a 2012.

## Obres

* Eudald Pradell i la tipografia espanyola del segle XVIII (1989)
* El llibre com a obra d'art a la Catalunya vuitcentista. 1850-1910 (1989)
* Xilografies de Josep Obiols (1990)
* Aproximació a l'obra gràfica de Subirachs (1993)
* Centenari Josep Obiols (1984-1994) (1994)
* J. Fín (1916-1969) (1999)
* Joies Masriera. 200 anys d'història (1999)
* Catàleg del Museu de Llotja. Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi. II- Escultura i medalles (2001)
* Lluís Masriera (2002)
* L'exaltació del llibre al Vuitcents. Art, indústria i consum a Barcelona (ed) (2008).

## Referències

* ↑ «Jose Luis de Vicente, nuevo director del Museu del Disseny» (en castellà), 21-12-2022. [Consulta: 12 març 2024].
* ↑ «Pilar Vélez és la nova directora dels museus del DHUB». Arxivat de l'original el 2012-05-03. [Consulta: 10 maig 2012].
* ↑ «Vélez Vicente, Pilar». Diccionari d'historiadors de l'art català, valencià i balear (DHAC). Institut d'Estudis Catalans, actualització 06/06/2016. [Consulta: 29 desembre 2021].
* ↑ Pilar Vélez Vicente Arxivat 2022-04-08 a Wayback Machine. al web de la RACBA
* ↑ «Vélez Vicente, Pilar». Reial Acadèmia Catalana de Belles Arts de Sant Jordi. Arxivat de l'original el 2022-04-08. [Consulta: 5 abril 2021].
# Monika Debertshäuser

Monika Debertshäuser és una esquiadora alemanya, ja retirada, especialista en esquí de fons, que va competir sota bandera de la República Democràtica Alemanya durant a dècada de 1970.
El 1976 va prendre part als Jocs Olímpics d'Hivern d'Innsbruck, on va disputar tres proves del programa d'esquí de fons. Formant equip amb Sigrun Krause, Barbara Petzold i Veronika Schmidt guanyà la medalla de bronze en la prova del relleu 4x5 quilòmetres, mentre en els 5 quilòmetres fou setena i en els 10 quilòmetres catorzena.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Monika Debertshäuser». [Consulta: 13 gener 2025].
# Adarnases IV d'Ibèria

Adarnases IV (mort l'any 923) fou un príncep de la dinastia Bagrationi, príncep de Javakètia del 876 a 897, duc del Baix Tao de 881 a 923, i finalment rei dels kartvels de 888 a 916.

## Biografia

Adarnases IV fou el fill de David I d'Ibèria. Després de la mort de Narsès, l'homicida del seu pare, va aconseguir reprendre el seu títol de príncep d'Ibèria amb l'ajuda d'Aixot I d'Armènia. Vegeu Narsès d'Ibèria.
Durant el seu regnat, el regne d'Abkhàzia va arribar al seu apogeu i va estendre la seva influència sobre el conjunt de terres d'Ibèria. Adarnases fou reduït per la potència dels reis abkhazis a un simple paper de rei titular d'Ibèria del 916 a la seva mort l'any 923. L'Imperi Romà d'Orient, del qual era el vassall, el va reconèixer tanmateix com curopalata de Ibèria de 891 a 923.
Adarnases IV es mostra sempre un fidel del fill d'Aixot el Gran d'Armènia, Sembat I el màrtir, que va sostenir contra pretendents al tron i contra el seu enemic l'emir Ahmed ben Isa ben Xeikh de Dyarbekir, antic governador d'Armènia per compte del Califa.
Malgrat la seva dèbil autoritat, fou el primer a rebre el 899 la corona reial de « Rei dels Georgians » (Rei dels kartvels) de mans del « Rei dels reis » Sembat I d'Armènia, representant de la branca major dels bagràtides.

## Família i descendència

D'una esposa desconeguda va deixar a la seva mort cinc fills :
* David II d'Ibèria, rei dels kartvels ;
* Aixot II de Tao, duc de Tao ;
* Bagrat, magistros ;
* Sumbat d'Ibèria, rei dels kartvels ;
* una filla, que es va casar amb Constantí III d'Abkhàzia.

## Notes i referències

* ↑ René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947 (réimpr. 1973, 1984, 1995, 2008), 644 p., p. 398.
* ↑ Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie, p. 280.

## Fonts

* René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947 (réimpr. 1973, 1984, 1995, 2008), 644 p., p. 392-393, 397-398, 428.
* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIX$^e$ siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990, p. 130.
* Marie-Félicité Brosset, Additions et éclaircissements à l'Histoire de la Géorgie, Académie impériale des sciences, Saint-Pétersbourg, 1851 (lire ce livre avec Google Books : books.google.cat), Addition IX, p. 155.