OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Masculinitat tòxica

La masculinitat tòxica és un concepte utilitzat en psicologia i feminisme per referir-se a certs comportaments i normes culturals que poden generar cert dany a la societat, incloent als homes.
Tradicionalment se sol associar als homes l'estereotip de ser més dominants o competitius. Per aquest motiu els esterotips poden acabar derivant en conductes tòxiques quan alguns homes es mostren al costat d'actituds misògines, homòfobes o que promoguin la violència, incloent l'agressió sexual i la violència masclista. Sovint, aquestes actituds estan presents des del començament de la socialització dels nois, normalitzant actituds violentes com a forma de relacionar-se amb altres persones.
La masculinitat tòxica està relacionada amb la confiança en un mateix i la repressió emocional. Fins i tot pot determinar el desenvolupament de trastorns psicològics tals com la depressió, l'estrès o l'abús de substàncies.
No obstant això, altres estereotips que també solen ser associats als homes com l'entrega al treball, l'orgull de destacar en els esports o ser la principal sustentació de la família no acostumen a ser considerats tòxics per molta gent, tot i que sovint arriben a determinar actituds tòxiques que queden invisibilitzades. El concepte de masculinitat tòxica pretén emfatitzar els efectes nocius d'alguns d'aquests comportaments.
El terme masculinitat tòxica es va originar en el moviment mitopoiètic d'homes entre els anys 1980 i 1990 com una forma d'anàlisi psicològica i autoajuda, aconseguint gran difusió acadèmica i popular.

## Vegeu també

* Masculinitat
* Masculinitat hegemònica
* Masclisme
* Privilegi masculí
* Heteropatriarcat
* Sexisme

## Referències

* ↑ «(PDF) A New Psychology of Men» (en anglès). [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ Lindsey, Linda L. Gender Roles: A Sociological Perspective (en anglès). Routledge, 2015-10-14. ISBN 9781317348085.
* ↑ Clarín.com. «Qué es la masculinidad tóxica que empiezan a cuestionar las publicidades» (en castellà). [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ «¿Qué es la masculinidad tóxica? y ¿Cómo te afecta?» (en espanyol de Mèxic), 07-12-2018. Arxivat de l'original el 2019-08-05. [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ Multimedial, Lucía Vásquez Periodista en Revista Dominical Bachiller en Ciencias de la Comunicación Colectiva con énfasis en Periodismo de la Universidad de Costa Rica y estudiante de Comunicación Audiovisual y. «Hombres: los necesitamos hablando sobre masculinidad tóxica» (en castellà). [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ Salter, Michael. «The Problem With a Fight Against Toxic Masculinity» (en anglès), 27-02-2019. [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ «Toxic masculinity: A primer and commentary | www.xyonline.net». [Consulta: 5 agost 2019].
* ↑ Vivanco Martínez, Ángela «LA APLICACIÓN DEL CONCEPTO DE AUTOPOIESIS EN LOS ESTUDIOS DE GÉNERO: EL DERECHO A AUTOCOMPONERSE DEL SUJETO EN REFERENCIA A SU IDENTIDAD SEXUAL». Acta bioethica, 12, 2, 12-2005, pàg. 151–164. DOI: 10.4067/S1726-569X2006000200003. ISSN: 1726-569X.
# Microelectrònica

La microelectrònica és l'aplicació de la ciència electrònica a components i circuits de dimensions molt petites, microscòpiques i fins a nivell molecular per a produir dispositius i equips electrònics de dimensions reduïdes però altament funcionals.
Els sistemes microelectrònics són sistemes digitals construïts a partir d'un o més circuits integrats i contenen una unitat central de processament (CPU) –un microprocessador, microcontrolador o ambdós alhora– que els permet realitzar adequadament les seves funcions. El seu ús està pràcticament estès a la totalitat dels electrodomèstics, la maquinària industrial i les telecomunicacions.
En el futur, per causa de la creixent demanda de càlcul per part de la indústria espacial, militar, de la informació i de les comunicacions, es preveu que la microelectrònica pugui ser substituïda per la nanoelectrònica i l'espintrònica, en tant que la mida d'aquest tipus de dispositius pugui arribar a una mida de 10 nanòmetres.

## Vegeu també

* Fabricació de circuits integrats
* Circuit integrat a molt gran escala (VLSI)
* Nanotecnologia
* Xip

## Referències

* 1 2 Bishop, Owen. «Systems in action». A: Microelectronics – Systems and Devices. Routledge, 2013, p. 1. ISBN 9781136377914.
* ↑ Martinez-Duart, José; Martin-Palma, Raul J; Agullo-Rueda, Fernando. «1.2. Trends in nanoelectronics and optoelectronics». A: Nanotechnology for Microelectronics and Optoelectronics. Elsevier, 2006, p. 4. ISBN 9780080456959.
# Monsieur Beaucaire (pel·lícula de 1924)

Monsieur Beaucaire és una pel·lícula muda romàntica de la Famous Players-Lasky dirigida per Sidney Olcott i protagonitzada per Rodolfo Valentino, en la primera de les dues pel·lícules que va fer per a la productora, i Bebe Daniels. La pel·lícula, basada en la novel·la homònima de Booth Tarkington (1900), es va estrenar l’onze d’agost de 1924 essent un èxit de crítica però un fracàs en l'àmbit econòmic. Aquell mateix any, Stan Laurel va rodar-ne una paròdia titulada “Monsieur Don’t Care”.

## Argument

El duc de Chartres està enamorat de la princesa Henriette, però aquesta aparentment no vol tenir res a veure amb ell. Finalment, cansat dels seus menyspreus decideix fugir a Anglaterra quan Lluís XV els mana que es casin. A Anglaterra es fa passar per Monsieur Beaucaire, el barber de l'ambaixador francès. Allí descobreix que gaudeix de la llibertat de la vida d'un plebeu. Després d'atrapar el duc de Winterset fent trampes a les cartes, l'obliga a presentar-lo com a noble a Lady Mary, de qui s'ha enamorat. A Lady Mary li arriba el missatge que el duc de Chartres és només un barber per lo que perd l'interès per ell. Finalment s'assabenta que és un noble i intenta recuperar-lo però el duc de Chartres, perdonat per Lluís XV, opta per tornar a França i casar-se amb la princesa Henriette que realment l'estima.

## Repartiment

* Rodolfo Valentino (duc de Chartres / Beaucaire)
* Bebe Daniels (princesa Henriette)
* Lois Wilson (reina Maria de França)
* Doris Kenyon (Lady Mary)
* Lowell Sherman (Rei Lluís XV de França)
* Paulette Duval (Madame de Pompadour)
* John Davidson (Richelieu)
* Oswald Yorke (Miropoix)
* Flora Finch (duquessa de Montmorency)
* Louis Waller (François)
* Ian MacLaren (duc de Winterset)
* Frank Shannon (Badger)
* Templar Powell (Molyneux)
* H. Cooper Cliffe (Beau Nash)
* Downing Clarke (Philip Stanhope de Chesterfield)
* Yvonne Hughes (duquessa de Flauhaut)
* Harry Lee (Voltaire)
* Florence O'Denishawn (Colombina)
* Blanche Craig (convidada del ball al bany)
* Nat Pendleton (Barber)

## Referències

* ↑ Montalbán, José L. Martínez. La novela semanal cinematográfica (en castellà). Editorial CSIC - CSIC Press, 2002, p. 159. ISBN 978-84-00-08060-0.
* ↑ Koszarski, Richard. Hollywood on the Hudson: Film and Television in New York from Griffith to Sarnoff (en anglès). Rutgers University Press, 2008, p. 43-44. ISBN 978-0-8135-4293-5.
* ↑ Richards, Jeffrey. Swordsmen of the Screen: From Douglas Fairbanks to Michael York (en anglès). Routledge, 2014-03-26, p. 137. ISBN 978-1-317-92864-5.
* ↑ Reid, John Howard. Silent Movies & Early Sound Films on DVD: New Expanded Edition (en anglès). Lulu.com, 2011-08-01, p. 350. ISBN 978-0-557-43335-3.
* ↑ McLean, Adrienne L. Costume, Makeup, and Hair (en anglès). Rutgers University Press, 2016-10-07, p. 31-32. ISBN 978-0-8135-7153-9.
* ↑ Okuda, Ted; Neibaur, James L. Stan Without Ollie: The Stan Laurel Solo Films, 1917-1927 (en anglès). McFarland, 2012-08-07, p. 138. ISBN 978-0-7864-8987-9.

## Enllaços externs

* Monsieur Beaucaire al catàleg de l'American Film Institute
* Pel·lícula completa a YouTube
# Muromià

El Muromià fou una llengua de la qual no en queden restes, generalment considerada uraliana i habitualment classificada com a fino-volgaica. El lingüista Aleksandr Matveyev va identificar l'àera toponímica entre la part baixa dels rius Okà i Kliazma, com la corresponent a Muroma. Segons la toponímia, el Muromià fou una llengua propera al Merya.

## Referències

* ↑ «Muromanian». MultiTree, 22-06-2009. [Consulta: 13 juliol 2012].
* ↑ Janse, Mark; Sijmen Tol; Vincent Hendriks. Language Death and Language Maintenance. John Benjamins Publishing Company, 2000, p. A108. ISBN 978-90-272-4752-0.
* ↑ Wieczynski, Joseph. The Modern Encyclopedia of Russian and Soviet History. Academic International Press, 1976. ISBN 978-0-87569-064-3.
* ↑ Taagepera, Rein. The Finno-Ugric Republics and the Russian State. Routledge, 1999, p. 51. ISBN 978-0-415-91977-7.
* ↑ Матвеев А. К. Мерянская проблема и лингвистическое картографирование // Вопросы языкознания. 2001. № 5.
# Parmehutu

El Partit del Moviment d'Emancipació Hutu (francès Parti du Mouvement de l'Emancipation Hutu, Parmehutu), també conegut com el Moviment Democràtic Republicà - Parmehutu (Mouvement démocratique republicain - Parmehutu, MDR-Parmehutu), va ser un partit polític a Ruanda i Burundi. El moviment va fer èmfasi en el dret de l'ètnia majoritària a governar i afirmar la supremacia dels hutus sobre els tutsis. Va ser el partit més important de la revolució hutu de 1959-61 que va portar Ruanda a convertir-se en una república independent i els Hutus van substituir als tutsis com a grup governant.

## Història

El partit fou fundat per Grégoire Kayibanda en juny de 1957 com el Moviment Social Hutu, un partit de nacionalistes hutu que van lluitar per l'emancipació de la majoria hutu oprimida. Va ser reanomenat el 25 de setembre de 1959 i va dominar les eleccions locals de 1960, guanyant 2.390 de 3.125 càrrecs electes i 160 de 229 dels burgmestres.
Les eleccions parlamentàries ruandeses de 1961 es van celebrar junt a un referèndum sobre la monarquia tutsi del Mwami Kigeri V. El MDR-Parmehutu va guanyar 35 dels 44 escons a l'Assemblea Legislativa, mentre que el referèndum va veure el final de la monarquia. Kayibanda va nomenar un govern d'hutus, i es va convertir en president després de la independència el juliol de 1962. El 1965, va ser l'únic partit legal del país i les eleccions generals ruandeses de 1965 van veure com Kayibanda va quedar-se sense oposició per a la presidència i el partit va obtenir els 47 seients de l'Assemblea Nacional.
Sota el govern de Parmehutu, els tutsis van ser severament discriminats, perseguits i massacrats repetidament, que va obligar centenars de milers de tutsis a fugir del país. Les massacres tutsis de 1963 van ser descrites per Bertrand Russell com el pitjor des de l'Holocaust; el 1967, uns altres 20.000 tutsi van ser assassinats.
En el cop d'estat de juliol de 1973, Kayibanda va ser destituït pel seu cosí general Juvénal Habyarimana qui, com altres líders del nord de Ruanda (abakonde), se sentien marginats per part del règim de Parmehutu dominat pel sud. El partit Parmehutu va ser suspès i va ser oficialment prohibit dos anys més tard quan Ruanda es va convertir en un sistema unipartidista sota el nou Moviment Republicà Nacional per la Democràcia i el Desenvolupament (MRND) de Habyarimana, dominat pels hutus del nord i nord-oest del país.

## Referències

* 1 2 Niesen, Peter. Political party bans in Rwanda 1994–2003: three narratives of justification. Routledge, 2013, p. 113.
* ↑ Somerville, Keith. Radio Propaganda and the Broadcasting of Hatred: Historical Development and Definitions. Palgrave Macmillan, 2012, p. 164.
* ↑ Mckinney, Stephanie L. Narrating genocide on the streets of Kigali. Routledge, 2012, p. 160–161.
* ↑ Aspegren, Lennart. Never again?: Rwanda and the World. 26. Martinus Nijhoff Publishers, 2006, p. 172–173. ISBN 9004151818.
* ↑ Somerville, p167
# Positive hardcore

El positive hardcore o posicore, és una branca de l'escena musical hardcore punk que reivindica la consciència social i comunitària i valors com la inclusivitat i el respecte. El gènere es va originar com una reacció contra la violència i la negativitat en l'escena straight edge de línia dura o hardline.
Des que es va encunyar el terme a la dècada del 1980, s'ha aplicat a grups com 7 Seconds, Youth of Today, Good Clean Fun o Have Heart. Les primeres bandes de hardcore positive dels anys 1980 i 1990 van cantar sobre qüestions socials com el tracte a la comunitat LGBT de l'escena hardcore, així com la no-violència i la unitat de l'escena. Aquests eren temes que els hardliners rebutjaven. De finals dels anys 2000 fins a la dècada del 2010 es produí un renaixement del gènere.

## Referències

* 1 2 3 HAENFLER, ROSS. Straight Edge. Rutgers University Press, 2006-06-09. ISBN 978-0-8135-3991-1.
* ↑ Kuhn, Gabriel. Sober living for the revolution hardcore punk, straight edge, and radical politics. PM Press, c 2010. ISBN 978-1-60486-051-1.
* 1 2 ‘Sound of Our Town’: Subcultures, sounds and scenes. Routledge, 2012-12-07, p. 182–194. ISBN 978-0-203-09435-8.
* 1 2 A., Ensminger, David. Visual vitriol the street art and subcultures of the punk and hardcore generation. University Press of Mississippi, 2011.
* ↑ Wood, Robert T. Straightedge youth : complexity and contradictions of a subculture. Syracuse University Press, 2006. ISBN 0-8156-3127-8.
* ↑ Martin, T. Like Rats is an unlikely opener, 2011.
# Psicoacústica

La psicoacústica és la disciplina que estudia la percepció subjectiva de les qualitats (característiques) del so: intensitat, to i timbre. Aquestes qualitats o característiques del so estan, al seu torn, determinades pels mateixos paràmetres del so, principalment, freqüència i amplitud. A causa de la sensibilitat (eficiència de la resposta en freqüència) de l'oïda humana, aquests termes en el context de la psicoacústica no són totalment independents. Els tres s'influïxen mútuament. Modificant un paràmetre, canvien els altres i la percepció del so canvia. Per exemple, si es modifica la intensitat d'un so (la seva sonoritat) això afecta a la percepció de l'altura i del timbre, etcètera. Els paràmetres psicoacústics més rellevants són:
* Sonoritat. Percepció subjectiva de la intensitat (amplitud) sonora (imatge sonora).
* Altura està lligada a la percepció del to (en concret, amb la freqüència fonamental del senyal sonor). Com es percep el greu o agut que és so?.
* Timbre: És la capacitat que ens permet diferenciar els sons. El timbre està caracteritzat per la forma de l'ona, és a dir, pel seu component harmònic.

## Referències

* ↑ Stach, Brad A. Comprehensive Dictionary of Audiology: Illustrated, Third Edition (en anglès). Plural Publishing, 2019-02-22, p. 215. ISBN 978-1-944883-90-4.
* ↑ Ballou, Glen. Handbook for Sound Engineers (en anglès). CRC Press, 2015-03-05, p. 43. ISBN 978-1-135-01666-1.
* ↑ Katz, William F.; Assmann, Peter F. The Routledge Handbook of Phonetics (en anglès). Routledge, 2019-03-15, p. 85. ISBN 978-0-429-50856-1.

## Vegeu també

* Escala Bark
# Togores

| Entitat de població | Habitants |
| Berardo | 5.696 |
| Sabadell | 193.380 |
| Salut, la | 1.709 |
| Sant Nicolau | 6.905 |
| Togores | 31 |
Togores és una antiga quadra medieval del terme municipal de Sabadell, al Vallès Occidental.
Actualment centra un petit rodal de població dispersa, que el 2005 tenia 36 habitants censats.

## Referències

* ↑ Optimot. «Togores». [Consulta: 9 abril 2013].

## Enllaços externs

* El passatge de Togores en el nomenclàtor de Sabadell.
# 1591
## Naixements
### Països Catalans

* 12 de gener, Xàtiva (la Costera): Josep de Ribera, també conegut com lo Spagnoletto, pintor i gravador valencià del barroc (m. 1652).
* Girona: Bernat de Cardona i de Raset. President de la Generalitat de Catalunya.

### Resta del món

* 12 d'agost - Ferrières-en-Brie: Louise de Marillac, religiosa francesa, fundadora de les Filles de la Caritat (m. 1660).
* 6 d'octubre - Florènciaː Settimia Caccini, cantant i compositora italiana (m. ca 1660).
* Matthias Ebio, professor de música

## Necrològiques
### Resta del món

* 18 de juliol - Praga: Jacobus Gallus Carniolus, Jacob Handl o Jacob Handl-Gallus, compositor txec del Renaixement (n. 1550).
* 22 de juliol - Venècia, Itàlia: Veronica Franco, escriptora rellevant del renaixement i cortesana (n. 1546).
* 10 de setembre - Florència: Lorenza Strozzi, compositora, escriptora i religiosa dominica, italiana.
* 14 de desembre - Úbeda (Jaén): Joan de la Creu, frare carmelita que escrigué una obra poètica molt eminent (n. 1542).

## Referències

* ↑ «Saint Louise de Marillac» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 29 gener 2025].
* ↑ «Settimia Caccini» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 19 agost 2021].
* ↑ Diccionario enciclopédico de la música. 1a. ed. en español. México, D.F.: Fondo de Cultura Económica, 2009. ISBN 978-607-16-0020-2.
* ↑ Queralt, María Pilar. Reinas en la sombra : amantes y cortesanas que cambiaron la historia (en castellà). 1a. edición. Madrid: EDAF, 2014, p. 54. ISBN 9788441434400.
* ↑ «Strozzi, Lorenza» (en anglès). The Cyclopedia of Biblical, Theological, and Ecclesiastical Literature. James Strong and John McClintock, 1880. [Consulta: 18 gener 2024].
* ↑ «Joan de la Creu | enciclopèdia.cat». [Consulta: 1r maig 2020].
# Carsten Embach

Carsten Embach (Stralsund, 12 d'octubre de 1968) és un pilot de bob alemany, ja retirat, que va competir durant les dècades de 1990 i 2000.
El 1994 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Lillehammer, on guanyà la medalla de bronze en la prova de bobs a quatre del programa de bobsleigh. Formà equip amb Wolfgang Hoppe, Ulf Hielscher i René Hannemann. Vuit anys més tard, als Jocs de Salt Lake City, guanyà la medalla d'or en la mateixa prova. En aquesta ocasió formà equip amb André Lange, Enrico Kühn i Kevin Kuske.
En el seu palmarès també destaquen sis medalles, quatre d'or, una de plata i una de bronze, al Campionat del món de bob entre les edicions de 1995 i 2003. Al Campionat d'Europa de bob guanyà sis medalles, dues d'or, dues de plata i dues de bronze.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Carsten Embach». [Consulta: 10 gener 2023].
# Luana María Alonso Méndez

Luana María Alonso Méndez, més coneguda com a Luana Alonso, (Asunción, 19 de març de 2004) és una exnedadora paraguaiana, especialitzada en estil papallona. Posseeix múltiples rècords nacionals en aquesta disciplina.
Als Jocs Olímpics de Tòquio 2020 va competir en la prova femenina de 100 metres papallona. Es va retirar de la natació després de competir en els 100 metres papallona dels Jocs Olímpics de París 2024 i no classificar-se per a les semifinals. Després d'anunciar la retirada, se la veure gaudint de la ciutat i assistint a esdeveniments de Disneyland Paris mentre encara residia a la Vila Olímpica. Això va desembocar en una controvèrsia amb el Comitè Olímpic Paraguaià (COP), i la cap de la delegació nacional, Larissa Schaerer, va sol·licitar la seva expulsió immediata de la Vila, argumentant que la seva presència estava generant un «ambient inadequat» per a l'equip paraguaià. Alonso va negar per les seves xarxes socials que hagués estat expulsada.

## Referències

* ↑ «Luana Alonso y un nuevo récord nacional» (en castellà). D10, 15-12-2022. [Consulta: 8 agost 2024].
* ↑ «Luana Alonso: “El team Paraguay está listo para hacer historia”» (en castellà). La Nación, 28-09-2022 [Consulta: 8 agost 2024].
* ↑ «Natación: Un récord que emociona» (en castellà). ABC Color, 15-04-2023. [Consulta: 8 agost 2024].
* ↑ «Luana Alonso y la razón del prematuro retiro de la natación» (en castellà). ABC Color, 27-07-2024. [Consulta: 8 agost 2024].
* ↑ Lopesino, Juan. «La paraguaya Luana Alonso anuncia su retirada con sólo 20 años» (en castellà). As.com, 27-07-2024. [Consulta: 8 agost 2024].
* 1 2 «¿Quién es Luana Alonso?: la nadadora paraguaya expulsada de la Villa Olímpica» (en castellà). ABC Color, 05-08-2024. [Consulta: 8 agost 2024].
* ↑ «Luana Alonso desmiente rumores sobre su expulsión de la Villa Olímpica» (en castellà). ABC Color, 06-08-2024. [Consulta: 8 agost 2024].

## Enllaços externs

* Luana Alonso a World Aquatics
* Luana Alonso a Swimrankings.net
* Luana Alonso a Olympics.com
* Luana Alonso a Olympedia
# Pedro de Ardanaz Valencia

Pedro de Ardanaz Valencia (Tafalla, 21 de setembre de 1638 - Toledo, 11 d'octubre de 1706). Fou un compositor i mestre de capella.
Probablement fos deixeble mestres locals com Agustín Berges i Bernardino de Olóriz, tots dos organistes i de Tafalla. També foren responsables de la seva formació els mestres Miguel de Boneta i Juan de Isaba. El 17 de setembre de 1647, quan comptava 8 anys, Ardanaz ingressà de seise a la Catedral de Toledo, on va continuar la seva formació musical. Va ser deixeble de Tomás Micieces (Pare) i condeixeble de Miguel de Irízar i Matías Durango. El 1658 va obtenir per oposició el magisteri de la Catedral de Pamplona, plaça que regentà fins al 1673.
Torna a la Catedral de Toledo on, el 3 d'agost de 1674, obtingué la plaça de mestre de capella, càrrec ocupat anteriorment per Juan de Padilla i que Ardanaz mantingué fins al seu traspàs. El seu successor en el càrrec fou Juan Bonet de Parets.
El prestigi d'Ardanaz com a compositor va ser més que notable en la seva època i Francesc Valls, en el seu tractat Mapa Harmonico posa Ardanaz com a exemple del bon fer, i inclou un fragment del seu villancet Aguas suspended.

## Obres

L'11 d'abril de 1713, els sacerdots de la catedral pagaren 40.800 maravedíes a la germana d'Ardanaz pel treball que el mestre havia deixat a la catedral, el qual va ser inventariat i guardat. Probablement, part del seu llegat musical hagi desaparegut, atès que Rubio Piqueras inventarià, l'any 1928, una relació de 9 títols d'Ardanaz a l'Arxiu de la Catedral de Toledo, i en alguns d'ells s'especificava: falta.
Es conserven obres seves als fons musicals de la catedral de Girona (GiC), Fons de l'església parroquial de Sant Pere i Sant Pau de Canet de Mar (CMar) i de la catedral de Tarragona (TarC).
| Misses | Misa a ocho sobre el Ave María Misa de Réquiem |
| Himnes | Vexilla Regis |
| Motets | A nuestra señora del Rosario Iste cognovit justitia Motete de la Dominica tercia |
| Oficis | Invitatorium defunctorum, Regem, cui omnia vivunt Parce mihi, Domine |
| Salms | Beatus vir Credidi Dixit Dominus Laudate Dominum Magnificat Miserere |
| Nadales | Celestes escuadras En qué piensas, pastor admirado Oigan de un amante Olas de la mar Pues el prado muda toda su armonía Pues que por mí encarnaste Un moresquillo |

## Referències

* 1 2 3 4 5 SAGASETA ARIZTEGUI, Aurelio. «Ardanaz Valencia, Pedro de», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 1, p. 614-615.
* ↑ GARCIA DE SALAZAR, Juan; IGLESIAS, Alejandro Luis. En torno al barroco musical español: el oficio y la misa de difuntos de Juan García de Salazar. Salamanca. Ediciones Universidad de Salamanca y Colegio Universitario de Zamora, 1989.
* ↑ «Obres de Pedro de Ardanaz a l'IFMuC. Base de dades dels fons musicals de Catalunya». IFMuC - Inventari dels Fons Musicals de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2023].