OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hatula

Hatula és un jaciment arqueològic del neolític primerenc situat a l'estat d'Israel. Es troba als turons de Judea, al sud de Latrun i a 20 km a l'oest de Jerusalem. El jaciment es troba a 15 metres de la riera anomenada en hebreu Nahshon, per sobre del seu llit, en el vessant rocós d'una vall al·luvial. Les excavacions van revelar tres nivells d'ocupació durant els períodes natufià, khiamià i el sultanià, una variant regional del preceràmic A.
El jaciment va ser excavat en vuit temporades diferents entre els anys 1981 i 1990 per Monique Lechevallier del CNRS i Avraham Ronen de la Universitat de Haifa. Van desenterrar un habitatge semicircular amb sepultura en l'últim període. Es va suggerir que el lloc era un campament de caça de bandades de gaseles. Les dates amb radiocarboni del lloc suggereixen una ocupació entre el 10150 i el 9320 aC per grups semi-sedentaris. Les evidències suggerien que hi havia gossos domesticats. L'estudi de la indústria lítica va suggerir que el khiamià havia estat a la zona un període d'adaptació del natufià. S'hi van trobar restes d'indústria òssia, però no hi havia cap indici de cap eina de mòlta, objectes d'art o materials de construcció en els dos primers nivells que indiquessib un patró d'ocupació continuat.
Es van prendre mostres arqueobotàniques dels períodes khiamià i sultanià per a l'anàlisi de fitòlits, que van mostrar evidències de consum de blat, juntament amb una herba no identificada les llavors de la qual possiblement eren una font d'aliment. Ambdues evidències suggereixen que els cereals podrien haver format part de l'economia natufiana de Hatula. Els canvis en la morfologia de les cèl·lules de les closques de les gramínies suggereixen un contingut de llavors més gran, possiblement a causa de l'augment de l'explotació durant el preceràmic A

## Referències

* 1 2 3 4 5 Maisels, 2001, p. 96.
* ↑ Bar-Yosef i Valla, 1991, p. 157.
* ↑ Pearsall i Piperno, 1993, p. 168.

## Bibliografia

* Bar-Yosef, Ofer; Valla, François Raymond. The Natufian culture in the Levant (en anglès). International Monographs in Prehistory, 1991. ISBN 1-879621-03-7.
* Maisels, Charles Keith. Early Civilizations of the Old World: The Formative Histories of Egypt, the Levant, Mesopotamia, India and China (en anglès). Routledge, 2001. ISBN 978-0-415-10976-5.
* Pearsall, Deborah M.; Piperno, Dolores R. Current Research in Phytolith Analysis (en anglès). UPenn Museum of Archaeology, 1993. ISBN 978-1-931707-02-2.
# Henri Justamant

Henri Justamant (Bordeus, 29 de març de 1815 - Saint-Maur-des-Fossés, 2 de gener de 1890) va ser un ballarí, coreògraf i mestre de ballet francés.
Va començar la seua carrera artística com a ballarí a Marsella, Bordeus i Nantes, abans d'emprendre una carrera més reeixida com a coreògraf al Gran Teatre de Lió entre el 1849 i el 1861. Durant la dècada de 1860 va ser actiu predominantment a París, on va crear noves coreografies per al Théâtre de la Porte Saint-Martin, el Folies Bergère, l'Opéra National i el Théâtre de la Gaîté-Montparnasse. Com a premier maître de l'Òpera de París la temporada 1868/1869, va crear la seua obra més cèlebre: la coreografia del divertissement per a una nova posada en escena del Faust de Charles Gounod. També actiu en l'escena internacional, va treballar com a coreògraf i mestre de ballet al Théâtre de la Monnaie de Brussel·les i al Teatre Alhambra de Londres, on es va ocupar de les noves coreografies per a l'estrena anglesa de l'Orphée aux enfers de Jacques Offenbach. En tornar a París, va continuar treballant al Folies Bergère fins a la seua mort el 1890.
Tot i que va ser considerat entre els més grans coreògrafs francesos de la segona meitat del segle xix, les obres de Justamant prompte van passar de moda i van desaparéixer del repertori en pocs anys a principis del segle xx.

## Referències

* ↑ Gutsche-Miller, Sarah. Parisian Music-hall Ballet, 1871-1913. Boydell & Brewer, 2015, p. 307, nota 65. ISBN 9781580464420.
* ↑ Vettermann, Gabi. «In Search of Dance Creators' Biographies: The Life and Work of Henri Justamant». A: Claudia Jeschke, Gabi Vettermann, Nicole Haitzinger. Les Choses Espagnoles: Research Into the Hispanomania of 19th Century Dance. Múnic: Epodium, 2009, p. 124-136.
* ↑ Veroli, Patrizia; Vinay, Gianfranco. Music-Dance: Sound and Motion in Contemporary Discourse. Routledge, 2007. ISBN 9781351986748.
# Nicolaes Eliaszoon Pickenoy

Nicolaes Eliaszoon Pickenoy o Nicolaes Eliasz. Pickenoy, (Amsterdam, 10 de gener de 1588 - Amsterdam. 1650/1656) fou un pintor barroc neerlandès, especialitzat en pintura de retrats i religioses.

## Biografia

Va ser fill d'un constructor d'edificis a Anvers, Elias Claeszoon Pickenoy, i que es va traslladar a Amsterdam abans del naixement de Nicolaes.
Probablement va estudiar pintura amb Cornelis van der Voort. El 1621, es va casar amb Levijntje Bouwens, una òrfena de vint-i-un anys, dos dels seus fills van morir en la infància. Va tenir com a deixeble a Bartholomeus van der Helst.
Pickenoy va pintar retrats de grup, com la Lliçó d'anatomia del doctor Joahn Fonteyn (1626, Amsterdam Museum), el retrat col·lectiu dels Regents de l'orfenat való (1633, Amsterdam, Fundació Ruuscher) o el de La companyia del capità Jan Cleasz. Vlooswijk i el tinent Gerrit Hude (1642, Amsterdam, Rijksmuseum), i individuals, com els retrats del doctor Nicolaes Tulp del Stedelijk Museum d'Amsterdam, o el de Cornelis de Graeff (Gemäldegalerie (Berlín)), entre molts altres retrats de personatges neerlandesos.
A més a més de retrats va pintar un petit nombre de motius bíblics, com el Crist i la dona adultera del Museum Catharijneconvent d'Utrecht, basat en un dibuix de Maarten van Heemskerck, o el Judici Final del Museu de Cadis, amb nus d'arrel manierista, del que existeix rèplica, també signada, però de mida més petita en una col·lecció privada.
Va tenir un elevat nombre de deixebles -se citen fins a trenta-quatre- dels quals els més coneguts són Jan Vermeer van Haarlem, Job Adriaensz. Berckheyde i Paulus Potter, que podria haver entrat a estudiar amb Wet al maig de 1642. El mateix any en les actes de la guilda es recull un conflicte amb Philips Wouwerman a compte d'un deixeble d'aquest que s'havia passat al taller de Wet.

## Galeria

* Retrat d'un senyor (1629)
* Retrat de Cornelis de Graeff (1636)
* Catharina Hooft, la segona esposa de Cornelis de Graeff (1636)
* Retrat de dama

## Referències

* 1 2 3 «Nicolaes Eliasz. Pickenoy» (en neerlandès). RKD. [Consulta: 5 març 2016].
* ↑ Biesboer i Luna, 1994, p. 180.
# Kalevi Hämäläinen

Kalevi Hämäläinen (Juva, 13 de desembre de 1932 - Juva, 10 de gener de 2005) fou un esquiador de fons finlandès, que va competir durant les dècades de 1950 i 1960.
El 1956 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Cortina d'Ampezzo, on fou vintè en la cursa dels 30 quilòmetres del programa d'esquí de fons. Quatre anys més tard, als Jocs de Squaw Valley, disputà dues proves del programa d'esquí de fons. En els 50 quilòmetres guanyà la medalla d'or, mentre en els 30 quilòmetres fou dotzè. El 1964, a Innsbruck, disputà els seus tercers, i darrers, Jocs Olímpics d'Hivern, en què fou setzè en la cursa dels 50 quilòmetres.
En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del Món d'esquí nòrdic, una d'or i dues de bronze, entre les edicions de 1958 i 1962.

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Kalevi Hämäläinen». [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «Kalevi Hämäläinen» (en finès), 10-06-2024. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ Federation, International Ski and Snowboard. «FIS | Kalevi HAEMAELAEINEN - Athlete Biography - Cross-Country» (en anglès). [Consulta: 10 gener 2025].
# Casa Senyorial de Mazsalaca

La Casa Senyorial de Mazsalaca també conegut com a Valtenberga o Casa Senyorial de Valtenberģi (en letó: Valtenberģu muiža) és una mansió a la regió històrica de Vidzeme, a Mazsalaca del nord de Letònia.

## Història

Va ser construïda al voltant de 1780 en estil clàssic alemany. Severament feta malbé per un incendi el 1905, la mansió va ser reparada el 1911 per preservar l'estructura restant. La restauració finalment va ser acabada després de 1925, i l'edifici ha allotjat l'escola secundària Mazsalaca des d'aleshores.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# N-terminal

L'extrem N-terminal (també conegut com a amino-terminal o NH₂-terminal) es refereix a l'extrem d'una proteïna o un pèptid que té un grup amino lliure. Per convenció, s'associa aquest extrem a l'inici de la seqüència de la proteïna. Quan la proteïna és traduïda de l'ARN missatger, és creada del N-terminal al C-terminal.

## Química

Cada aminoàcid té un grup carboxil un grup amino, i aminoàcids units uns amb els altres per formar unca cadena per una reacció de deshidratació unint el grup amino d'un aminoàcid al grup carboxil del següent. Per tant, les cadenes de polipèptids tenen un final amb un grup carboxil sense enllaçar, el C-terminal, i un final amb un grup amino, el N-terminal. Les proteïnes es sintetitzen naturalment començant pel N-terminal i acabant al C-terminal.
El final amino d'un aminoàcid durant l'estadi de'elongació de la translació s'uneix al grup carboxil final de la cadena en creixement o naixement.

## Funció

El N-terminal és la primera part de la proteïna que surt del ribosoma durant la biosíntesi proteica. Sovint conté seqüències de peptids senyalitzador, codis postals intracel·lulars que lliuren directament les proteïnes als orgànuls adequats. El N-terminal és un important determinant de la seva vida mitjana. Això s'anomena la regla del N-terminal.

## Vegeu també

* C-terminal
# Arquer a cavall

Un arquer a cavall (o arquer muntat) és un soldat de cavalleria armat amb un arc curt. Per raó de la necessitat de deixar anar les regnes per al maneig de l'arc, l'arquer a cavall ha de tenir unes habilitats eqüestres magnífiques. El tir amb arc muntat a cavall s'associa típicament amb nòmades eqüestres de l'estepa euroasiàtica. Algunes civilitzacions conegudes per haver emprat arquers de cavall inclouen als escites, sàrmates, parts, huns, hongaresos, mongols, turcs, armenis i búlgars. Al Japó, es denominen Yabusame.
Posteriorment amb la introducció del cavall diverses tribus nòmades de l'Oest Mitjà es van tornar arquers muntats. Tensar un arc requereix que l'arquer realitzi un contrapès cap enrere amb el braç tensador, és a dir, mantenint-se ferm. Les sagetes, però, són relativament poc letals, pel que són inútils en la lluita cos a cos. Els arquers a peu eren per tant summament vulnerables, especialment contra adversaris amb armadura.
Els arquers a cavall, amb el seu pes descansant sobre el cavall, podien carregar i llançar les sagetes en moviment. Una famosa tàctica era el tir part, que consistia a girar després de l'enemic i disparar (per això, el terme sageta parta s'aplica també a una observació especialment desagradable del comiat).
L'arma més triada pels arquers a cavall era l'arc de doble curvatura, en ser prou compacte com per disparar des del cavall i mantenir el suficient abast i poder de penetració. L'única amenaça per als arquers a cavall eren les sagetes, si bé podien allunyar-se de l'abast d'aquestes després de cada atac. Per tant, necessitaven poc o cap blindatge, podent cavalcar lleugers i conservant l'agilitat. Això els feia barats d'equipar, augmentant la seva utilitat estratègica.
Un inconvenient dels arquers a cavall era que els moviments d'un cavall corrent poden alterar la certesa del tret. Després de la invenció de l'estrep, els arquers a cavall podien aixecar-se sobre els estreps per absorbir el moviment del cavall. Un altre mètode per millorar la punteria del tret radicava en realitzar aquests en els espais de temps entre les gambades del cavall. Els arquers a cavall van tenir un paper essencial en les batalles de Carrhae i Liegnitz. En ambdós casos, els arquers a cavall van resultar determinants en la victòria, en dependre els seus adversaris del contacte directe. Els arquers a cavall van caure en desús amb el desenvolupament dels fusells moderns.

## Referències

* ↑ Donn F. Draeger; Robert W. Smith. Comprehensive Asian fighting arts. Kodansha International, 1980, p. 79–. ISBN 9780870114366.
* ↑ Sage, Michael. Warfare in Ancient Greece: A Sourcebook (en anglès). Routledge, 2002, p. 212. ISBN 0203439449.
* ↑ Bradbury, Jim. The Routledge Companion to Medieval Warfare (en anglès). Routledge, 2004, p. 171. ISBN 0415221269.

## Vegeu també

* Cavalleria lleugera
* Estradiot
# Aspazija

Aspazija és el nom de ploma d'Elza Pliekšāne nom de naixement Elza Rozenberga (Pagasts Zaļenieku (prop de Jelgava), 16 de març de 1865 - Jurmala,5 de novembre de 1943), va ser una poeta i dramaturga de Letònia. Aspazija és la transliteració en letó d'Aspàsia (un gènere d'orquídia).

## Biografia

Aspazija va néixer a la vora de Jelgava el 1865, on va estudiar i es va involucrar en organitzacions juvenils.
Amb els anys, ella es va anar interessant per la literatura i forma part del «nou corrent» (en letó: Jaunā strāva), on va conèixer un dels seus líders, Jānis Pliekšāns (més conegut com a Rainis), editor d'un diari, poeta i advocat. La parella es va casar el 1897 i van viure durant un temps a Panevėžys a Lituània. Van ser condemnats a l'exili per Rússia des de 1897 fins a 1903 i després es van traslladar a viure a Suïssa des de 1905 fins a 1920. Al seu retorn a la Letònia independent després de la Primera Guerra Mundial, va prendre part en el moviment feminista. Aspazija també es va unir al Partit Socialdemòcrata Obrer Letó i va ser membre de totes les sessions del Saeima des de 1920 a 1934.

## Obres literàries

Els primers treballs d'Aspazija van ser realistes, però la major part de la seva producció és neoromàntica. Algunes obres tenen una mirada nostàlgica cap al passat, per exemple, la peça Vaidelote (un servent dels déus a la mitologia lituana), escrita el 1894, i situada en el segle xiv del Gran Ducat de Lituània.

## Referències

* ↑ Zirin, Mary; Livezeanu, Irina; Worobec, Christine D.; Farris, June Pachuta. Women and Gender in Central and Eastern Europe, Russia, and Eurasia: A Comprehensive Bibliography Volume I: Southeastern and East Central Europe (Edited by Irina Livezeanu with June Pachuta Farris) Volume II: Russia, the Non-Russian Peoples of the Russian (en anglès). Routledge, 2015-03-26. ISBN 978-1-317-45196-9.
* ↑ Roszkowski, Wojciech; Kofman, Jan. Biographical Dictionary of Central and Eastern Europe in the Twentieth Century (en anglès). Routledge, 2016-07-08. ISBN 978-1-317-47593-4.
* ↑ Meškova, Sandra «Two mothers of Latvian literature: Aspazija and Anna Brigadere». Journal of Baltic Studies, 34, 3, 01-09-2003, pàg. 276–297. DOI: 10.1080/01629770300000091. ISSN: 0162-9778.
* ↑ Daugirdaitė, Solveiga «Who could we refer to as Lithuanian Aspazija and Rainis?». Aspazija un mūsdienas: dzimums, nācija, radošie izaicinājumi, 2016, pàg. 287–296.

## Bibliografia

* Stahnke Astrida B., Aspazija: her life and her drama, University Press of America, Lanham, 1984, ISBN 0-8191-3681-6.
* Meskova Sandra, « Two mothers of Latvian literature : Aspazija and Anna Brigadere » dans Journal of Baltic studies. 34.3, 2003, pp.276-297.
* Nesaule Agate, « What happened to Aspazija? In search of feminism in Latvia » dans Hecate. 18.2, 1992, pp. 112-125, ISSN 0311-4198.
# BTR-70

El BTR-70 (rus: бронетранспортер-70, Bronetransporter-70, 'transport blindat 70') és un transport blindat de personal (TBP) de vuit rodes, desenvolupat originalment per la Unió Soviètica a final dels anys 1960 amb el codi de fabricació GAZ-4905. El 21 d'agost de 1972, va ser acceptat al servei soviètic i posteriorment es va exportar àmpliament. A Romania també es van produir grans quantitats sota llicència com a TAB-77.
El BTR-70 es va desenvolupar com a possible successor de les sèries BTR-60 de TBP, concretament del BTR-60PB, al qual s'assembla més. Va sorgir a partir d'un projecte anterior, infructuós conegut com a GAZ-50 per dissenyar un nou vehicle de combat d'infanteria amb el xassís i el motor d'un BTR-60PB. Inicialment va rebre la denominació OTAN BTR M1970.

## Notes

* ↑ Christopher F. Foss. Jane's Armour and Artillery. 2002. Macdonald and Jane's Publishers Ltd, p. 496. ISBN 978-0710623096.
* ↑ Institute for Defence Analyses, various. Soviet/Russian Armor and Artillery Design Practices: 1945-1995. Quantico: United States Marine Corps Intelligence Agency, 1995, p. 12. OCLC 33890115.
* ↑ Chant, Christopher. A Compendium of Armaments and Military Hardware. Nova York: Routledge & Kegan Paul, 1987, p. 58. ISBN 0-7102-0720-4. OCLC 14965544.

## Referències

* Gau LR., Plate J., Siegert J. (2001). Deutsche Militärfahrzeuge - Bundeswehr und NVA. Motorbuch Verlag. ISBN 3-613-02152-8 ISBN 3-613-02152-8.
* AV Karpenko (1996). Obozreniye Bronetankovoj Tekhniki (1905-1995 gg.).
# Bangali

El Bangali és un riu del nord de Bangladesh.
El nom li fou donat probablement pels moviments antibritànics que es van establir a la seva vora, especialment la revolta de Fakir-Sanyasi centrada al districte de Bogra i a Rangpur, per la qual cosa els britànics l'haurien anomenat el riu dels Bangali (dels bengalís).
El seu curs superior és el riu Ghaghat al districte de Rangpur. Conneta amb el riu Jamuna a l'est i via el Katakhali amb el Karatoa e l'oest. Continua cap al migdia on rep el Belai, un efluent del Brahmaputra. Més avall s'escindeix, el braç a ponent rep el nom Halhalia, el del llevant manté el nom Bangali. Més avall a l'oest de Dhunot rep les aigües del Halhalia i prop de Khanpur les del Bogra Karatoa. Des d'aquest punt es diu Phuljhor.
La Gaseta del Districte de Bogra dona més detalls: després de córrer al sud a Juriacha es divideix en dues branques, l'occidental o Hal-Halia que passa per Bogra, Sherpur i Dhunat Upazila; i l'oriental que porten el nom de Bangali; les dues branques es reuneixen i agafen el nom de Fuljhur, i segueix fins a Kachari Kallyani on agafa el nom de Khanpur Mohona que desaigua al Karatoa Actualment desaigua al Jamuna. Segons l'Imperial Gazetteer, rep les aigües del riu Manas i poc després desaigua al riu Hal-Halia que posteriorment s'uneix al Phuljhor o Fuljhur.

## Referències

* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* 1 2 3 Rashid, Haroun Er. «Bangali». A: Geography Of Bangladesh (en anglès). Routledge, 2019. ISBN 978-0-429-72705-4.
* ↑ Chowdhury, Masud Hasan. «Bangali River». A: Banglapedia: National Encyclopedia of Bangladesh. 2a edició. Asiatic Society of Bangladesh, 2012.

## Bibliografia

* Bhuiyan, Muhammed A.; Biswas, Robin K. «A Case Study on Participatory Management of Fishpass in Bangladesh» (en anglès). 11th International Riversymposium, 2008. DOI: 10.13140/2.1.3022.8480.
* De, Moumita; Hussain, M Afzal; Alam, M Manjurul; Mazlan, A Ghaffar; Das, Simon, K «Impact of Sariakandi fish pass on fisheries diversity of Bangali river, Bogra, Bangladesh» (en anglès). Aquaculture, Aquarium, Conservation & Legislation, 4, 5, ec 2011, pàg. 621-626 [Consulta: 30 desembre 2019].
# Basili Faber

Basili Faber (1520, Żary - 1576, Erfurt) fou un teòleg i escolàstic luterà alemany.

## Biografia

El 1538 entrà a la Universitat de Halle-Wittenberg com a pauper gratis de Philipp Melanchthon. Arribà a ser rector de les escoles de Nordhausen, Tennstadt (1555), Magdeburg (1557) i Quedlinburg (1560), però d'aquest últim càrrec fou destituït el desembre del 1570 per cripto-calvinista. El 1571 fou nomenat director, no rector, del Rathsgymnasium d'Erfurt, càrrec que ocupà fins a la seva mort. Es coneix traduccions seves dels comentaris del Gènesi de Martí Luter de 1557 com mitjà per difondre la ideologia luterana. A més a més contribuí en les Centúries de Magdeburg.
La seva obra més coneguda és Thesaurus Eruditionis Scholasticae publicada per primera vegada el 1571. Va aparèixer en nombroses edicions posteriors, inclosa l'edició Den Haag de dos volums el 1735 a la biblioteca Smith. Encara que no era una obra de teologia, el Tesaurus de Faber va ser una font important per a l'educació especialment al segle xviii, i hi ha nombroses entrades per a termes teològics o per a conceptes amb una importància teològica significativa, indexades especialment a les fonts clàssiques.

## Obra principal

* Thesaurus eruditionis scholasticae (1571)
* Libellus de disciplina scholastica (1572)

## Referències

* ↑ Evenden, Elizabeth; Freeman, Thomas S. Religion and the Book in Early Modern England: The Making of John Foxe's 'Book of Martyrs' (en anglès). Cambridge University Press, 2011-07-14. ISBN 978-0-521-83349-3.
* ↑ Hook, Walter Farquhar. An ecclesiastical biography, containing the lives of ancient fathers and modern divines, interspersed with notices of heretics and schismatics (en anglès), 1844.
* ↑ Ballor, Jordan J.; Kooi, Cornelis van der. Theology, Morality and Adam Smith (en anglès). Routledge, 2022-06-20. ISBN 978-1-000-60589-1.
# Batalla de Tettenhall

La batalla de Tattenhall, també anomenada batalla de Wednesfield o Wōdnesfeld, va ser un enfrontament armat entre les forces aliades dels regnes de Mèrcia i Wessex contra els vikings de Northúmbria. Va tenir lloc a prop de Tattenhal el 5 d'agost del 910 i aconseguir establir el riu Humber com a frontera entre els anglosaxons i els invasors del nord.

## Context històric

Després d'un seguit d'incursions sobre l'illa de Gran Bretanya, un grup de vikings, havien establert un país propi (Danelaw) dins el regne de Northúmbria, al nord-oest de l'illa. El següent objectiu ra ampliar el seu domini cap al sud, en territori del regne de Wessex. Els atacs dels vikings cap al centre de l'illa havien topat amb la resistència de l'exèrcit d'Alfred el Gran, fins al punt que el seu successor, Eduard el Vell estava en condicions d'enviar ofensives cap ells. Eduard es va aliar amb la gent de Mèrcia, governada per la seva germana Æthelflæd, i junts van formar un gran exèrcit anglosaxó. Aquests havien fet una reeixida campanya de cinc setmanes en territori de Lindsey el 909, i van aconseguir recuperar les relíquies de sant Osvald de Northúmbria.

## Batalla

Els vikings cercaven venjar la seva derrota a Lindsey. El 910, els reis de Danelaw van muntar una flota per transportar el seu exèrcit pel riu Severn, i introduir-se en Mèrcia. Al seu pas van saquejar les poblacions que trobaven i van aplegar un valuós botí però ràpidament van recular per no ser capturats en territori enemic. Tanmateix un exèrcit anglosaxó estava preparat i els va enxampar a Wednesfield, a prop de Tettenhall, i segons la Crònica anglosaxona els vikings van ser derrotats i van patir nombroses baixes, entre ells alguns reis van trobar la mort.
No es coneixen gaires detalls sobre les maniobres exactes durant la batalla, però sembla obvi que els aliats van sorprendre els invasors. Segons la Crònica anglosaxona milers de vikings van morir, sembla que en part perquè se'ls va impedir una retirada.

## Conseqüències

La batalla va ser la victòria contra el grup més nombrós de vikings en l'illa, els quals a partir de llavors ja no van travessar el riu Humber vers el sud, que va quedar com a frontera. Amb els vikings de Danelaw subjugats, les forces de Wessex i Mèrcia es van poder centrar en aquells que s'havien establert més al sud. Per altra banda, els petits regnes anglosaxons van comprovar l'efectivitat d'unir les seves forces i no van tardar en unir-se per formar un sol regne.

## Referències

* ↑ Scott, 1832, p. 329.
* 1 2 Bradbury, 2004, p. 141.
* ↑ Harding, Griffiths i Royles, 2014, p. 86.

## Bibliografia

* Bradbury, Jim. The Routledge Companion to Medieval Warfare. Routledge, 2004.
* Harding, Stephen E.; Griffiths, David; Royles, Elizabeth. In Search of Vikings: Interdisciplinary Approaches to the Scandinavian Heritage of North-West England, 2014.
* Scott, William. Stourbridge and Its Vicinity. Heming, 1832.