OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Brocadia anammoxidans

El Candidatus Brocadia anammoxidans és un eubacteri de l'ordre dels planctomicets i, per tant, mancat de peptidglicà en la seva paret cel·lular, té un citoplasma dividit en compartiments i es divideix per gemmació, en contrast amb la divisió per fissió binària de la majoria dels bacteris.
És el primer organisme descobert capaç de realitzar l'oxidació anaeròbia de l'ió amoni. Aquest procés (anomenat anammox) va ser descobert en els anys 80 en una planta de tractament d'aigües residuals a Delft (Països Baixos). L'oxidació de l'amoni s'acobla amb la reducció del nitrit per formar gas nitrogen. L'enzim dominant implicat en aquesta reacció, hidroxilamina oxidoreductasa, es troba en una estructura de tipus orgànul anomenada anammoxosoma.
La capacitat d'aquests organismes per oxidar amoni anaeròbicament els fa potencialment útils per reduir o eliminar l'amoni de les aigües residuals. La primera planta a gran escala que feia servir el procés anammox va ser construïda en la planta de tractament d'aigües residuals de Dokhaven/Sluisjesdijk a Rotterdam (Països Baixos).
# Hammudita

La dinastia hammudita fou una dinastia musulmana amaziga que va governar a la part nord del Marroc i a diversos llocs de la península Ibèrica.
Era d'origen idríssida, ja que l'ancestre que li dona nom, Hammud, era besnet d'Idrís al-Àsghar. Els primers que van rebre feus del califa cordovès foren Alí ibn Hammud i Al-Qàssim ibn Hammud: el primer Ceuta, Tànger i Arzila, i el segon la regió d'Algesires.
La dinastia va tenir com a centre principal Màlaga des del 1023. El 1057 Badis de Granada va entrar a Màlaga i va destronar al darrer sobirà Muhàmmad ibn Idrís al-Mustalí.
A Algesires la branca d'Al-Qàssim va governar amb el seu fill Muhàmmad al-Mahdí (1039-1048) i el seu fill Al-Qàssim al-Wàthiq (1048-1058). El 1058 l'emirat d'Algesires fou ocupat pels abbadites de Sevilla.

## Referències

* ↑ Najībābādī, Akbar Shāh K̲h̲ān. History of Islam (en anglès). Vol .3. Darussalam, 2001, p. 161. ISBN 996089293X.

## Vegeu també

* Emirat d'Algesires
* Emirat de Màlaga
* Emirat d'Ixbíliya
* Emirat de Carmona
* Emirat de Xerès
* Califat de Còrdova
# Formació de Sânpetru

La formació de Sânpetru és una formació geològica. Les restes de dinosaures són alguns dels fòssils que s'han recuperat de la formació. Es troba en Romania, prop de la vila de Sânpetru, com a part de la població de Sântămăria-Orlea.

## Paleofauna
### Ornitisquis

Ornitisquis de la Formació Sânpetru :
| Gèneres | Espècies | Abundància | Imatges |
| Struthiosaurus | S. transylvanicus | | Telmatosaure |
| telmatosaure | T. transylvanicus | De cinc a deu cranis fragmentaris, alguns amb restes postcraneanos associats, en classes d'edats mixtes. | Telmatosaure |
| Zalmoxes | Z. robustus | | Zalmoxes shqiperorum |
| Zalmoxes | Z. shqiperorum | | Zalmoxes shqiperorum |

### Sauròpodes

Sauròpodes de la Formació Sânpetru :
| Gèneres | Espècies | Imatges |
| Magyarosaurus | M. Dacus | Escàpula de Magyarosaurus. |
| Magyarosaurus | M. Hungaricus | Escàpula de Magyarosaurus. |
| Magyarosaurus | M. transsylvanicus | Escàpula de Magyarosaurus. |

### Teròpodes

Els Teròpodes de la Formació Sânpetru :
| Gèneres | Espècies | Abundància | Imatges |
| Bradycneme | B. draculae | "Tibiotarso distal." | Elopteryx |
| Elopteryx | E. nopcsai | "Fèmur fragmentari." | Elopteryx |
| Euronychodon | Indeterminat | | Elopteryx |
| Heptasteornis | H. andrewsi | "Tibiotarso distal." | Elopteryx |
| Megalosaurus | M. Hungaricus | "Dent". | Elopteryx |

### Pterosaures

Pterosaures de la Formació Sânpetru :
| Gèneres | Espècies | Ubicació | Posició estratigràfica | Abundància | Notes | Imatges |
| Pteranodontidae indeterminat | | | | | | |

## Vegeu també

* Formacions geològiques

## Referències

* ↑ Weishampel, et al. (2004). "Dinosaur distribution." Pp. 517-607.
* 1 2 3 "29.3 Judetul Hunedoara, Romania; 1. Sânpetru Formation," in Weishampel, et al. (2004). Pages 592-593.
* ↑ "Table 20.1," in Weishampel, et al. (2004). Page 439.
* ↑ "Table 9.1," in Weishampel, et al. (2004). Page 185.
* ↑ Listed as "cf. Euronychodon sp." in "29.3 Judetul Hunedoara, Romania; 1. Sânpetru Formation," in Weishampel, et al. (2004). Pages 592-593.
* ↑ "Table 9.1," in Weishampel, et al. (2004). Page 186.
* ↑ "Table 4.1," in Weishampel, et al. (2004). Page 78.
* ↑ http://epub.ub.uni-muenchen.de/12007/1/zitteliana_2008_b28_05.pdf

## Bibliografia

* Weishampel, David B .; Dodson, Peter; and Osmólska, Halszka (eds.): The Dinosauria, 2nd, Berkeley: University of California Press. 861 pp. ISBN 0-520-24209-2 .
# Encarnació Braut

Encarnació Braut (Ripollet, 1913 - 2001) fou una pintora catalana.
Va aprendre l'ofici sota les ordres de Vila Cinca. Entre els anys 40 i 70 del segle xx va donar classes a l'escola privada de Ripollet que va obrir amb el seu marti. La seva primera exposició fou el 1974, a la Sala Vayreda de Barcelona. Va casar-se amb l'escultor Josep Maria Brull i Pagès.

## Obra

Les seves pintures són principalment paisatges lluminosos, sobretot de caràcter mediterrani, amb especial menció als detalls arquitectònics, carrers, cases, racons.

## Referències

* ↑ Tharrats, Joan Josep. Cent Anys de Pintura a Cadaqués. Barcelona: Parsifal Edicions, 2007. ISBN 84-95554-27-5.
# Joaquim Nin-Culmell

Joaquim Nin-Culmell (Berlín, 5 de setembre de 1908 - Oakland, Califòrnia, 14 de gener de 2004) fou un compositor nacionalitzat estatunidenc amb orígens catalans (sempre declarà que es considerava català).

## Biografia

Fill del compositor Joaquim Nin i Castellanos i de la cantant d'òpera francodanesa Rosa Culmell, i germà de l'escriptora Anaïs Nin.
De la seva producció, de caràcter impressionista, destaquen el Concert per a piano i orquestra en do major (1946), Canciones tradicionales cubanas (1952), Diferencias sobre un tema de Gaspar Sanz (1953), Sis variacions sobre un tema de Lluís de Milà, per a guitarra (1954), 12 cançons populars de Catalunya (1957), 3 tonades mallorquines, el ballet El burlador de Sevilla (1957), l'òpera La Celestina (començada el 1965, estrenada el 2008), i l'obra orquestral Diferencias (1962).
Una part del fons de Joaquim Nin-Culmell es conserva a la Biblioteca de Catalunya. Les composicions hològrafes i la resta de la seva biblioteca es conserven a la Universitat de Califòrnia, Berkeley.

## Bibliografia

* Els Nin, l'arrel de l'art : Centenari Joaquim Nin-Culmell. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2008.

## Enllaços externs

* Pàgina dedicada al compositor Arxivat 2013-01-09 a Wayback Machine.
* Fons Joaquim Nin-Culmell de la Biblioteca de Catalunya
# Leoparda

Leoparda (segle iv, Bizanci) era una ginecòloga que va servir al Tribunal de Flavi Gracià (359–383).
La informació sobre Leoparda ve d'un llibre escrit per Priscià de Cesària, el metge de l'emperador Gracià que el va escriure amb el propòsit que servís per l'aprenentatge de les dones metges. Al llibre assenyala que Leoparda era una ginecòloga molt respectada, però que els seus remeis eren tan poc científics com els del grec Dioscòrides. El llibre contenia cites de Sorà d'Efes, Cleopatria, i Aspàsia. Alguns d'ells eren rimats, presumiblement fets així per que les dones, que eren considerades menys intel·ligents que els homes, poguessin recordar-los. Priscià va dedicar el llibre a Leoparda i altres dues metges, Salvina i Victoria.

## Fonts

* Priscian Theodorus. Ad Timotheum fratrem. Llibre 3: Gynaeccea ad Slavinam. Basel: Officina Frobeniana, 1532. Llibre 3 parla de Leoparda.

## Referències

* ↑ The biographical dictionary of women in science : pioneering lives from ancient times to the mid-20th century. Nova York: Routledge, 2000. ISBN 041592040X.
* ↑ Hurd-Mead, Kate Campbell. A History of Women in Medicine from the Earliest Times to the Beginning of the Nineteenth Century. Haddam Press, Haddam; First Edition, 1938.
* ↑ Mozahs, H.J.. Woman in science : with an introductory chapter on woman's long struggle for things of the mind. [repr.]; [with an introd. by Mildred S. Dresselhaus].. Cambridge, Mass.: M.I.T. Press, 1974. ISBN 0262630540.
# Antonio Martínez Teixidó

Antonio Martínez Teixidó (Saragossa, 1933) és un militar aragonès, actualment en la reserva, que ha estat Capità general de la Regió Pirinenca Oriental (que engloba els càrrecs de capità general de Catalunya i d'Aragó) de 1993 a 1997.
En 1954 es va graduar a l'Acadèmia General Militar. Es va diplomar a l'Escola d'Estat Major i al Command and General Staff College de Fort Leavenworth (Estats Units). També s'ha graduat en Alts Estudis Militars al Centre Superior d'Estudis de la Defensa Nacional (CESEDEN) i és especialista en criptografia i suport aeri.
Inicialment fou destinat a l'Estat major de la Capitania general de les Illes Balears, però després fou nomenat agregat militar a l'ambaixada espanyola a Portugal. Un cop ascendit a coronel, fou agregat militar a l'ambaixada espanyola a la República Federal d'Alemanya, Àustria, Suïssa i Marroc. Quan ascendí a general de divisió fou agregat a la VI Regió Militar. En 1989 fou nomenat vocal del Tribunal Militar Central. De 1991 a 1993 fou governador militar de Madrid. El desembre de 1993 fou ascendit a tinent general i nomenat General Cap de la Regió Militar Pirinenca Oriental que agrupava les antigues Capitanies Generals de Catalunya i Aragó. Va ocupar el càrrec fins l'11 de juny de 1997, quan va passar a la reserva. Posteriorment ha estat vocal del Consell Assessor i Consultiu del Ministeri de Defensa d'Espanya per a afers relacionats amb la consciència de Defensa.

## Obres

* Enciclopedia del arte de la guerra (Planeta, 2001) ISBN 8408038532

## Referències

* ↑ Revista de Defensa Española amb una ressenya sobre el general Martínez Teixidó a la p. 87
* ↑ RESOLUCION,420/39343/1989, de 29 de septiembre, de la Subsecretaría, por la que se publica la lista, por Ejércitos, de los Vocales Militares del Tribunal Militar Central
* ↑ Orden de 18 de diciembre de 1991 por la que se dispone el nombramiento del General de División del Cuerpo General de las Armas del Ejército de Tierra don Antonio Martínez Teixidó como Gobernador militar de la plaza y provincia de Madrid.
* ↑ Real Decreto 2177/1993, de 10 de diciembre, por el que se promueve al empleo de Teniente General del Cuerpo General de las Armas del Ejército de Tierra al General de División don Antonio Martínez Teixidó.
* ↑ Orden 430/38652/1997, de 11 de junio, por la que se dispone el pase a la situación de reserva del Teniente General del Cuerpo General de las Armas del Ejército de Tierra don Antonio Martínez Teíxidor
* ↑ El Gobierno decide adelantar en varios meses el relevo del almirante jefe de la Armada, El País, 27 de juny de 1997
* ↑ Antonio Martínez Teixidó Arxivat 2021-01-22 a Wayback Machine. a planetadelibros.com

## Enllaços externs

«Obra de Antonio Martínez Teixidó» a Dialnet.
* Antonio Martínez Teixidó a Linkedin
# Carex ensifolia

Carex ensifolia és una espècie de planta herbàcia del gènere Carex que es troba a la tundra àrtica.
Hi ha dues subespècies: Carex ensifolia ssp rigida i Carex ensifolia ssp arctisibirica, aquesta segona és la que apareix a la tundra i es diferencia morfològicament de la subespècie rígida pel fet de tenir els rizomes més curts i les tiges i fulles més primes.
Viu en llocs amb aigua estagnada com les depressions del terreny.
Es tracta d'una espècie amb rizoma i que per les grans dificultats climàtiques, per a la reproducció sexual, es reprodueixen principalment per via vegetativa, clonalment i, per tant, hi ha escassa variabilitat genètica en aquesta espècie.

## Referències

* ↑ Vegetation differentiation across a topographic Yedoma-Alas transect in the high arctic tundra of Oyogos Yar, East Siberia, F. Kiennst, L. Schirrmeister, S. Wetterich.
# Pilar Millán Astray

Pilar Millán-Astray y Terreros (La Corunya, 1879 - Madrid, 22 de maig de 1949) va ser una escriptora espanyola, autora de prop de mig centenar de llibres. En el període d'entreguerres va ser la comediògrafa més popular d'Espanya sobretot gràcies a l'obra La tonta del bote estrenada el 1925, durant la Dictadura de Primo de Rivera. El seu germà petit va ser el militar José Millán Astray, fundador de la Legió Espanyola.

## Biografia

Quan va enviduar, va tirar endavant els seus tres fills treballant durant la Primera Guerra Mundial per a l'espionatge alemany a Barcelona, segons va revelar l'historiador Fernando García Sanz en el seu llibre España en la Gran Guerra, publicat en 2014. El personatge més important al que va espiar va ser a l'ambaixador britànic a Espanya sir Arthur Henry Hardinge, rebent la important summa de mil pessetes per cada còpia de documents que lliurava.
Després de la guerra es va produir l'enlairament de la seva carrera literària, especialment després de guanyar el premi Blanco y Negro de 1919 amb la novel·la La hermana Teresa. Pel que sembla va ser Jacinto Benavente qui la va animar al fet que escrivís la seva primera obra de teatre —«En vostè hi ha una gran dramaturga», li va dir— que va ser El rugir del león (1923), a la que seguiren altres sainets i obres costumistes com La galana, Una chula de corazón i La tonta del bote. Aquesta última va ser un gran èxit i va arribar a representar-se 310 dies consecutius. La coberta del llibre de la seva comèdia La mercería de la dalia roja conté un retrat seu obra de Julio Romero de Torres.
Durant la Segona República Espanyola dirigí el Teatro Muñoz Seca de Madrid.
D'idees conservadores, va donar suport als militars que es van revoltar al juliol de 1936, entre ells el seu germà José Millán Astray, i fou empresonada a la presó per a dames d'Espanya que el govern republicà va organitzar a Alaquàs (País Valencià). En aquesta presó també hi van ser recloses Rosario Queipo de Llano, Carmen Primo de Rivera o Pilar Jaraiz Franco, també emparentades amb generals sublevats destacats. Acabada la Guerra Civil Espanyola va recollir la seva experiència a la presó en el llibre Cautivas. 32 meses en las prisiones rojas (1940). L'empresonament va malmetre la seva salut i va morir quan participava en un homenatge a l'actriu Josita Hernán.

## Referències

* 1 2 3 Tereixa Constenla, "Una de espías y muchas de risa", El País, 31 d'agost de 2014.
* ↑ Biografia a escritoras.com
* ↑ Notícia de l'òbit al diari ABC, 1949
# Wahriz

Wahriz fou un general persa fill de Kamdjar, al servei de Khusraw Anushirwan (531-579). El seu nom ("Gaudir de l'Abundància") era inicialment un títol testimoniat en l'expedició persa al regne d'Ibèria i Làzica a l'inici del segle v.
Sayf ibn Dhi Yazan, cap de la resistència nacional iemenita contra l'ocupació axumita, va cridar als sassànides vers 570 a través dels làkhmides. El rei va enviar un contingent manat per Wahriz, que ja era bastant gran. L'expedició va seguir la costa d'Aràbia fins al Iemen i allí va desembarcar i es va obrir camí per terra fins a Sanaa, on va matar el governador axumita Masruk, fill d'Abraha, i va posar al poder a Sayf ibn Dhi Yazan com a rei vassall dels perses. Un intent de contraatac dels axumites va suposar una segona expedició de Wahriz que va entrar altre cop a Sanaa on va posar al tron a Madi Karib ibn Sayf, el pare del qual havia mort. Les expedicions de Wahriz foren l'inici d'un domini sassànida al Iemen que va durar 60 anys.
Wahriz hauria mort al Iemen abans del 579.

## Notes

* ↑ de 800 homes alliberats de la presó segons les fonts àrabs, però més probablement uns 700 mercenaris daylamites
* ↑ personalment i amb una fletxa segons la tradició

## Referències

* A Guillaume, Summary of Life of Muhammad, pàgs. 30–34.
* Enciclopèdia de l'Islam, XI, 57
# North American O-47

El North American O-47 era un avió d'observació dissenyat per North American Aviation per a les Forces Aèries de l'Exèrcit dels Estats Units.

## Disseny i desenvolupament

L'O-47 va ser desenvolupat per a substituir als biplans d'observació Thomas-Morse O-19 i Douglas O-38. Era un avió més gran que els dissenys anteriors i tenia una tripulació de tres disposat en tàndem en una cabina coberta. A causa de la posició baixa de les ales, que entorpia la visió, disposava de finestres a la part ventral per permetre l'observació i fotografia.
El disseny i fabricació del prototip XO-47 va ser realitzat el 1934 per General Aviation, subsidiària de North American Aviation, amb el codi de fàbrica GA-15.

## Història operativa

Les maniobres realitzades el 1941 van demostrar les limitacions de l'O-47. Avions lleugers d'ala alta com el Piper L-4 i Stinson L-5 van demostrar ser més efectius comunicant-se amb les tropes de terra. Per altra banda caces i bombarders lleugers eren millors plataformes de fotografia aèria per a missions de reconeixement. Quan els Estats Units van entrar a la Segona Guerra Mundial l'O-47 va quedar relegat a missions secundàries.

## Variants
### XO-47

    Un sol prototip construït. Va ser fabricat a la fàbrica de North American a Dundalk, Maryland. Tenia el número de sèrie 36-145 i estava propulsat per un motor radial Wright R-1820-41 in 850 hp (634 kW).

### O-47A

    Primera versió de producció amb un total de 164 avions construïts. Fabricats a Inglewood, California, i propulsats pel motor Wright R-1820-49.

### O-47B

    SEgona i última variant de producció. 74 avions construïts amb petites millores i un motor més potent (R-1820-57).

## Operadors
### Estats Units

* Forces Aèries de l'Exèrcit dels Estats Units

## Característiques tècniques (O-47A)

Dades de United States military aircraft since 1909:

### Característiques generals

* Tripulació: Tres (pilot, observador/operador de ràdio, artiller)
* Longitud: 10,24 m
* Envergadura alar: 14,10 m
* Alçada: 3,70 m
* Superfície alar: 32,5 m²
* Pes en buit: 2.713 kg
* Pes carregat: 3.464 kg
* Motor: 1 motor radial Wright R-1820-49 (727 kW)

### Prestacions de vol

* Velocitat màxima: 356 km/h (192 nusos)
* Velocitat de creuer: 322 km/h (170 nusos)
* Sostre de servei: 7.071 m (23.200 peus)
* Autonomia: 1.352 km (730 mn)
* Velocitat d'ascens: 7,5 m/s

### Armament

* Metralladores: 2 metralladores de calibre 7,62 (una a l'ala d'estribord amb 200 cartutxos i un en una muntura flexible per a l'artiller amb 600 cartutxos)

## Referències

* 1 2 «North American O-47A». National Air and Space Museum. [Consulta: 4 maig 2021].
* 1 2 Swanborough, Gordon. United States military aircraft since 1909. New. London: Putnam, 1964. ISBN 0-85177-816-X.
# Lleó Argir (turmarca)

Lleó Argir (grec medieval: Λέων Ἀργυρός, Léon Argirós) fou un aristòcrata i general romà d'Orient actiu a mitjans del segle ix, així com el fundador de la nissaga dels Argirs.

## Biografia

Lleó Argir és el progenitor i primer membre documentat de la família dels Argirs, encara que l'onomàstica de la nissaga ha portat alguns erudits a suggerir que descendia d'un tal patrici Marià i el seu fill Eustaci, que haurien florit cap al 741.
Provenia de Carsiànon i fou turmarca sota l'emperador Miquel III (r. 842-867). Participà en el pogrom del 843 contra els paulicians i es distingí en les guerres frontereres contra els àrabs i els seus aliats paulicians. Així mateix, fundà el monestir de Santa Elisabet a la seva regió natal de Carsiànon, on probablement fou enterrat. Tingué com a mínim un fill, el general Eustaci Argir.

## Referències

* ↑ Kajdan, 1991, «Argyros» (A. Kajdan).
* 1 2 3 Cheynet i Vannier, 2003, p. 58.
* ↑ Cheynet i Vannier, 2003, p. 58 i 59.

## Bibliografia

* Cheynet, J.-C.; Vannier, J.-F. «Les Argyroi» (en francès). Zbornik Radova Vizantološkog Instituta, 40, 2003, pàg. 57-90. Arxivat de l'original el 2011-07-23.
* Kajdan, A. The Oxford Dictionary of Byzantium (en anglès). Oxford University Press, 1991. ISBN 0-19-504652-8.
# Fotí (estrateg)

Fotí (grec medieval: Φωτεινός, Fotinós) fou un comandant i governador militar romà d'Orient actiu durant la dècada del 820.
És esmentat per primera vegada després de la conquesta musulmana de l'illa de Creta a mitjans de la dècada del 820. En aquell moment, quan era estrateg (governador militar) del tema dels Anatòlics, l'emperador Miquel II el Tartamut (r. 820-829) li encomanà recuperar l'illa. A petició seva, més tard rebé reforços dirigits pel protoespatari Damià. Tanmateix, tots dos foren derrotats pels àrabs: Damià perdé la vida i Fotí se salvà per ben poc.
Aquest fracàs no impedí que aviat li fos assignada una altra missió important. Fou enviat a Sicília com a estrateg per sufocar la revolta del turmarca Eufemi, que s'havia passat als aglàbides d'Ifríqiya. Probablement fou el successor de l'estrateg Constantí Sudes, mort per Eufemi, però alguns estudiosos consideren que són la mateixa persona. L'historiador grec Khristos Makripúlias, en canvi, ho troba molt improbable, car li sembla evident que Fotí va ser nomenat estrateg de Sicília abans de l'expedició a Creta. No se'n sap res més a partir del moment que fou destinat a l'illa.
Era besavi de Zoè Carbonopsina, la quarta muller de l'emperador Lleó VI el Filòsof (r. 886-912).

## Referències

* 1 2 3 Lilie et al., 2013, «Photeinos» (#6241).
* ↑ Lilie et al., 2013, Konstantinos (#3928/corr.); «Photeinos» (#6241).
* ↑ Makripúlias, 2000, p. 351.

## Bibliografia

* Lilie, R.-J.; Ludwig, C.; Pratsch, T.; Zielke, B. Prosopographie der mittelbyzantinischen Zeit Online (en alemany). De Gruyter, 2013. DOI 10.1515/pmbz.
* Makripúlias, K. G. «Byzantine Expeditions against the Emirate of Crete c. 825–949» (en anglès). Graeco-Arabica, 7-8, 2000, pàg. 347-362.
# Joan de Kakhètia

Joan o Ioanes de Kakhètia fou un príncep de Kakhètia vers 786 a 790. Era el fill gran d'Artxil de Kakhètia, el Màrtir o el Sant, i va regnar conjuntament amb el seu germà més petit Juansxer. La Crònica georgiana diu que fugint dels àrabs es va retirar a Geòrgia occidental (Ègrissi) acompanyat de la seva mare i de dues germanes. Joan va desaparèixer ràpidament vers 790 sense descendència coneguda.

## Bibliografia

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990 .
* Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie.
# Juansxer de Kakhètia

Juansxer de Kakhètia fou un príncep de Kakhètia del 786 al 807. Fou el darrer representant de la dinastia dels cosròides.
Era el fill petit d'Artxil de Kakhètia el Màrtir, i va regnar conjuntament amb el seu germà gran Joan de Kakhètia. La Crònica georgiana li atribueix un regnat de 69 anys (i al seu germà Joan de 68) però precisa tot seguit que Joan es va retirar a Ègrissi acompanyat de la seva mare i dues germanes i hauria mort ràpidament; durant aquest temps Juansxer va restar a Kakhètia amb les altres dues germanes. La més jove de les filles d'Artxil, Xuxan, va preferir enverinar-se que esdevenir l'esposa del kan dels khàzars, les tropes del qual en revenja van assolar el país. Tiflis fou presa pels khàzars vers 799/800 i Juansxer fou capturat.
Juansxer també va haver de fer front a la traïció de Lleó II d'Abkhàzia, la mare del qual era fill del kan dels khàzars, que es va proclamar independent a Abkhàzia i Ègrissi vers el 790. A Kakhètia mateix l'autoritat del príncep estava reduïda en bona part per la revolta de Grigol que usurpava la realitat del poder i que va prendre el títol de corbisbe el 787.
Fou també en el seu regnat que Adarnases I de Tao, de la família armènia dels bagràtides (Bagratuní), la filla del qual estava casada amb Juansxer, va desenvolupar la seva implantació a Geòrgia.
Juansxer es va casar vers 790 amb Latavr, filla d'Adarnases I de Tao Bagratuní (Bagrationi), fundador de la branca armènia dels bagràtides a Geòrgia. D'aquest enllaç no va tenir fills i a la mort de Juansxer el títol hereditari de príncep d'Ibèria (que en algun temps havien portat els reis de Kakhètia, vers 580-684) fou reconegut per l'Imperi Romà d'Orient al seu cunyat Aixot I d'Ibèria (813)

## Bibliografia

* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990, p. 381.
* Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie, p. 256-260.

## Referències

* ↑ René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947 (réimpr. 1973, 1984, 1995, 2008), 644 p., p. 339