OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Rathauswettern

El Rathauswettern és un wettern a Wilhelmsburg a l'estat d'Hamburg a Alemanya. Connecta l'Assmannkanal al Südliche Wilhelmsburger Wettern.
El tram entre l'Assmannkanal i la casa de la vila de Wilhelmsburg s'està apregonant per a fer un canal navegable que acceptarà els alsterdampfer a la “via aquàtica de les dues cases de la vila”, la d'Hamburg i la de Wilhelmsburg. Més al sud del terminal de les barcasses, el canal s'integrarà a un circuit per a canoes, al marc de l'Exposició internacional de la construcció de 2013. D'allà cap a l'aiguabarreig amb el Südliche Wilhelmsburger Wettern l'aigua està força carregada d'òxids de ferro que li donen un color groc-ocre.
El rec és un romanent d'una llarga xarxa de petits braços de l'Elba que separaven un arxipèlag de petites illes fluvials. Des de l'edat mitjana l'home va començar la pòlderització de Wilhelmsburg i va aprofitar els recs naturals per fer-ne weterings.

## Afluents i efluents

* Bauwiesenwettern
* Südliche Wilhelmsburger Wettern
* Assmannkanal
* Pont per a vianants
* Atracador nou a la casa de la vila de Wilhelmsburg
* Resclosa de desguàs
* Sender al llarg del canal
* Aiguabarreig amb el Südliche Wilhelmsburger Wettern

## Referències

* ↑ Stadtatlas-Großraum Hamburg, Hamburg, Editorial PAS Verlags GmbH, 2009, pàgina 51 i 61, ISBN 978-3-934272-92-7
* ↑ Andreas Schmidt, Hier machen bald Barkassen fest, Hamburger Abendblatt, 11 de novembre de 2010, (traducció: Aviat amarraran barcasses)
* ↑ Die Gewässer in Wilhelmsburg, Unser Grünes Wilhelmsburg, Hamburg, Edició de les fundacions Naturschutz Hamburg i Stiftung Loki Schmidt zum Schutze gefährdeter Pflanzen, 2006, pàgines 27 ss. (traducció: La nostra Wilhelmsburg verda: els cursos d'Aigua de Wilhelmsburg)
# Rectoria vella de Sant Andreu de Llavaneres

La rectoria vella és un edifici de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, situat darrere l'església vella.

## Descripció

La rectoria vella és un edifici de planta rectangular de planta baixa i pis, amb coberta d'un sol vessant orientada a la façana principal. Abans hi havia una muralla que l'envoltava, de la qual encara en queden dues parets laterals i la portalada.
A la façana principal hi ha un portal adovellat de nou peces amb una finestra lobulada al damunt. Al costat esquerre hi ha dues finestres més, la darrera gòtica amb capitells esculturats. A l'interior conserva totes les llindes de pedra. A la part del darrere hi ha una finestra petita ornamentada amb formes lobulades esculpides.

## Història

La rectoria vella es va construir quan es va acabar l'església contigua. A les llindes de les finestres de la planta baixa hi ha la data de 1665, que correspon a l'acabament de l'obra, i la de 1701, corresponent a alguna reforma important. En la reconstrucció de la rectoria es van aprofitar materials de la primitiva, tal com va passar a l'església. L'any 1858, en subhasta pública, s'adjudicà la casa rectoral i les terres als germans Francesc, Josep i Joan Masriera i Vidal. Anys després, aquesta rectoria fou cedida a les germanes de la Casa de la Caritat de Barcelona com a casa de repòs i colònies.

## Referències

* 1 2 3 «Rectoria vella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Repartidor d'aigües de Mataró

El Repartidor d'aigües al carrer Torrent, 3 és un edifici de Mataró (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És una construcció de secció lleugerament el·líptica i cos cilíndric rematada per una coberta de trencadís en forma de casquet. Just a sota la coberta presenta tres finestres i dues més al primer pis i segon nivell respectivament. A la base s'hi troba la porta d'accés sota un frontó de línies clàssiques. Tota l'obra està estucada.

## Història

Tal com explica l'historiador Joaquim Llovet: «L'any 1857 es constituí la societat Palau, Garcia i Cia. per captar i conduir a Mataró les aigües que fluïen en diversos punts als termes de Dosrius, Canyamars i Argentona. Poc després, un nou soci, Josep Saborit, hi feu aportació d'unes mines d'aigües que posseïa a Dosrius mateix i a Argentona; les aigües d'ambdues procedències foren portades a Mataró i reunides al paratge del molí de vent, al peu del camí d'Argentona a la sortida de la ciutat. A la part alta de la població, als carrers de Sant Rafael, Argentona, Nou de Caputxines i a altres indrets, hom hi instal·là uns hidròmetres per al repartiment d'aigua als usuaris que n'havien contractat».

## Referències

* 1 2 «Repartidor d'aigües al carrer Torrent, 3». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Reserva índia Kaibab

La Reserva Índia Kaibab és la llar de la Kaibab Band of Paiute Indians, una tribu reconeguda federalment dels Paiute del Sud. La reserva índia es troba a la part septentrional de l'estat d'Arizona. Cobreix una superfície de 488,861 km²) al nord-est del comtat de Mohave i el nord-oest del comtat de Coconino adjacent a la frontera meridional amb Utah. El Pipe Spring National Monument es troba a la part sud-oest de la reserva.
Segons el cens de 2000 té una població de 196 habitants.

## Geografia

Segons l'Oficina del Cens dels Estats Units, la reserva té una superfície total de 488,9 km² (188,8 mi²), gairebé tota ella terra ferma.

## Demografia

Segons el cens de 2000, hi havia 196 persones, 65 cases, i 49 famílies residint a la reserva. La densitat de població era d'1/mi² (0,4/km²). Hi havia 88 habitatges en una densitat mitjana de 0,5/mi² (0,2/km²). La composició etnoracial de la reserva era de 23,47% blancs, 66,84% amerindis, 4,59% d'altres races, i 5,10% de dues races o més, sense que cap s'identifiqui com a afroamericà o negre, asiàtic, o de les illes del Pacífic. El 10,20% de la població eren hispans o llatins de qualsevol raça.
Hi havia 65 habitatges dels quals al 61,54% tenien nens de menys de 18 que vivien amb ells, el 36,92% parelles casades vivint junts, el 32,31% tenien un cap de família femení sense presència de marit, i 24,62% no eren unitats familiars. El 23,08% de tots els habitatges eren individuals i en l'1,54% hi viu alguna persona anciana de 65 anys o més. El nombre mitjà d'habitatges era 3,02 i el nombre mitjà de famílies era de 3,49. A la població de la reserva el 44,39% tenen menys de 18 anys, el 9,69% entre 18 i 24 anys, el 24,49% entre 25 i 44, el 19,90% de 45 a 64, i l'1,53% tenia 65 anys o més. La mitjana d'edat era de 22 anys. Per cada 100 dones hi havia 73,45 homes. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 75,81 homes.
La renda mediana per habitatge a la reserva era de 20.000 $, amb unsa renda mediana per família de 21.250 $. Els homes tenien una renda mediana de 22.000 $ contra 16.607 $ les dones. La renda per capita per a la reserva era de 7.951 $. Sobre el 29,69% de famílies i el 31,65% de la població estava per sota de la llindar de la pobresa.

## Referències

* ↑ «American FactFinder». United States Census Bureau, 31-01-2008. Arxivat de l'original el 2012-02-26. [Consulta: 28 març 2021].

## Enllaços externs

* Kaibab Band of Paiute Indians of the Kaibab Indian Reservation,web oficial
* Dades de la comunitat Arxivat 2012-04-13 a Wayback Machine.
# Residència Sant Josep (Mataró)

La Residència Sant Josep és un edifici del municipi de Mataró (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici que confronta amb l'antiga Creu Roja i l'antic convent de Carmelites, ara parròquia de Sant Josep. Forma part de l'espai de beneficència que a principis de segle XX s'ubicarà a la ciutat. L'edifici, propietat de l'Ajuntament, és d'estil noucentista, construït el 1912 amb elements de caràcter modernista. Cal destacar les finestretes superiors i la tribuna de l'entrada, que li donen una certa similitud amb l'edifici del costat, de Puig i Cadafalch (Creu Roja). Malgrat tot, la concepció de l'estructura de la casa respon a una línia molt més racional, funcional i institucionalitzada. Segons el Catàleg de Patrimoni, on queda inclosa, queden protegides la façana i els volums, essent els interiors susceptibles de canvi.

### Esgrafiats

De nova creació a les façanes, dissenyats i realitzats per l'artista mataroní Joan Baptista Parés i Gomis a principis de 1988 amb motiu de les obres de reforma de l'interior i exterior de l'edifici. Els esgrafiats ocupen aproximadament 600 m de dibuix. Quan se li encarregà el projecte, en Parés va fer 4 avantprojectes, un modernisme moderat, un de florit, un noucentista i un de simple. L'arquitecte Martí Coll va triar el primer, el modernisme més florit.
Els motius són bàsicament flors i ones del mar, que es poden apreciar a les sanefes que volten l'edifici. A la façana de ponent destaca l'escut de Catalunya i la vara de Sant Josep, ja que la beneficència encara depèn de la parròquia.

## Història

Igual que l'edifici annex al convent, l'emplaçament de la beneficència municipal i l'asil de gent gran fou concedit a l'ajuntament l'any 1942. L'origen de l'asil és degut a una disposició del Capità General del Principat, l'any 1836, manant a totes les poblacions recollir tots els ancians i pobres i donar-los alberg.
Les dependències municipals resultaren insuficients, ja que al mateix lloc hi havia una escola primària per a nenes pobres, i se'n construí l'actual beneficència municipal de Sant Josep, l'any 1912, amb entrada per la muralla de Sant Llorenç.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Residència Sant Josep». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
# Rezé

Rezé (en bretó Reudied, en gal·ló Raezaé) és un municipi francès situat al departament del Loira Atlàntic i a la regió del País del Loira. L'any 2005 tenia 37.333 habitants. Limita amb Nantes, Vertou, Les Sorinières, Pont-Saint-Martin i Bouguenais.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 4 466 | 3 519 | 4 989 | 4 756 | 4 968 | - | 5 277 | 6 203 | 6 644 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 7 054 | 7 209 | 7 423 | 6 946 | 6 846 | 7 377 | 7 418 | 7 431 | 7 803 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 8 751 | 8 919 | 9 424 | 10 368 | 11 050 | 12 325 | 13 499 | 16 395 | 19 000 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 28 276 | 33 509 | 35 730 | 33 562 | 33 262 | 35 478 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1936-1941 | Jean Vignais | Radical-socialista |
| 1941-1944 | Alexandre Le Lamer | Dreta |
| 1944-1945 | Jean Vignais | Radical-socialista |
| 1945-1949 | Arthur Boutin | SFIO |
| 1949-1959 | Georges Albert Bénezet | RPF |
| 1959-1978 | Jacques Plancher | SFIO |
| 1978-1999 | Jacques Floch | PS |
| 1999- | Gilles Retière | PS |

## Agermanaments

* Sankt Wendel (Saarland)
* Aïn Defla
* Dundalk

## Galeria d'imatges

* Castell de la Balinière
* Església de Saint-Lupien
* Castell de Morinière
# Riaillé

Riaillé (en bretó Rialeg, en gal·ló Riaillée) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.898 habitants. Limita amb limita amb nord-oest amb La Meilleraye-de-Bretagne, al nord amb Grand-Auverné, al nord-est amb Saint-Sulpice-des-Landes, a l'oest amb Joué-sur-Erdre, a l'est amb Bonnœuvre, al sud-oest amb Trans-sur-Erdre, al sud amb Teillé i al sud-est amb Pannecé.

## Demografia

Evolució de la població INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 445 | 1 619 | 1 575 | 1 711 | 1 980 | - | 1 892 | 1 926 | 1 960 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2 067 | 2 083 | 2 182 | 2 213 | 2 349 | 2 380 | 2 382 | 2 370 | 2 268 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 2 131 | 2 136 | 2 059 | 1 824 | 1 841 | 1 795 | 1 761 | 1 734 | 1 743 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1 720 | 1 739 | 1 677 | 1 655 | 1 735 | 1 721 | 1 898 | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2008- | Patrice Chevalier | |
# Ricard Fornesa i Ribó

Ricard Fornesa i Ribó (Barcelona, 4 de novembre de 1931 - Barcelona, 1 de març de 2014) fou un advocat i intendent mercantil català.

## Biografia

De nissaga urgellenca, va néixer el 4 de novembre de 1931 a Barcelona. Es va educar a l'Escola La Salle Bonanova, on va ser company de Josep Vilarasau. El 1948 es va llicenciar en Dret a la Universitat de Barcelona i també es va diplomar en Direcció d'Empreses a l'Escola Superior de Comerç de Barcelona. Advocat de l'Estat de 1957 a 1975, durant poc més d'un any va ser delegat d'Hisenda de l'Ajuntament de Barcelona.
Va ser patró i vicepresident primer de la Fundació La Caixa. El 1977 va ser nomenat secretari general i responsable jurídic de la Caixa d'Estalvis i Mont de Pietat de Barcelona i el 1979 va ser elegit president executiu de la Societat General d'Aigües de Barcelona fins al 2006. El 1990 fou nomenat director general adjunt executiu de Caixa de Pensions per a la Vellesa i d'Estalvis i el 2003 president, càrrec que deixà el 2008 per ocupar la presidència de Criteria Caixa Corp. Entre 2003 i 2005 fou president d'Immobiliària Colonial. Fins al juny de 2007 també ha ocupat la presidència de la Fundació la Caixa i de la Federació Catalana de Caixes d'Estalvis. El 2008 va rebre la Creu de Sant Jordi. Des del 16 de març de 2000 fins a la seva defunció va ser acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres.
Estava casat amb Mercedes Rebés Solé i era pare de sis fills. Un d'ells és l'advocat Tomás Fornesa, vinculat a destacades operacions mercantils de Barcelona. Un altre dels seus fills és Ivo Fornesa, empresari, aventurer i novel·lista, que viu en un castell de Berry (França).
Va morir l'1 de març de 2014 als 82 anys.

## Premis i reconeixements

* Premi Creu de Sant Jordi.
* Medalla d'Or al Mèrit en el Treball.
* Creu al Mèrit de la Guàrdia Civil, amb distintiu plata.
* Creu al Mèrit Policial, amb distintiu blanc.
* Medalla d'Or de la Universitat Ramon Llull.
* Medalla d'Or de la Cambra de Comerç de Barcelona.
* Medalla d'Or al Mèrit de França.
* Medalla Bernardo O'Higgins de Xile.
* Doctor Honoris causa per la Universitat Ramon Llull.

## Referències

* ↑ Fitxa biogràfica en la Real Académia de Ciencias Económicas y Financieras Arxivat 2013-10-30 a Wayback Machine.
* ↑ «Ivo Fornesa convierte el castillo de Saint-Chartier en una novela negra» (en castellà). eldiario.es/EFE, 16-06-2013.
* ↑ «Mor Ricard Fornesa, expresident de La Caixa i d'Agbar». elPeriódico.es, 01-03-2014.
* ↑ http://www.boe.es/diario_boe/txt.php?id=BOE-A-2009-19647

## Enllaços externs

* Biografia de Ricard Fornesa Arxivat 2008-10-17 a Wayback Machine.
# Ricardo Marzo Mediano

Ricardo Marzo Mediano (mort a Madrid el 31 de gener de 2002) fou un militar espanyol, Capità general de la Regió Pirinenca Oriental (que agrupava les antigues capitanies generals de Catalunya i d'Aragó).
Era diplomat en Estat Major, i a més de la carrera militar era llicenciat en filosofia i lletres i en periodisme. Ascendit a general de divisió, en 1986 fou nomenat subdirector general d'Afers Nacionals de Defensa de la Direcció General de Política de Defensa
de 1987 a 1991 fou Director General d'Ensenyament del Ministeri de Defensa d'Espanya. Deixà el càrrec quan el 25 de gener de 1991 fou nomenat Capità general de la Regió Pirinenca Oriental, que agrupava les regions militars IV i V (antigues capitanies generals de Catalunya i Aragó), càrrec que va ocupar fins a desembre de 1993.

## Obres

* Influencia de la guerra cultural en la Defensa Nacional, Boletín de Información, ISSN 0213-6864, Nº. 155, 1982, pág. 2

## Referències

* ↑ Esquela mortuòria al diari ABC
* ↑ Orden de 9 de octubre de 1986 por la que se nombra Subdirector general de Asuntos Nacionales de Defensa de la Dirección General de Política de Defensa al General de Brigada de Artillería (DEM), don Ricardo Marzo Mediano.
* ↑ Real Decreto 450/1987, de 3 de abril, por el que se nombra Director general de Enseñanza del Ministerio de Defensa al General de División del Ejército de Tierra don Ricardo Marzo Mediano.
* ↑ Nomenament d'Antonio Martínez Teixidó al diari ABC, 11 de desembre de 1993
* ↑ El capitán general de Burgos cree que los gastos del 92 retrasan modernizar el Ejército, El País, 7 de gener de 1993
# Saint-Léger-les-Vignes

Saint-Léger-les-Vignes (en bretó Sant-Lezer-ar-Gwiniegi, en gal·ló Saent-Léjé-lez-Vegnes) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.375 habitants. Limita amb els municipis de Brains, Bouaye, Saint-Mars-de-Coutais i Port-Saint-Père.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| - | 334 | - | - | 559 | - | - | - | - |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| - | - | 613 | - | - | - | - | - | - |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| - | - | - | 469 | - | - | 393 | - | 462 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 451 | 451 | 484 | 721 | 946 | 1158 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jacques Gillaizeau | PS |
# Avantprojecte (nàutica)

Un avantprojecte de vaixell (també conegut com "mig buc") és una maqueta de fusta amb només la meitat del buc d'un vaixell sense l'aparell ni la resta d'aditaments. Es feia normalment amb peces de fusta verticals o horitzontals, com es pot apreciar a la foto. Actualment ja no s'utilitzen per a la construcció naval, però se solen utilitzar com a element decoratiu.

## Antecedents

Abans del segle xx, els avantprojectes del buc es construïen com a mitjà de planificació del disseny i arrufament d'un vaixell i la garantia que seria completament simètric. Els avantprojectes es muntaven sobre una placa i eren perfectes maquetes a escala del buc del vaixell real per a poder-lo presentar a l'armador. Amb l'arribada de disseny per ordinador, els avantprojectes ara es construeixen com un element decoratiu d'art nàutic (Modelisme naval) i es fan una vegada s'ha completat la construcció del vaixell real.

## Orlando Merrill

Aquest constructor naval, l’any 1794, va inventar i promocionar (desinteressadament) el mig-model format per llistons de fusta apilats i desmuntables. Una idea tan senzilla com revolucionària. El model permetia determinar la forma del buc segons les idees del dissenyador i comprovar-les visualment. A més, feia possible convertir fàcilment les línies d’aigua en plànols constructius.

## Vegeu també

* Architectura Navalis Mercatoria
* Rada (nàutica)
* Grada (nàutica)

## Referències

* ↑ avantprojecte a Optimot
* ↑ R. John Brockmann. From millwrights to shipwrights to the twenty-first century: explorations in a history of technical communication in the United States. Hampton Press, juny 1998. ISBN 978-1-57273-076-2 [Consulta: 13 novembre 2011].
* ↑ WertkinKogan2004; Lee Kogan. ???. Taylor & Francis, 2004, p. 2–. ISBN 978-0-415-92986-8 [Consulta: 13 novembre 2011].
* ↑ "Half-Hull model" (The Apprenticeshop, Bath, ME EUA: 1980)
* ↑ Clark, A.H.. The clipper ship era; an epitome of famous American and British clipper ships, their owners, builders, commanders, and crews, 1843-1869. Dalcassian Publishing Company, 1910, p. 18.
* ↑ Baker, W.A.; Marine Research Society of Bath. A Maritime History of Bath, Maine and the Kennebec River Region. Marine Research Society of Bath, 1973, p. 129.
* ↑ Spectre, P.H.. The Mariner's Book of Days 2006. Sheridan House, Incorporated, 2005, p. 133. ISBN 978-1-57409-201-1.
* ↑ Knoblock, G.A.. The American Clipper Ship, 1845-1920: A Comprehensive History, with a Listing of Builders and Their Ships. McFarland, Incorporated, Publishers, 2014, p. 24. ISBN 978-0-7864-7112-6.

## Enllaços externs

* Modelatge de vaixell: un art antic amb un gir complet Arxivat 2020-09-29 a Wayback Machine.
# Casa Montserrat Gili

La Casa Montserrat Gili és un edifici situat al carrer de Blasco de Garay, 24 al Poble-sec de Barcelona, catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa Montserrat Gili és de petites dimensions i consta de planta baixa, un pis i terrat. A la planta baixa s'obren dues portes, una més estreta que l'altre, d'arc de ferradura amb decoració esgrafiada al voltant. Entre les dues portes, a la part superior, s'ha col·locat un drac de ferro forjat. La part inferior del mur està decorat amb rajola. La porta més estreta té una reixa de ferro forjat decorada amb flors i cintes. El pis superior té dues portes que donen a un balcó corregut amb barana bombada de ferro forjat i llosana de rajola; uns tiradors de ferro forjat decorat la part inferior d'aquest balcó. Les dues obertures tenen la llinda decorada amb volutes i al centre un medalló amb bustos en relleu d'inspiració orientalista i medieval. El parament d'aquest nivell està totalment cobert d'esgrafiats de temàtica natural de color verd. La façana està coronada per un fris decorat amb esgrafiats on se situen respiralls amb decoració calada i mènsules on es recolza una cornisa de gran voladís. Per sobre es pot veure el mur de tancament del terrat

## Història

El 1916, Montserrat Gili i Sagristà va encarregar-ne el projecte a l'arquitecte Alexandre Soler i March.

## Referències

* 1 2 «Casa Montserrat Gili». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Montserrat Gili i Sagristà. Blasco de Garai 14. Construir una casa de soterrani, baixos i cinc pisos». Q127 Eixample 16981/1917. AMCB, 14-02-1917.

## Enllaços externs

* «Casa Montserrat Gili». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Megachile rotundata

Megachile rotundata és una espècie d'himenòpter de la família dels megaquílids. És una abella europea que ha estat introduïda en diverses regions del món. És solitària i, per tant, no construeix colònies ni emmagatzema mel, però és una pol·linitzadora molt eficaç d'alfals, vegetals i algunes fruites, fet pel qual els agricultors l'acostumen a utilitzar com a ajuda per a la pol·linització dels seus cultius.
Les femelles construeixen i proveeixen el seu propi niu en arbres vells o forats dels troncs i els folren amb fulles tallades. Aquestes abelles s'alimenten de pol·len i nèctar i presenten dimorfisme sexual. Se sap que aquesta espècie mossega i pica però no representa perill a menys que se senti amenaçada o danyada, i la seva picada ha estat descrita com la meitat de dolorosa que la d'una abella de la mel.

## Referències

* ↑ «Bees - 300-How to Manage Alfalfa Leafcutting Bees for Wild Blueberry Production». Cooperative Extension: Maine Wild Blueberries. University of Maine. [Consulta: 2 agost 2018].
* ↑ «Alfalfa Leafcutter Bee (Megachile rotundata)». Bee Informed. Bee Informed. [Consulta: 2 agost 2018].
* ↑ Goettel, 2008, p. 98–101.
* ↑ Pitts-Singer, Cane.
* ↑ «Megachile rotundata (alfalfa leafcutting bee)». Animal Diversity Web. [Consulta: 2 agost 2018].

## Bibliografia

* Goettel, Mark S. Encyclopedia of entomology. Nova York: Springer, 2008. ISBN 978-1-4020-6359-6.
* Pitts-Singer, Theresa L.; Cane, James H. «The Alfalfa Leafcutting Bee: The World's Most Intensively Managed Solitary Bee». Annual Review of Entomology, 56, 1, 07-01-2011, pàg. 221–237. DOI: 10.1146/annurev-ento-120709-144836. PMID: 20809804.