OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ella Sophia Armitage

Ella Sophia Armitage, el nom de naixement era Ella Sophia Bulley, (3 de març de 1841-20 de març de 1931) va ser una historiadora i arqueòloga anglesa. Va néixer a Liverpool i va ser la segona filla de Samuel Marshall Bulley, un comerciant de cotó, i Mary Rachel Raffles. A l'octubre de 1871, va ser una de les primeres estudiants a ingressar al Newnham College de la Universitat de Cambridge i es va convertir en la primera estudiant investigadora de la universitat en 1874. Aquest mateix any es va casar amb el reverend Elkanah Armitage amb qui va tenir dos fills. Va ensenyar història en Owens College en Manchester de 1877 a 1879, on va desenvolupar el seu interès en els terraplens i castells medievals. En 1887, es va convertir en la primera dona a formar part de la junta escolar en Rotherham i en 1894 va ser nomenada assistent de James Bryce en la Royal Commission on Secondary Education, per investigar l'educació de les nenes en Devon.
Armitage —juntament amb John Horace Round, George Neilson i Goddard Henry Orpen— va provar en una sèrie de publicacions que els castells britànics de Mota i Bailey, que prèviament se suposaven d'origen anglosaxó, no es van construir fins al cap de la conquesta normanda d'Anglaterra en 1066. El seu llibre The Early Norman Castles of the British Isles és considerat un treball fonamental sobre el tema.

## Obra

* The Childhood of the English Nation or the Beginnings of English History. Londres: Longmans, Green, and Co, 1877.
* Richard I and Edward I. Londres: Longmans, Green, and Co, 1881.
* The Connection Between England and Scotland. Londres: Rivingtons, 1885.
* A key to English Antiquities: with special reference to the Sheffield and Rotherham district. Londres: J. M. Dent & Co, 1905.
* The Early Norman Castles of the British Isles. Londres: J. Murray, 1912.

## Referències

* 1 2 Counihan, Joan. «Armitage, Ella Sophia (1841–1931)». A: Oxford Dictionary of National Biography. Oxford University Press, 2004.
* 1 2 Ogilvie, Marilyn. «Armitage, Ella Sophia A (Bulley) (1841–1931)». A: The Biographical Dictionary of Women in Science. Londres: Routledge, 2000, p. 52. ISBN 0-415-92038-8.
* ↑ Counihan, Joan «Mrs Ella Armitage, John Horace Round, G. T. Clark and Early Norman Castles». Anglo-Norman studies, 8, 1986, p. 73–87.
# Èurit

Èurit és el nom dels següents personatges:
* Èurit (fill d'Hermes), un dels argonautes
* Èurit (fill de Melaneu), rei d'Ecàlia, mestre d'Hèracles
* Èurit (fill d'Urà), gegant
* Èurit (fill de Posidó), germà de Ctèat
* Èurit de Tarant, filòsof pitagòric
# Hordeoni Flac

Hordeoni Flac (en llatí Hordeonius Flaccus) va ser un militar romà que era llegat consular a l'exèrcit de la Germània Superior en el moment de la mort de Neró l'any 68.
Era ja gran i havia perdut autoritat dind de l'exèrcit, i el dia 1 de gener del 69 els soldats van renunciar a seguir fidels a Galba. Flac no va tenir el coratge d'oposar-s'hi tot i que no compartia aquesta decisió. Vitel·li el va deixar amb el comandament a la riba esquerra del Rin quan va marxar a Itàlia i va demorar la sortida de les tropes en part per temor a una revolta dels bataus i en part perquè era favorable a Vespasià. Fins i tot va demanar ajut a Civilis, que es presentava com a aliat de Vespasià, proposant-li que simulés una rebel·lió.
Quan els bataus es van revoltar obertament va enviar contra ells al legat Mummi Luperc que va ser derrotat. La seva manca d'habilitat va provocar el motí dels soldats que el van obligar a renunciar el comandament en Dil·li Vòcula. En un nou motí, en absència de Vòcula, Herenni Gal va acusar Flac de traïció, i sembla que va arribar a ser empresonat pels soldats però després va ser alliberat per Vòcula.
Encara conservà alguna influència a l'exèrcit i després de la batalla de Cremona va poder convèncer els soldats de declarar-se a favor de Vespasià. Van arribar dues noves legions que van exigir el donatiu que sabien que havia fet Vespasià i Hordeoni els va donar, i els diners van córrer en menjar i beure. Alguns soldats borratxos, recordant la seva disputa amb Hordeoni, el van matar aquella mateixa nit.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/166?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=FlaccusSmith,+William+(editor).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+biography+and+mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 156. ]
# Hotel Palestina

L'Hotel Palestina, sovint anomenat simplement Palestina, és un complex de 18 pisos situat a la plaça Firdos, a l'altre costat de l'hotel Sheraton Ishtar a Bagdad, Iraq. L'edifici fou construït el 1982 per la cadena hotelera de luxe francesa Le Méridien amb el nom original d'Hotel Méridien Palestina.
Després de la Guerra del Golf i de les sancions per part de les Nacions Unides, el grup Le Méridien va desvincular-se de l'hotel, caient aquest sota propietat local, anomenant-se des d'aleshores Hotel Palestina. Durant la Guerra del Golf, així com durant la Guerra d'Iraq, l'hotel es va convertir en un dels centres principals de reunió dels mitjans de comunicació internacionals i contractistes.
Durant la Guerra de l'Iraq, concretament el 8 d'abril del 2003, un tanc estatunidenc M1 Abrams va disparar un projectil contra l'hotel, provocant la mort del periodista ucrainès Taras Protsyuk de l'agència Reuters i del periodista espanyol de Telecinco José Couso.
El 27 de maig del 2003, el Comitè per a la Protecció dels Periodistes (CPJ) va publicar l'informe d'investigació realitzat indicant el tanc que va bombardejar l'Hotel Palestina el 8 d'abril. Després d'entrevistar a diversos reporters que es trobaven al lloc dels fets, el CPJ va determinar que els fets suggerien que l'atac als periodistes, encara que no deliberat, hauria pogut evitar-se. El CPJ va determinar que els soldats del tanc van pensar que estaven essent atacats per la milícia iraquiana quan van decidir disparar contra l'hotel.
El jutge Santiago Pedraz va acusar tres soldats estatunidencs pels assassinats: el sergent Shawn Gibson, el capità Philip Wolford i el tinent coronel Philip DeCamp. Els tres homes van ser acusats d'homicidi i d'haver comès un delicte contra la comunitat internacional.
Al trobar-se fora de l'anomenada Zona Verda, els atacs per part dels insurgents són notables. El 24 d'octubre del 2005, un vehicle d'obra va ser utilitzat com a camió bomba, detonant al costat de l'hotel després de trencar el mur defensiu. L'explosió va destruir el vestíbul i les estances de diversos periodistes.

## Referències

* ↑ CPJ. «Permission to fire?» (en anglès). [Consulta: 4 setembre 2008].
* Artículo en BBC News: Deadly blasts rock Baghdad hotels (en inglés)
* Blog homenaje a José Couso y Taras Protsyuk
# Centre Internacional de Mètodes Numèrics en Enginyeria

El Centre Internacional de Mètodes Numèrics en Enginyeria (CIMNE) és una organització amb personalitat jurídica pròpia creada per impuls de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC), la Generalitat de Catalunya i la Unesco, creada l'any 1987, per promoure la investigació dels mètodes numèrics i la seva aplicació per a la solució de problemes científics i tecnològics de l'enginyeria civil, ambiental, mecànica, aeronàutica i naval.
El CIMNE és un centre autònom de recerca dedicat a impulsar els avenços en el desenvolupament i l'aplicació de mètodes numèrics i tècniques de càlcul per ordinador per tal de solucionar problemes d'enginyeria en un context internacional. La missió fonamental del CIMNE és promoure el desenvolupament, les aplicacions i la difusió dels mètodes numèrics per a la solució de problemes d'enginyeria i ciències aplicades.
La seu central del CIMNE es troba en un dels edificis del Campus Nord de la UPC, al cor del conjunt d'edificis de l'Escola Tècnica Superior d'Enginyeria de Camins, Canals i Ports de Barcelona. El CIMNE també disposa d'una seu a la ciutat de Terrassa i, fins a gener de 2025, era present a les instal·lacions al Campus de Castelldefels de la UPC ubicat dins el Parc Mediterrani de la Tecnologia. El CIMNE també disposa de 17 "aules CIMNE" a països com Cuba, l'Argentina, Colòmbia i Veneçuela, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 Oñate, Eugenio «Centre Internacional de Mètodes Numèrics en Enginyeria (CIMNE). Vint anys d'història». Coneixement i Societat: Revista d'Universitats, Recerca i Societat de la Informació, Núm. 13, 2007, pàgs. 130-141. ISSN: 1696-7380 [Consulta: 6 març 2021].
* ↑ «CIMNE - Centre Internacional de Mètodes Numèrics en Enginyeria». UPCommons. Portal del coneixement obert de la UPC. UPC. [Consulta: 6 març 2021].
* ↑ «El Govern aportarà 8,4 M€ al Centre Internacional de Mètodes Numèrics a l'Enginyeria». Generalitat de Catalunya, 01-08-2019. [Consulta: 6 març 2021].
* ↑ «Centre Internacional de Mètodes Numèrics en Enginyeria». Institució CERCA. [Consulta: 6 març 2021].
* ↑ «El Centre Internacional de Mètodes Numèrics a l'Enginyeria inaugura un nou edifici al Campus Nord de la UPC». Lo Campus Diari, 18-07-2016 [Consulta: 6 març 2021].

## Enllaços externs

* Centre Internacional de Mètodes Numèrics en Enginyeria
# Cuineta

La cuineta o coudinar és un joc de simulació infantil al qual els nens fan con si cuinessin. És un joc infantil de jugar a cuinar un àpat, amb mainatges entre ells o amb una nineta.
Hi ha molts expressions per dir el mateix: fireta, coucuineta, coucuinetes, coudinar, coudineta, coudinetes, counyam, escuradeta o fregasseta) També se'n pot dir jugar a cuinetes, fer pastetes o fer dinarets quan es tracta de simular la preparació d'un plat o d'un àpat.
Tot hi serveix per a jugar, sobretot la sorra, les pedretes, les fulles de col, les herbes de marge de tota mena, l'aigua, les aglans, les flors… s'arreplega allò que hi ha a l'abast per a jugar i la imaginació fa la resta. El terme cuineta també correspon a la vaixella que s'hi fa servir.
És un dels multiples jocs de simulació als quals els nens imiten el paper dels adults.

## Referències

* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «coudinar». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
* ↑ Cortiella i Arasa, Maria Lluïsa. El joc infantil i la seva metodologia. Generalitat de Catalunya – Institut obert de Catalunya (IOC), setembre 2010.
* ↑ «Coudinar, coucuinetes, coudineta». RodaMots. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «cuineta». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
# Joan Arcaf

Joan Arcaf (Joannes Archaph, Ἰωάννης Ἀρχάφ) fou un cismàtic egipci contemporani d'Atanasi d'Alexandria.
El bisbe egipci Meleci de Licòpolis (o Meleti, llatí Meletius) fou condemnat pel concili de Nicea I (325) i va acceptar el judici que s'havia fet, però va mantenir les seves opinions.
Va morir poc temps després i va deixar la direcció del seu moviment a Joan Arcaf que sembla que era bisbe de Memfis. El melitians van ser ajudats en els seus atacs a la tendència ortodoxa pels arrians i el cisma va degenerar en violència.
Atanasi d'Alexandria, patriarca i cap dels ortodoxos fou especialment atacat; els ortodoxos foren acusats de l'assassinat d'Arseni un bisbe melitià que ells mateixos havien amagat per donar versemblança a l'acusació. Atanasi va apel·lar a l'emperador i va acusar Joan de voler alterar el decrets del concili de Nicea I i de provocar tumults. Atanasi va poder demostrar que Arseni era viu i Joan va haver de romandre callat per un temps, i després va expressar penediment i es va reconciliar amb Atanasi i va tornar a l'església ortodoxa.
Però aviat van esclatar novament alguns tumults i en fou expulsat amb els altres que havien tornat. El concili de Tir del 335 va donar el triomf als opositors a Atanasi, i va ordenar readmetre a l'església però l'emperador el va desterrar d'Egipte (336) per assegurar la pau, just al mateix temps que també va desterrar a Atanasi a la Gàl·lia. No se sap on fou desterrat Joan ni la seva sort posterior.
# François L'Yvonnet

François L'Yvonnet (1949) és un filòsof, escriptor i editor francès. Dirigeix les col·leccions “Via Latina” i “Philosophie”, a les editorials Albin Michel i L'Herne, respectivament. Ha dedicat part de la seva recerca a figures com Louis Massignon, Paul Claudel, Léon Bloy, George Steiner i Simone Weil, sobre els quals ha publicat diferents estudis. Juntament amb Thierry Gaudin ha escrit L'Avenir de l'Esprit (Albin Michel, 2001) i Discours de la méthode créatrice (Le Relié, 2003). Amic personal de Jean Baudrillard, va dirigir l'antologia Baudrillard (Cahiers de L'Herne, 2005).

## Referències

* ↑ «François L'Yvonnet». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 4 abril 2016].
# Cultura Saqqaq

La cultura Saqqaq (que pren el nom de l'assentament de Saqqaq, on s'han trobat moltes restes arqueològiques) va ser una cultura paleoesquimal de Groenlàndia.
Segons l'arqueologia la cultura Saqqaq existí de l'any 2500 aC fins a l'any 800 aC Aquesta culturà coexistí amb la cultura Independència I (Independence I culture) del nor de Groenlàndia. Després de la desaparició de la cultura Saqqaq emergiren la cultura Independència II del nord de groenlàndia i la primera fase de la cultura Dorset de l'oest de l'illa.

## Troballes arqueològiques

Les restes congelades trobades d'aquesta cultura van ser objecte de seqüenciació del seu ADN. Segons això els pobladors de fa 4.000 anys estaven relacionats amb els pobles del nord-est de Sibèria. No són els antecessors de l'actual poble Kalaallit però estaven relacionats amb els txuktxis i els koriaks.
Els Saqqaq estaven físicament adaptats als climes molt freds, viven en tendes petites i caçaven foques, ocells marins i altres animals marins.

## Referències

* 1 2 Saqqaq culture profile Arxivat 2011-04-19 a Wayback Machine. — from the Greenland Research Centre at the National Museum of Denmark.
* ↑ «Ancient human genome sequence of an extinct Palaeo-Eskimo» p. 463, 757–762. Nature Publishing Group, 2010. DOI: 10.1038/nature08835. [Consulta: 25 febrer 2010].
* 1 2 Walton, Doreen. "Analysis of hair DNA reveals ancient human's face." BBC News. (retrieved 11 February 2010)

## Enllaços externs

* 4000 year old remains
# Díocles de Rodes

Díocles (en grec antic: Διοκλῆς) fou un escriptor de l'antiga Grècia que va escriure una obra sobre l'Etòlia (Αἰτωλικά) citada per Plutarc.
Podria ser també l'autor d'un llibre sobre herois grecs (περὶ ἡρώων σύνταγμα) esmentat també per Plutarc, i d'una història de Pèrsia (Περσικά) de què parla Flavi Josep, obres que potser podrien correspondre a Díocles de Peparetos.

## Referències

* ↑ 5.Diocles of Peparethus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1010
# Joan Altimira i Viñolas

Joan Altimira i Viñolas (? - Barcelona, 17 de desembre de 1983) fou un violinista i compositor manresà.
Va tocar el violí a l'Orquestra del Teatre del Liceu i de l'Orquestra Pau Casals als anys 30 del segle passat. Posteriorment va exercir la docència de violí i d'harmonia a l'Escola Municipal de Música de Manresa a partir de 1933. Amb el Quartet Laietà va actuar al Palau de la Música. Durant diverses temporades a partir de 1950, els seus alumnes li van oferir un homenatge al Palau de la Música. Va compondre com a mínim dues sardanes.

## Referències

* ↑ «Necrològica a La Vanguardia». , 19-01-1984.
* ↑ «Biografia a Catalunya Música».
* ↑ «Els mestres de la República a Manresa». memoria.cat.
* ↑ «Programa del concert». Arxivat de l'original el 2013-12-03. [Consulta: 27 novembre 2013].
* ↑ «Programes del concert». Arxivat de l'original el 2013-12-02. [Consulta: 27 novembre 2013].
* ↑ Llista de sardanes a Sardanista.cat
# Mikhaïl Tebenkov

Mikhaïl Dmítrievitx Tebenkov (en rus: Михаил Дмитриевич Тебеньков; 1802 - 3 d'abril de 1872) va ser un hidrògraf, explorador i vicealmirall rus. Entre 1845 i 1850 fou director de la Companyia Russo-Americana i governador de l'Amèrica russa. Destaquen els seus estudis sobre l'aleshores poc coneguda costa d'Alaska.
El 1821 Mikhail Tebenkov es va graduar a l'Escola de Marina i durant els següents tres anys serví en diferents vaixells al mar Bàltic. El 1824 fou nomenat cap d'una explotació forestal destinada a la construcció naval prop de Narva. El gener de 1825 es va unir a la Companyia Russo-Americana i entre 1826 i 1834 comandà els bergantins propietat de la companyia Golovnin, Ryurik i Chichagov, i una sloop nomenat Urup.
El 1831 explorà el Norton Sound en nom del Servei Imperial Hidrogràfic de Rússia i va ser el primer europeu en albirar la badia que ara porta el seu nom. La badia de Tebenkof fou explorada per ell mateix el 1833, abans de tornar a Sant Petersburg.
El 1835 va salpar de Kronstadt, novament cap a Alaska via el Cap d'Hornos com a comandant de la nau de la Companyia Russo-Americana Elena. Va arribar a Sitka l'abril de 1836.
Tebenkov va ser un dels topògrafs més destacats del seu temps, dedicant molt temps i treball a la millora dels mapes de la costa d'Alaska. Entre 1845 i 1850 va exercir com a director de la Companyia Russo-Americana i com a governador de l'Amèrica russa.
A banda de la badia de Tebenkof, hi ha d'altres indret d'Alaska que duen el nom en record seu: la glacera Tebenkof, el mont Tebenkof i Point Tebenkof.

## Obres

El seu llegat més famós és l'Atles de les costes del nord-oest dels Estats Units: des de l'estret de Bering fins al cap Corrientes i les Illes Aleutianes publicat el 1852. Els 39 mapes d'aquest atles foren fets a Sitka per Kozma Terentev (o Terentief), un rus crioll d'Alaska al voltant de 1849.

## Referències

* ↑ Exploration of Alaska
* ↑ «Atlas». Arxivat de l'original el 2008-07-18. [Consulta: 22 maig 2016].
# Grigori Xélikhov

Grigori Ivànovitx Xélikhov o Xélekhov (en rus, Григорий Иванович Ше́лихов o Шелехов) (Rilsk, gubèrnia de Kursk, 20 de juliol de 1747 – Irkutsk, 31 de juliol de 1795) va ser un mariner i comerciant rus, un dels primers colonitzadors de l'Alaska russa.

## Biografia

Grigori Xélikhov organitzà diversos viatges comercials amb vaixells mercants cap a les illes Kurils i les illes Aleutianes a partir de 1775. Entre 1783 i 1786 va dirigir una expedició a les costes de l'Amèrica russa durant la qual va fundar el primer assentament rus a l'Amèrica del Nord. El viatge de Xélikhov es va realitzar sota els auspicis de l'anomenada Companyia Xélikhov-Gólikov, la qual posteriorment formaria la base de la Companyia Russo-Americana, fundada el 1799.
El 1784 Grigori Xélikhov arribà a la badia Three Saints, a l'illa Kodiak, amb dos vaixells, el Tri Sveti i l'Sviatoi Simon. Els indígenes koniagues, una nació d'alutiiqs nadius d'Alaska, van fustigar l'expedició de Xélikhov, que va respondre matant-ne centenars i prenent ostatges per sotmetre la resta, cosa que va permetre dominar les illes de l'arxipèlag. Una vegada establerta l'autoritat sobre l'illa de Kodiak, Xélikhov fundà el segon assentament permanent rus a Alaska a la badia de Three Saints (Unalaska existia des de molt abans, però mai va ser considerada una base permanent per als russos fins a l'arribada de Xélikhov).
El 1790 Xélikhov tornà a Rússia per assegurar-se una carta de monopoli de la caça, deixant com a encarregat Aleksandr Barànov.

## Reconeixements

En honor seu diversos accidents geogràfics duen el seu nom:
* el golf de Xélikhov, un gran golf asiàtic localitzat a la part nord-oriental del mar d'Okhotsk;
* la badia de Xélikhov, una petita badia asiàtica localitzada al mar d'Okhotsk, a la costa nord-oest de l'illa de Paramuixir, una de les Kurils;
* l'estret de Xélikhov, un estret estatunidenc situat entre Alaska i l'illa de Kodiak.
* la ciutat russa de Xélikhov, a l'óblast d'Irkutsk, a l'oest del llac Baikal.
Hi ha una estàtua dedicada a ell a la seva ciutat natal, Rilsk.

## Vegeu també

* Massacre d'Awa'uq

## Referències

* ↑ Piotr A. Tikhmenev: A History of the Russian-American Company (1978: 48–59) (l'original, en rus, és de 1861).
* ↑ "Alaska History Timeline". Consultat el 31 d'agost de 2005.

## Enllaços externs

* Biografia a «taina.aib.ru» Arxivat 2009-02-14 a Wayback Machine.
* El Colom rus. Història de Rilsk Arxivat 2016-03-09 a Wayback Machine.
# Consonant sibilant

Una consonant sibilant (o simplement sibilant en l'àmbit de la fonètica) és aquella consonant fricativa o africada que s'articula de manera que l'aire frega les dents en sortir de la boca. Concentra l'energia acústica en les bandes altes de freqüència i, per tant, són percebudes amb una intensitat alta. Algunes llengües africanes distingeixen entre sibilants xiulades i ordinàries.

## En català

Les sibilants que es consideren una sibilant en català són:
* [s]
* [z]
* [ʃ]
* [ʒ]
* [tʃ]
* [dʒ]

## Vegeu també

* Ortografia de les sibilants
Alfabet fonètic internacional :
Vocals :
Anterior
Quasi- anterior
Central
Quasi- posterior
Posterior
Tancada
•iy
•ɨʉ
•ɯu
•ɪʏ
•ɪ̈ʊ̈
ʊ
•eø
•ɘɵ
•ɤo
•e̞ø̞
•əɵ̞
•ɤ̞o̞
•ɛœ
•ɜɞ
•ʌɔ
•æ
ɐ
•aɶ
•äɒ̈
•ɑɒ
Quasitancada
Semitancada
Mitjana
Semioberta
Quasioberta
Oberta :
Consonants :
Les taules contenen símbols fonètics que potser no es mostrin correctament en alguns navegadors. :
# Ratniks

Els Ratniks (en búlgar: Ратник, «Ratnik»), o Guerrers per l'Avenç de l'Esperit Nacional Búlgar, eren membres d'una organització nacionalista búlgara d'extrema dreta fundada el 1936. Les seves idees eren properes a les dels nacionalsocialistes alemanys, inclòs l'antisemitisme i el paramilitarisme, però també la lleialtat a l'Església ortodoxa búlgara. Els Ratniks vestien uniformes vermells en competència directa amb els comunistes pels cors i les ments dels joves búlgars, i també insígnies amb el bogar: una creu solar búlgara.
Malgrat que era un partit monàrquic que s'havia declarat lleial a la Monarquia i al Rei Boris III de Bulgària, aquest va dissoldre oficialment l'organització l'abril de 1939. Això no obstant, la prohibició no es va fer complir i van continuar existint. Poc després de la prohibició, van dur a terme un dels seus actes més notoris, l'anomenada «Nit dels vidres trencats búlgara» quan, el 20 de setembre de 1939, els Ratniks van marxar a Sofia llançant pedres a les botigues jueves. La policia no va intervenir i alguns aparadors es van trencar, encara que finalment va demostrar tenir molt menys impacte que la versió alemanya i va ser condemnat per la majoria dels polítics. Alexander Belev, un dels principals membres del grup, va afirmar més tard que l'atac havia estat idea seva i que personalment havia dirigit la màfia.
Amb l'arribada de l'Exèrcit Roig i els bolxevics a Bulgària el 9 de setembre de 1944, els Ratniks van desaparèixer de l'escena búlgara. Molts dels líders es van convertir en membres del govern nacional búlgar a l'estranger, alguns dels joves Ratniks es van convertir en voluntaris a la Wehrmacht, mentre que altres van optar per quedar-se a Bulgària i lluitar contra els comunistes.

## Referències

* ↑ Payne, 2001, p. 326.
* ↑ Payne, 2001, p. 429.
* ↑ Bar-Zohar, 1998, p. 8.
* ↑ Bar-Zohar, 1998, p. 51.

## Bibliografia

* Payne, Stanley G. A History of Fascism 1914–1945 (en anglès). Routledge, 2001.
* Bar-Zohar, Michael. Beyond Hitler's Grasp: The Heroic Rescue of Bulgaria's Jews, (en anglès). Adams Media Corporation, 1998.
Feixisme :
Teoria :
Moviments :
Obres :
Organitzacions :
Història :
Categoria
Portal :
# Llaés

Llaés (de vegades escrit Llaers) és una entitat de població del municipi de Ripoll a la comarca del Ripollès, pertanyent a la comarca natural del Bisaura. En el cens de 2023 tenia 17 habitants. Va ser incorporat al municipi de Ripoll el 1857.
Dominada pel Castell de Llaés, en aquesta zona hi podem trobar les Baumes del Teixidor. També destaca el Panteó de Llaés (1874), un vestigi de la Tercera Guerra Carlina. És un monument commemoratiu de l'afusellament de 75 carrabiners liberals en mans de les forces carlines de Francesc Savalls el 1874.

## Referències

* ↑ «Pàgina Web de Foro Ciudad - Consultat el 19 de gener de 2025.».
* ↑ «El panteó de Llaés de Ripoll, recuperat». El Punt Avui.
* ↑ Balcells, Albert. Llocs de memòria dels catalans. Proa, 2008. ISBN 8484371239.

## Vegeu també

* Alzines de la Vila de Llaés i Alzina de l'Hostal de Llaés

## Enllaços externs

* «Llaés». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.