OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Salvi Iborra i Guillemot

Salvi Iborra i Guillemot (Barcelona, 6 de juliol de 1882 - Barcelona, 20 d'abril de 1950) fou un empresari industrial del tèxtil i dirigent esportiu relacionat amb l'automobilisme català.

## Biografia

Va néixer al carrer Trafalgar de Barcelona, fill de Gabriel Iborra i Martorell, natural de Barcelona, i de Carme Guillemot i Partagás, natural de Terrassa.
Presidí el Reial Automòbil Club de Catalunya (1934-1936) i després de la guerra civil espanyola formà part del grup reduït de persones que tornà a posar en funcionament l'entitat.
Presidí l'Associació de Viatjants del Comerç i de la Indústria de Barcelona. Fundà i presidí l'empresa Manufacturas Iborra.
Es va casar amb Teresa Coromina i Figueras.

## Referències

* 1 2 3 «Necrológicas». La Vanguardia, 02-05-1950, pàg. 14.
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1882, número de registre 3461.
* ↑ «Salvi Iborra Guillemot». enciclopedia.cat. GEC - Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 9 febrer 2016].
* ↑ «Locals». La Veu de Catalunya, 15-01-1928, pàg. 2.
# Sant'Eugenio (diaconia)

Sant'Eugenio (en llatí: Diaconia Sancti Eugenii Papae) és una diaconia instituïda pel papa Joan XXIII el 12 de març de 1960 amb la constitució apostòlica Sacra maiorum. La seva església titular és Sant'Eugenio alle Belle Arti, al quartiere Pinciano, seu parroquial instituïda el 16 de març 1951.
El titular actual és el cardenal Julián Herranz Casado, president de la Comissió Disciplinària de la Cúria Romana.

## Titulars

* Antonio Bacci (31 març 1960 - 20 gener 1971 mort)
* Umberto Mozzoni (5 març 1973 - 7 novembre 1983 decedutomort)
* Paul Poupard (25 maig 1985 - 29 gener 1996 nomenat cardenal prevere de Santa Prassede)
* Francesco Colasuonno (21 febrer 1998 - 31 magig 2003 mort)
* Julián Herranz Casado, des del 21 d'octubre 2003

## Notes

* ↑ Scheda della parrocchia sul sito della diocesi di Roma.
* ↑ Diaconia elevada pro illa vice a títol preveral el 2 febrer 1983.
* ↑ Diaconia elevada pro hac vice a títol presbiterial el 12 de juny de 2014.

## Fonts

* (llatí) Constitució apostòlica Sacra maiorum AAS 52 (1960), 514-515
* (anglès) El títol cardenalici a Catholic Hierarchy
* (anglès) El títol cardenalici a Gcatholic
# Sant Crist de Llaceres

Sant Crist de Llaceres és una església del municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una ermita de planta en creu llatina i d'una sola nau. Té contraforts exteriors a les parets o façanes laterals. La porta d'entrada és rectangular i la façana està coronada per un campanar d'espadanya. L'interior està decorat amb pintures al fresc del santcugatenc Grau-Garriga, realitzades cap a l'any 1950.

## Història

Els seus orígens es remunten al segle X quan, al 965, es parla del terme de Llaceres (actualment Sant Llorenç Savall). Posteriorment hi existí el Mas Llaceres i el 1406 hi havia la creu de Llaceres que va ser substituïda per una imatge del crucificat Sant Crist de Llaceres el 1696. La capella actual per rememorar el fet de la troballa del mencionat Crist data de la meitat del segle xvii.

## Referències

* 1 2 «Sant Crist de Llaceres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 abril 2015].
* ↑ Mas, Josep (1909-1914). Cartulari de Sant Cugat. Vol. IV, n. LXVII
# Vicent Belda i Vicedo

Vicent Belda i Vicedo (Alfafara, 12 de setembre de 1954) va ser un ciclista valencià que fou professional entre 1978 i 1988. Durant la seva carrera professional aconseguí nombroses victòries, sobretot en etapes de muntanya, de les quals era un gran especialista. Va guanyar la Volta a Catalunya de 1979. El 1981 quedà tercer de la Volta a Espanya, per darrere de Giovanni Battaglin i Pere Muñoz.
En retirar-se del ciclisme professional va continuar lligat al món de la bicicleta, convertint-se en el director esportiu de l'equip Kelme fins a la seva desaparició el 2006, en aquells moments amb el nom de Comunitat Valenciana. Aquell mateix any passà a ser assessor de l'equip Fuerteventura-Canarias Team.

## Palmarès

* 1978
** 1r de la Volta a Cantàbria i vencedor de 2 etapes
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
* 1979
** 1r a la Volta a Catalunya
** 1r de la Volta a la Regió de València i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Andalusia
* 1980
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Euskadi
* 1981
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Catalunya
* 1982
** 1r de la Clàssica de los Puertos
** Vencedor d'una etapa de la Volta a la Rioja
** Vencedor d'una etapa del Giro d'Itàlia
* 1983
** 1r de la Pujada al Naranco
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Euskadi
* 1984
** 1r de la Volta a Galícia i vencedor d'una etapa
** 1r de la Pujada al Naranco
** 1r de la Pujada a Urkiola
* 1985
** 1r de l'Escalada a Montjuïc
** Vencedor de 2 etapes de la Volta a Colòmbia
* 1986
** 1r de l'Escalada a Montjuïc
* 1987
** 1r de la Setmana Catalana de Ciclisme

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1978. 21è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1979. 17è de la classificació general
* 1980. 10è de la classificació general
* 1981. 3r de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1982. 18è de la classificació general
* 1983. 9è de la classificació general
* 1984. 8è de la classificació general
* 1985. 18è de la classificació general
* 1986. 30è de la classificació general
* 1987. 6è de la classificació general
* 1988. 68è de la classificació general

### Resultats al Tour de França

* 1980. 20è de la classificació general
* 1981. 38è de la classificació general
* 1988. 75è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1982. Abandona a la 21a etapa. Vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ «Vicente BELDA VICEDO» (en italià). Museo del ciclismo. [Consulta: 17 gener 2025].
* ↑ «Volta Catalunya 1979: Vicent Belda guanya la Volta més dura». Tourdegila, 10-02-2020. [Consulta: 17 gener 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès de Vicent Belda
# Santiago Valderas Cañestro

Santiago Valderas Cañestro (Larraix, Protectorat espanyol al Marroc, 26 de març de 1933 - Madrid, 12 de gener de 2019) fou un militar espanyol, que exercí de Cap de l'Estat Major de la Defensa entre 1996 i 2000.
En 1957 es graduà com a tinent a l'Acadèmia General de l'Aire. Diplomat d'Estat Major de l'Aire, fou pilot de caça i atac i pilot de guerra per la Força Aèria dels Estats Units. També fou comandant de l'Ala 12 de la Base aèria de Torrejón de Ardoz. De 1992 a 1939 fou membre de l'Estat Major de l'Exèrcit de l'Aire i de 1994 a 1996 fou representant militar davant el Comitè Militar de l'OTAN i delegat militar a la Representació Permanent d'Espanya en el Consell de la Unió Europea Occidental (UEO).
El 26 de juliol de 1996 fou nomenat Cap de l'Estat Major de la Defensa, càrrec que ocupà fins a novembre de 2000. Ascendit a general de l'aire en 1999, es mostrà partidari que Espanya impulsés «la consecució, de la identitat de seguretat europea, emmarcada en l'OTAN».

## Referències

* ↑ Santiago Valderas a prabook
* ↑ El Gobierno prevé nombrar al general Valderas jefe del Estado Mayor de la Defensa, El País, 26 de juliol de 1996
* ↑ Real Decreto 1849/1996, de 26 de julio, por el que se nombra Jefe del Estado Mayor de la Defensa al Teniente General del Cuerpo General del Ejército del Aire don Santiago Valderas Cañestro.
* ↑ El general Valderas se despide como jefe del Estado Mayor, El País, 1 de desembre de 2000
* ↑ "Participamos en todos los foros de la defensa colectiva", entrevista a Revista Española de Defensa, octubre de 1996
# Saturnino Calderón Collantes

Saturnino Calderón Collantes (Reinosa, 26 de febrer de 1799 – París, 7 d'octubre de 1864) va ser un aristòcrata i polític espanyol. Va ser Ministre de la Governació, Ministre de Comerç, Instrucció i Obres Públiques, Ministre d'Estat i President interí del Consell de Ministres.

## Biografia

Va ser el fill gran de Manuel Santiago Calderón y Rodríguez-Fontecha, senador per Santander i la seva esposa Saturnina Collantes y Fonegra. El seu germà menor Fernando Calderón Collantes, Marquès de Reinosa, també va ser un important polític de l'època.
Després de la mort de Ferran VII el 1834 va ser diputat per Ourense, escó que ocupà fins a 1846. Nomenat senador en 1838, serà ministre de la Governació de la Península durant les regències de Maria Cristina de Borbó-Dues Sicílies i d'Espartero. En 1850 serà ministre de Foment al govern Narváez, i en 1858 ministre d'Estat, amb el govern O'Donnell. Entre novembre de 1859 i abril de 1860 fou President interí del Consell de Ministres d'Espanya durant la guerra d'Àfrica.
En 1861 va signar el Tractat Comercial entre Marroc i Espanya. Les discussions suscitades a conseqüència de la seva defensa de la conducta del general Prim en l'expedició a Mèxic provocaren la seva dimissió en 1863. Es traslladà a França a l'any següent on morí poc després, allunyat de la política espanyola.

## Referències

* ↑ Urquijo Goitia, José Ramón. Gobiernos y ministros españoles en la Edad Contemporánea. Madrid: CSIC, 2001, p. 190. ISBN 978-84-00-08737-1.
* ↑ Fitxa del Congrés
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Saturnino Collantes a mcnbiografias.com

## Enllaços externs

* Collantes: ilustrados, liberales y pioneros de la industrialización en España a Cuardernos de Campoo
# Sava

El Sava és un gran riu navegable afluent del Danubi que flueix per les actuals Eslovènia, Croàcia, Bòsnia i Hercegovina i Sèrbia. Molts el consideren el límit nord dels Balcans. En temps de l'Imperi Romà l'anomenaren Savus (Σάος o Σάουος). En aquella època una part del riu feia de frontera entre el Nòric i Pannònia; la part baixa del riu corria per Pannònia i les principals ciutat eren situades a la seva vora com Síscia, Servítium i Sírmium.
El Sava té dues fonts principals, ambdues al nord-oest d'Eslovènia, als Alps Càrnics. L'origen del Sava Dolinka és a Zelenci a prop de Kranjska Gora. L'altra branca del riu neix com Savica ("petit Sava") i vessa al llac Bohinj, en sortir porta el nom de Sava Bohinjka. Les dues branques del riu conflueixen a Radovljica, i a partir d'aquest punt al riu ja se'l denomina Sava i les terres que l'envolten són la vall del Sava. Aquest corre en direcció a l'est paral·lel al Drave, que corre més al nord, desaiguant al Danubi a Singidúnum.
Els afluents més importants, des del naixement a la desembocadura, són els rius: Ljubljanica (que passa per Ljubljana), Savinja, Mirna, Krka, Sotla, Kupa, Lonja, Orljava, Bosut, Una, Vrbas, Ukrina, Bosna, Tinja, Lukovac, Drina i Kolubara.
Entre les ciutats banyades pel Sava hi ha Kranj, Zagorje ob Savi, Trbovlje, Hrastnik, Radeče, Sevnica, Krško i Brežice en Eslovènia; Zagreb, Sisak, Slavonski Brod i Županja en Croàcia; Bosanski Šamac i Brčko en Bòsnia i Hercegovina; Sremska Mitrovica, Šabac i Belgrad en Sèrbia.

## Enllaços externs

* http://www.arso.gov.si/vode/podatki/amp/H23_g_30.html
* http://www.arso.gov.si/vode/podatki/amp/H03_g_30.html
* http://www.arso.gov.si/vode/podatki/amp/H21_g_30.html
* http://www.arso.gov.si/vode/podatki/amp/H04_g_30.html
* http://www.arso.gov.si/vode/podatki/amp/H22_g_30.html
# Seifhennersdorf

Seifhennersdorf (baix sòrab: Zaruž, alt sòrab Wodowe Hendrichecy) és un municipi alemany que pertany a l'estat de Saxònia. Està situat a la frontera amb la República Txeca, i les ciutats txeques de Rumburk i Varnsdorf s'estenen a través de la frontera cap al nord-est i sud de la ciutat. Es troba a 8 km al sud d'Ebersbach i oest de 14 quilòmetres de Zittau.

## Evolució demogràfica

| Any | Població |
| 1834 | 5.107 |
| 1871 | 6.309 |
| 1890 | 6.998 |
| 1910 | 8.116 |
| 1925 | 8.143 |
| 1939 | 7.850 |
| 1946 | 9.181 |
| 1950 | 9.508 |
| 1964 | 8.670 |
| 1990 | 6.874 |
| 2000 | 5.241 |

## Història

Durant la Segona Guerra Mundial s'hi ha muntar un subcamp del Camp de concentració de Flossenburg.

## Fills il·lustres

* Gottfried Grünewald (1673-1739), cantant d'òpera i compositor.

## Agermanaments

* Świeradów Zdrój
* Gaimersheim
* Udvari

## Enllaços externs

* Web oficial
* Museu Karasek Arxivat 2007-10-08 a Wayback Machine.
# Patinatge de velocitat als Jocs Olímpics d'hivern de 1960 - 5.000 metres masculins

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1960 celebrats a la ciutat de Squaw Valley (Estats Units) es disputà una prova de patinatge de velocitat sobre gel sobre una distància de 5.000 metres en categoria masculina. La competició se celebrà el dia 25 de febrer de 1960 a les instal·lacions de Squaw Valley.

## Comitès participants

Participaren 37 patinadors de velocitat de 15 comitès nacionals diferents.
| Alemanya (3) Àustria (2) Canadà (2) Corea del Sud (2) Dinamarca (1) | Estats Units (3) Finlàndia (3) França (2) Itàlia (3)  Japó (2) | Noruega (3) Països Baixos (3) Regne Unit (2) Suècia (3) Unió Soviètica (3) |

## Resum de medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Viktor Kosichkin | Knut Johannesen | Jan Pesman |

## Rècords

Rècords establerts anteriorment als Jocs Olímpics d'hivern de 1960.
| Rècord del món | 7:45.6 m | Boris Shilkov | Medeo (URSS) | 9 de gener de 1955 |
| Rècord olímpic | 7:48.7 | Boris Shilkov | Llac Misurina (ITA) | 29 de gener de 1956 |

## Resultats

| Posició | Patinador | Temps |
| 1 | Viktor Kosichkin | 7:51.3 |
| 2 | Knut Johannesen | 8:00.8 |
| 3 | Jan Pesman | 8:05.1 |
| 4 | Torstein Seiersten | 8:05.3 |
| 5 | Valeri Kotov | 8:05.4 |
| 6 | Oleg Goncharenko | 8:06.6 |
| 7 | Ivar Nilsson | 8:09.1 |
| 7 | Keijo Tapiovaara | 8:09.1 |
| 9 | André Kouprianoff | 8:10.4 |
| 10 | Raymond Gilloz | 8:11.5 |
| 11 | Terry Monaghan | 8:15.3 |
| 12 | Kjell Bäckman | 8:16.0 |
| 13 | Olle Dahlberg | 8:17.0 |
| 14 | Arnold Uhrlass | 8:18.0 |
| 15 | Juhani Järvinen | 8:19.2 |
| 16 | Mario Gios | 8:20.3 |
| 17 | Dick Hunt | 8:21.3 |
| 18 | Hermann Strutz | 8:21.9 |
| 19 | Jeen van den Berg | 8:22.4 |
| 20 | Kees Broekman | 8:22.9 |
| 21 | Leo Tynkkynen | 8:24.3 |
| 22 | Helmut Kuhnert | 8:25.1 |
| 23 | Takeo Mizoo | 8:28.7 |
| 24 | Shuji Kobayashi | 8:29.8 |
| 25 | Roald Aas | 8:30.1 |
| 26 | Renato De Riva | 8:32.4 |
| 27 | Kurt Stille | 8:33.0 |
| 28 | Ralf Olin | 8:36.8 |
| 29 | Franz Offenberger | 8:38.2 |
| 30 | Floyd Bedbury | 8:39.6 |
| 31 | Antonio Nitto | 8:40.4 |
| 32 | Sepp Biebl | 8:48.0 |
| 33 | Terry Malkin | 8:56.1 |
| 34 | Choi Yeong-Bae | 8:57.8 |
| 35 | Jang In-Won | 9:01.6 |
| 36 | Heinz Wolfram | 9:18.2 |
| 37 | Larry Mason | 9:23.5 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – 5,000 metres, Men». [Consulta: 25 desembre 2024].
* 1 2 El rècord va ser esatablert en altura (més de 1.000 metres sobre el nivell del mar) i sobre gel natural.
# Port d'Hoces de Bárcena

El port de les Hoces de Bárcena se situa a la comunitat autònoma de Cantàbria (Espanya) i es localitza a la carretera N-611, entre les localitats de Bárcena de Pie de Concha i Pesquera. Fins a la finalització de l'A-67, coneguda com a autovia Cantàbria-Meseta, l'any 2009, era necessari travessar aquest port en la comunicació entre Cantàbria i Palència i, per tant, també per accedir a la Meseta Central.

## Descripció

El port és conegut per les seves imponents corbes que transcorren per una estreta vall i que permeten ascendir des d'uns 200 metres sobre el nivell del mar fins a prop de 600 metres.
Antany, la carretera era bastant perillosa a causa del intens trànsit, especialment de camions i sobretot a l'hivern per les gelades i la neu. No obstant això, des de l'obertura de l'esmentada autovia, que discorre paral·lela a aquesta carretera, el port té escàs trànsit i només circulen per ell alguns vehicles de veïns del lloc i turistes que volen veure els seus paisatges.
# Bòbila Nova

La Bòbila Nova era un edifici industrial de Palafrugell, actualment desaparegut. Actualment, hi ha una urbanització, que compta amb una plaça i una escultura de ferro forjat dedicada a Antonio Miguel Ramírez, i també s'hi ubica el Jutjat de Pau de Palafrugell.

## Història i descripció

El 1920, l'èxit comercial de l'aglomerat negre va portar a l'empresa Manufactures del Suro SA a la construcció de la Bòbila Nova. Aquesta recinte, situat als afores, constava de diverses naus adossades amb un gran pati, al que l el 1925, s'hi va fer arribar un ramal del ferrocarril de via estreta que comunicava Palamós amb Girona. Va patir nombrosos incendis, i abans de la seva demolició, algunes naus tenien cobertes sobre encavalcades de fusta i ferro, i d'altres descansaven sobre de triangulars metàl·liques.

## Vegeu també

* Can Mario
* Casa Miquel, Vincke i Meyer
* Cal Ganxó

## Referències

* ↑ Martí, Àngela. «Manufactures del Suro, “Can Mario”. Ressenya històrica dels edificis». Arxivat de l'original el 2011-09-07.

## Bibliografia

* Sala i López, Pere. Manufacturas de Corcho SA (antiga Miquel & Vincke). Líder de l'exportació industrial espanyola (1900 – 1930). Museu del Suro de Palafrugell, desembre 2003. ISBN 84-923581-2-2.
# Casa Miquel, Vincke i Meyer

La Casa Miquel, Vincke i Meyer és un edifici situat a la cantonada dels carrers de la Garriga i de Miquel, Vincke i Meyer de Palafrugell (Baix Empordà), inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. A més de resdència unifamiliar, era la seu de l'empresa surera Miquel, Vincke & Meyer (vegeu Can Mario).

## Història

És un edifici de principis del segle xx, aproximadament del 1910. El promotor era Joan Miquel Avellí, expert surer associat amb alemanys, i l'arquitecte fou General Guitart i Lostaló.
Posteriorment, fou a residència del pintor Modest Cuixart i Tàpies, i actualment és la seu de la Fundació Cuixart.

## Descripció

És un edifici de grans dimensions, amb un ampli jardí a la part posterior. Un passadís a la banda dreta de la façana del carrer de la Garriga comunica la reixa d'accés (element que presenta una notable forja modernista) amb la porta d'entrada, d'arc de mig punt, i amb el jardí.
El cos principal de l'habitatge és de planta, dos pisos i terrat protegit per barana i obra de ferro. Les obertures són en general amb llindes i arrodonides als angles a la planta i al primer pis, mentre que les del segon pis són de dos o tres arcs escarsers. El coronament és amb cornisa, de maó a la part inferior i de teula i trencadís a la part superior, sostinguda per petites mènsules. Hi ha dues construccions secundàries a la part posterior: una terrassa amb barana de terra cuita, annexa al cos principal, i una petita construcció que comunica amb aquell mitjançant un petit pont.
Conserva gran part del mobiliari, entre el qual les cadires de la sala on se celebraven les reunions dels consells d'administració de l'empresa, amb l'anagrama de la casa M.V.M. en relleu, segurament dissenyat pel mateix arquitecte.

## Vegeu també

* Cal Ganxó
* Bòbila Nova

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Miquel, Vincke i Meyer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Casa Miquel, Vincke i Meyer». Pla Especial de Protecció i Intervenció en el Patrimoni Històric de Palafrugell (PEPIPH), fitxa 058. Ajuntament de Palafrugell.
* ↑ Àngela Martí, documentalista del Museu del Suro. Manufactures del Suro, “Can Mario”. Ressenya històrica dels edificis.
# Zofia Kielan-Jaworowska

Zofia Emilia Kielan-Jaworowska (Sokolów Podlaski, voivodat de Masòvia, Polònia, 25 d'abril del 1925 - Varsòvia, 13 de març del 2015) fou una paleobiòloga polonesa. A mitjans de la dècada del 1960, encapçalà una sèrie d'expedicions paleontològiques poloneso-mongols al desert del Gobi. Fou la primera dona a entrar al comitè executiu de la Unió Internacional de Ciències Geològiques i fou directora l'Institut de Paleobiologia de Varsòvia.

## Biografia

Els seus estudis van començar prèviament a la segona guerra mundial, al Departament de Geologia de la Universitat de Varsòvia, que seria destruït el 1939, i va assistir a classes a casa de Roman Kozłowski. Posteriorment va obtenir un master en zoologia i en paleontologia i després el doctorat per la Universitat de Varsòvia, on seria professora.

## Carrera i obra

Va ser investigadora contractada a l'Institut de Paleobiologia de Varsòvia, que formava part de l'Acadèmia polonesa de les Ciències (PAN) i n'arribaria a ser la directora. Va dur a terme una sèrie de funcions a les organitzacions professionals a Polònia i als Estats Units, i va ser la primera dona a servir al comitè executiu de la Unió Internacional de Ciències Geològiques.
La seva obra inclou l'estudi de trilobits del Devonià i Ordovicià d'Europa Central (Polònia, Txèquia), liderant diverses expedicions paleontològiques poloneso-mongoles al desert de Gobi, i el descobriment de noves espècies de cocodrils, rèptils, tortugues, dinosaures (Deinocheirus), aus i multituberculats. Va ser l'autora del llibre Hunting for Dinosaurs, i coautora de Mammals from the Age of Dinosaurs.
La seva obra es va publicar en revistes científiques, llibres i monografies.

## Referències

* 1 2 3 Martínez Pulido, Carolina. «Zofia Kielan-Jaworowska: dedicación a la ciencia por encima de la guerra fría (1)» (en castellà). Mujeres con ciencia, 21-12-2016. [Consulta: 22 gener 2025].
* ↑ Cifelli, Richard L. «Obituary. Zofia Kielan-Jaworowska (1925–2015). Discoverer of early mammals.». Nature, vol. 520, 09-04-2015, pàg. 158.
* 1 2 Ogilvie, Marilyn Bailey. The biographical dictionary of women in science: pioneering lives from ancient times to the mid-20th century, Volume 1 (en anglès). Taylor & Francis, 2000, p. 694. ISBN 9780415920384.
* 1 2 Cifelli, Richard L. «Zofia Kielan-Jaworowska (1925–2015)» (en anglès). Nature, 520, 7546, 08-04-2015, pàg. 158–158. DOI: 10.1038/520158a.
* ↑ «Zofia Kielan-Jaworowska | TrowelBlazers» (en anglès). TrowelBlazers, 2017. [Consulta: 21 desembre 2017].
* ↑ «Hunting for Dinosaurs de Zofia Kielan-Jaworowska: The MIT Press 9780262610070 Paperback - Ergodebooks» (en castellà). [Consulta: 21 desembre 2017].
* ↑ «Zmarła prof. Zofia Kielan-Jaworowska, wybitna paleontolożka. Niewielu polskich uczonych osiągnęło tyle, co ona» (en polonès). Wyborcza.pl. [Consulta: 21 desembre 2017].
# Premis Genie

Els Premis Genie van ser lliurats anualment per l'Acadèmia de Cinema i Televisió del Canadà per a reconèixer el millor del cinema canadenc de 1980 a 2012. Van succeir als Canadian Film Awards (1949–1978), també coneguts com a Premis Etrog, per l'escultor Sorel Etrog, que en va dissenyar l'estatueta.
El 2012, l'Acadèmia va anunciar que els Premis Genie es fusionarien amb els seus premis germans de la televisió en anglès, els Gemini Awards, per a formar uns nous guardons anomenats Canadian Screen Awards.
Els premis Genie van ser emesos per la CBC entre 1979 i 2003, abans de passar a les xarxes de CHUM Limited (CityTV, Bravo! i Star!). Després que CTVglobemedia comprés CHUM Limited, els Premis Genie es van traslladar a Canwest Global's E i IFC el 2008. Els dos últims premis Genie (2011-2012) van ser emesos per la CBC.

## Referències

* ↑ Topalovich, Maria. And the Genie Goes To.... Stoddart Publishing Co. Limited, 2000.
* ↑ Genie Awards profile and history Arxivat 2009-01-03 a Wayback Machine. at the Academy of Canadian Cinema and Television's website
* ↑ «Canadian Screen Awards to replace Genies, Geminis». CBC News. [Consulta: 5 setembre 2012].