OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Clara Soley i Manuel

Clara Soley i Manuel (Sabadell, 8 de març de 1967) és una professora i escriptora catalana especialitzada en narrativa.
Es llicencià en Filologia Catalana per la Universitat Autònoma de Barcelona el 1989, va cursar el Màster d'escriptura per a cinema i televisió a la Facultat de periodisme de la UAB (1993-1995) i va iniciar els estudis de doctorat, que posteriorment va abandonar. Actualment, treballa com a professora i cap del Departament de Llengua i literatura catalanes a l'Institut Ferran Casablancas de Sabadell i és membre del col·lectiu Pere Quart, en defensa de la literatura catalana a les aules.
Gran lectora, de petita devorava els llibres d'Els Cinc d'Enid Blyton. Va començar a escriure poesia a l'institut, però aviat es va passar a la narrativa. És una gran admiradora de Pere Calders, Mercè Rodoreda, Katherine Mansfield, Edgar Allan Poe, J. D. Salinger i Quim Monzó, entre d'altres. El fet de quedar finalista del Premi Sant Joan, la va motivar a seguir escrivint.
A banda de la seva trajectòria literària, ha cursat estudis musicals de solfeig i piano fins a setè curs al Conservatori de Sabadell i ha fet nombrosos cursos de teatre entre 1987 i 2009. A més, ha col·laborat amb TV3 com a auxiliar artístic a Pecats capitals, una sèrie documental estrenada a l'abril del 2006.

## Obra
### Narrativa

* El vestit d'Emile Flöge i altres contes. Barcelona: Columna, 2001. Finalista del Premi Sant Joan
* L'avarícia. Beatus. Barcelona: Columna, 2003
* Enemigues de l'ànima. Barcelona: Proa, 2010
* Que l'oblidis, li diem Ebook, Barcelona: Biblioteca de Núvol, 2017. https://www.nuvol.com/ebooks/que-loblidis-li-diem-clara-soley-epub/ Arxivat 2018-05-16 a Wayback Machine.

### Estudis crítics

* Vacances pagades de Pere Quart. Barcelona: Empúries, 1994. Juntament amb Helena Mesalles. ISBN 9788475964317

## Premis i reconeixements

* Premi Ciutat de Badalona - Països Catalans Solstici d'Estiu, 2010 per Enemigues de l'ànima.

## Referències

* ↑ Admin. «Soley Manuel, Clara». [Consulta: 16 maig 2018].
* ↑ https://www.grup62.cat/llibre-lavaricia/97161
* ↑ https://www.grup62.cat/llibre-enemigues-de-lanima/94004
# Casa Fortuny (Vilafranca del Penedès)

La Casa Fortuny, o Casa Torres i Casals, és un edifici del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local. Va ser realitzada per l'arquitecte Santiago Güell i Grau.

## Descripció

Edifici entre mitgeres i de dues crugies. Consta de planta baixa, dos pisos i terrats a dos nivells (una de les crugies s'eleva més perquè té un pis de golfes). La tribuna presenta un interessant treball en ferro, aplacats de ceràmica i vidre imprès. És una de les obres més representatives del modernisme vilafranquí i presenta una connexió formal amb altres obres de l'arquitecte Santiago Güell. És un dels edificis que conformen la imatge de la Rambla.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Fortuny». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].

## Enllaços externs

* Casa Fortuny, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Ignasi Sagnier Vidal

Ignasi Sagnier Vidal (Barcelona, 1901 - Barcelona, 1977) fou un esportista i dirigent esportiu català.
Va ser un actiu esportista durant la seva joventut, en la qual va practicar el tennis, l'esquí i l'automobilisme, modalitat en la qual abans de fer tasques directives va guanyar importants proves de regularitat. El mes de juliol de 1939, en acabar la Guerra Civil Espanyola, va estar designat delegat responsable de motociclisme a Catalunya per part del Comitè Olímpic Espanyol i el Consejo Nacional de Deportes i va ser el primer president de la Federació Catalano-Balear, antecedent de la Federació Catalana de Motociclisme, creada per la Delegación Nacional de Deportes el mes de juny de l'any 1944. Va ocupar-ne la presidència fins al 8 de gener de 1957, quan va ser nomenat vicepresident segon de la Federació Espanyola. D'altra banda, també va ser l'introductor del tennis de taula en el RCT Barcelona, entitat de la qual era soci.

## Referències

* ↑ Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Gran Enciclopèdia Catalana, 2012. ISBN 978-84-412-2106-.
* ↑ Gallen Utset, Carles. Les Federacions Esportives Catalanes i els seus presidents. Barcelona: UFEC, 2013. ISBN Gi.1233-2013.
# Patinatge de velocitat als Jocs Olímpics d'hivern de 1948 - 5.000 metres masculins

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1948 celebrats a la ciutat de Sankt Moritz (Suïssa) es disputà una prova de patinatge de velocitat sobre gel sobre una distància de 5.000 metres. La competició se celebrà el dia 1 de febrer de 1948 a l'Estadi Olímpic de Sankt Moritz.

## Comitès participants

Participaren 40 patinadors de velocitat de 14 comitès nacionals diferents.
| Àustria (1) Bèlgica (1) Canadà (1) Corea del Sud (2) Estats Units (4) Finlàndia (4) Hongria (4) | Itàlia (3) Noruega (4) Països Baixos (4) Regne Unit (4) Suècia (4)  Suïssa (3) Txecoslovàquia (1) |

## Resum de medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Reidar Liaklev | Odd Lundberg | Göthe Hedlund |

## Rècords

Rècords establerts anteriorment als Jocs Olímpics d'hivern de 1948.
| Rècord del món | 8:13.7 | Åke Seyffarth | Davos (SUI) | 3 de febrer de 1941 |
| Rècord olímpic | 8:19.6 | Ivar Ballangrud | Garmisch-Partenkirchen (ALE) | 12 de febrer de 1936 |

## Resultats

| Posició | Patinador | Temps |
| 1 | Reidar Liaklev | 8:29.4 |
| 2 | Odd Lundberg | 8:32.7 |
| 3 | Göthe Hedlund | 8:34.8 |
| 4 | Harry Jansson | 8:34.9 |
| 5 | Jan Langedijk | 8:36.2 |
| 6 | Kees Broekman | 8:37.3 |
| 7 | Åke Seyffarth | 8:37.9 |
| 8 | Pentti Lammio | 8:40.7 |
| 9 | Lassi Parkkinen | 8:45.0 |
| 10 | Kornél Pajor | 8:45.2 |
| 11 | Johnny Cronshey | 8:45.6 |
| 12 | Anton Huiskes | 8:46.4 |
| 13 | Iván Ruttkay | 8:46.9 |
| 14 | Craig Mackay | 8:47.2 |
| 15 | Kalevi Laitinen | 8:53.0 |
| 16 | Rune Hammarström | 8:53.8 |
| 17 | Raymond Blum | 8:54.4 |
| 18 | Ken Henry | 8:56.0 |
| 19 | Henry Howes | 8:56.6 |
| 20 | Aad de Koning | 8:57.6 |
| 21 | Louis Rupprecht | 8:58.4 |
| 22 | Vladimír Kolář | 8:58.9 |
| 23 | Henry Heppe | 9:03.0 |
| 24 | Max Stiepl | 9:05.0 |
| 25 | Lee Hiyo-Chang | 9:05.4 |
| 26 | Antero Ojala | 9:06.2 |
| 27 | Richard Solem | 9:10.4 |
| 28 | Thomas Ross | 9:18.2 |
| 29 | Ákos Elekfy | 9:18.6 |
| 30 | Pierre Huylebroeck | 9:20.3 |
| 31 | Guido Caroli | 9:21.3 |
| 32 | Dennis Blundell | 9:22.2 |
| 33 | Heinz Hügelshofer | 9:28.6 |
| 34 | Sepp Rogger | 9:29.3 |
| 35 | Gedeon Ladányi | 9:30.2 |
| 36 | Enrico Musolino | 9:32.3 |
| 37 | Fernando Alloni | 9:36.3 |
| 38 | Lee Chang-Kook | 9:36.7 |
| 39 | Alfred Altenburger | 9:40.6 |
| – | Charles Mathiesen | NF |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – 5,000 metres, Men». [Consulta: 2 desembre 2024].
* ↑ El rècord va ser esatablert en altura (més de 1.000 metres sobre el nivell del mar) i sobre gel natural.
# Centres per al Control i Prevenció de Malalties

El Centers for Disease Control and Prevention o CDC (Centres per al Control i Prevenció de Malalties) és una agència federal del Departament de Salut i Serveis Humans dels Estats Units responsable del control i la prevenció de malalties, la salut ambiental i la realització d'activitats d'educació i promoció de la salut. Té la seu a Druid Hills, en una àrea no incorporada al Comtat de DeKalb, Geòrgia, i el seu director, des del 8 de juny del 2009, és el doctor Thomas R. Frieden, nomenat per al càrrec el 15 de maig del mateix any. A part de les oficines a Druid Hills, el CDC té altres deu oficines al llarg dels Estats Units i a Puerto Rico: Anchorage (Alaska), Cincinnati (Ohio), Fort Collins (Colorado); Hyattsville (Maryland); Morgantown (Virgínia de l'Oest); Pittsburgh (Pennsilvània); Research Triangle Park (Carolina del Nord), San Juan (Puerto Rico), Spokane (Estat de Washington) i Washington DC.

## Referències

* ↑ «Thomas R. Frieden, MD, MPH, Begins Role as CDC Director and ATSDR Administrator» (en anglès), 08-06-2009. [Consulta: 5 juny 2016].

## Enllaços externs

* Centres per al Control i Prevenció de Malalties - Lloc web oficial
# Esgrima als Jocs Olímpics d'estiu de 1904 - Floret per equips

La competició de floret per equips masculí va ser una de les proves d'esgrima que es va disputar als Jocs Olímpics de Saint Louis de 1904. Aquesta era la primera vegada que es disputava aquesta prova en unes Olimpíades. La prova es va disputar el 8 de setembre de 1904, i hi van prendre part 2 equips formats per 3 tiradors cadascun. La nacionalitat dels participants és confusa i en algunes competicions diferents tiradors són anotats amb dues nacionalitats diferents.

## Medallistes

| Or | Plata | Bronze |
| Equip mixt Ramón Fonst Albertson Van Zo Post Manuel Díaz | Estats Units Charles Tatham Charles Townsend Arthur Fox | no n'hi ha |

## Resultats
### Final

Cadascun dels tres tiradors d'un equip s'enfrontava als tiradors de l'altre equip. L'equip mixt fou el vencedor per 7 victòries contra 2 derrotes.
| Posició | Nom | Victòries | Derrotes |
| | Equip mixt | 1 (7) | 0 (2) |
| | Estats Units | 0 (2) | 1 (7) |

## Notes

* ↑ La base de dades del COI llista aquest equip com a mixt, amb atletes de Cuba i els Estats Units, tot i que a les proves individuals els llista com a cubans.
* ↑ La base de dades del COI llista a Albertson Van Zo Post com a cubà, tot i que era estatunidenc.
* ↑ La base de dades del COI llista a Charles Tatham com a cubà a les proves individuals i estatunidenc a les d'equips.

## Enllaços externs

* Charles J.P. Lucas. The Olimpic Games 1904 Arxivat 2009-03-04 a Wayback Machine. (anglès)
* J.E. Sullivan. Spalding's Athletic Almanac for 1905 Arxivat 2011-08-29 a Wayback Machine. (anglès)
* Wudarski, Pawel. «Wyniki Igrzysk Olimpijskich», 1999. [Consulta: 3 desembre]. (polonès)
# Patinatge de velocitat als Jocs Olímpics d'hivern de 1952 - 1.500 metres masculins

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1952 celebrats a la ciutat d'Oslo (Noruega) es disputà una prova de patinatge de velocitat sobre gel sobre una distància de 1.500 metres. La competició se celebrà el dia 18 de febrer de 1952 a l'Estadi Olímpic d'Oslo.

## Comitès participants

Participaren 39 patinadors de velocitat de 13 comitès nacionals diferents.
| Austràlia (1) Àustria (3) Bèlgica (2) Canadà (2) Estats Units (4) Finlàndia (4) Hongria (2) | Itàlia (2)  Japó (4) Noruega (4) Països Baixos (4) Regne Unit (3) Suècia (4) |

## Resum de medalles

| Or | Argent | Bronze |
| Hjalmar Andersen | Wim van der Voort | Roald Aas |

## Rècords

Rècords establerts anteriorment als Jocs Olímpics d'hivern de 1952.
| Rècord del món | 2:12.9 | Valentin Chaikin | Medeo (URSS) | 20 de gener de 1952 |
| Rècord olímpic | 2:17.6 | Sverre Farstad | Sankt Moritz (SUI) | 2 de febrer de 1948 |

## Resultats

L'actual recòrdman Valentin Chaikin no competí, ja que la Unió Soviètica no participà en uns Jocs Olímpics d'Hivern fins al 1956.
| Posició | Patinador | Temps |
| 1 | Hjalmar Andersen | 2:20.4 |
| 2 | Wim van der Voort | 2:20.6 |
| 3 | Roald Aas | 2:21.6 |
| 4 | Carl-Erik Asplund | 2:22.6 |
| 5 | Kees Broekman | 2:22.8 |
| 6 | Lassi Parkkinen | 2:23.0 |
| 7 | Kauko Salomaa | 2:23.3 |
| 8 | Sigvard Ericsson | 2:23.4 |
| 8 | Ivar Martinsen | 2:23.4 |
| 10 | Ferenc Lőrincz | 2:23.7 |
| 11 | Tsuneo Sato | 2:23.9 |
| 12 | Gerard Maarse | 2:24.3 |
| 12 | Johnny Werket | 2:24.3 |
| 14 | Norman Holwell | 2:24.5 |
| 15 | Nic Stene | 2:24.8 |
| 16 | Craig MacKay | 2:25.0 |
| 17 | Ken Henry | 2:25.0 |
| 18 | Pat McNamara | 2:25.5 |
| 19 | Gunnar Ström | 2:25.8 |
| 20 | Franz Offenberger | 2:25.9 |
| 21 | József Merényi | 2:26.1 |
| 22 | Arthur Mannsbarth | 2:26.6 |
| 23 | Masanori Aoki | 2:26.9 |
| 24 | Kalevi Laitinen | 2:27.1 |
| 25 | Toivo Salonen | 2:27.4 |
| 26 | Cockie van der Elst | 2:27.6 |
| 26 | John Wickström | 2:27.6 |
| 28 | Don McDermott | 2:28.8 |
| 29 | Ralf Olin | 2:29.3 |
| 30 | Colin Hickey | 2:30.4 |
| 31 | Enrico Musolino | 2:30.7 |
| 32 | Guido Citterio | 2:30.8 |
| 33 | Sukenobu Kudo | 2:31.6 |
| 34 | Kiyotaka Takabayashi | 2:32.0 |
| 35 | Bill Jones | 2:32.2 |
| 36 | Konrad Pecher | 2:34.8 |
| 37 | Robert Laboubée | 2:36.4 |
| 38 | John Hearn | 2:40.1 |
| 39 | Jean Massez | 2:43.8 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – 1,500 metres, Men». [Consulta: 25 desembre 2024].
* 1 2 El rècord va ser esatablert en altura (més de 1.000 metres sobre el nivell del mar) i sobre gel natural.
# Tongue (cançó)

«Tongue» és el trentè senzill de la banda estatunidenca R.E.M., el cinquè i darrer extret de l'àlbum Monster, el 17 de juliol de 1995 per Warner Bros. Records. El senzill només es va publicar als Estats Units, Regne Unit i Irlanda.
Stipe va indicar que la cançó parla únicament del cunnilingus.
El videoclip va ser dirigit per Jonathan Dayton i Valerie Faris durant una prova de so que va realitzar la banda el 20 de juny de 1995 a l Knickerbocker Arena d'Albany. El videoclip es va incloure com a extra en la compilació de vídeos In View: The Best of R.E.M. 1988–2003.
L'1 de març de 1995, el bateria Bill Berry va haver d'abandonar un concert mentre interpretaven aquesta cançó a causa d'un mal de cap, que va ser causat per un aneurisma intracranial. Aquesta va ser molt probablement la raó que va provocar que Berry abandonés la banda a l'octubre de 1997. Com a conseqüència d'aquest problema, Berry va admetre que els dies posteriors al concert sentia calfreds cada vegada que la banda interpretava aquesta cançó.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Bill Berry, Michael Stipe, Peter Buck i Mike Mills.
* La versió en directe de «Tongue» va ser enregistrada a Detroit el 7 de juny de 1995.
* La resta de cançons en directe van ser enregistrades al programa de televisió Saturday Night Live, Nova York, el 12 de novembre de 1994.

## Referències

* ↑ Black, Johnny. «Emotional Turmoil». A: Reveal: The story of R.E.M. (en anglès). San Francisco: Backbeat Books, 01-06-2004, p. 207. ISBN 0879307765.
* ↑ Power, Ed. «When REM created a Monster: inside the tour that almost destroyed them» (en anglès). The Telegraph, 28-07-2020. [Consulta: 22 gener 2025].
# Casa Lamote de Grignon

La casa Lamote de Grignon és un edifici de Tortosa (Baix Ebre) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres situat a la confluència dels carrers de l'Àngel i de Montcada, al centre tradicionalment comercial de la ciutat. Consta de planta baixa i tres pisos. L'interior ha estat modificat (1989) per adaptar-lo a comerços i oficines, i se n'ha perdut la distribució original. La façana, arrebossada i amb guixeries fent relleus modernistes, s'ha conservat tant en la decoració com en la distribució. A la planta baixa i el primer pis el parament simula carreus. Les obertures són allindades. A la planta baixa, la porta central presenta un coronament en forma de frontó semicircular i un emmarcament decoratiu simulant formes vegetals. La resta d'obertures s'han adaptat com a magatzems.
Als pisos superiors la decoració, del mateix tipus, se centra en els emmarcaments de balcons i línies de separació de pisos. El remat superior, en forma de fris també decorat, presenta un frontó semicircular central rematat per un oval amb emmarcament decoratiu de record barroc.
En els dos extrems laterals de façana els pisos primer i segon s'obren mitjançant tribunes de fusta de perfil mixtilini.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Lamote de Grignon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Casa Lamote de Grignon». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Bernat V d'Armanyac

Bernat V d'Armanyac ( - 22 de juliol de 1245 ↔ 25 de març de 1246) Bernat de Lomanha, V d'Armanyac, va ser comte d'Armanyac amb Fesenzac de 1241 a 1243. Era fill del comte Guerau V d'Armanyac.
Va succeir al seu germà Pere Guerau d'Armanyac el 1242. Va morir dos anys més tard, no havent tingut fills de la seva esposa Agnès, a la que certs autors diuen d'Aragó, sense que això hagi estat provat. La seva germana Mascarosa, el va succeir i va esdevenir comtessa d'Armanyac amb Fesenzac; estava casada amb Arnau II Odó, vescomte de Lomanha; un cosí Guerau, vescomte de Fesenzaguet, fill de Roger vescomte de Fesenzaguet (germà de Guerau V d'Armanyac) va reivindicar la successió, provocant una guerra entre Guerau i Arnau Odó.

## Referències

* 1 2 3 4 (francès) La Vasconie, étude historique et critique, vol. II, cap. V bis, par. XIX, pag. 32 Arxivat 2018-12-15 a Wayback Machine.
* ↑ «GASCONY - CENTRAL GASCONY». [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ (francès) RDocumens historiques et généalogiques sur les familles et les hommes remarquables du Rouergue, pag. 234
* ↑ (francès) Histoire généalogique et chronologique de la maison royale de France, tomus III, comtes d'Armagnac, XII, pagina 413
* ↑ (francès) Histoire généalogique et chronologique de la maison royale de France, tomus III, comtes d'Armagnac, XII, pagina 413
* ↑ (francès) RDocumens historiques et généalogiques sur les familles et les hommes remarquables du Rouergue, pag. 234
# Salt amb esquís als Jocs Olímpics d'hivern de 1980

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1980 celebrats a la ciutat de Lake Placid (Estats Units) es disputaren dues proves de salt amb esquís en categoria masculina.
El salt normal es realitzà el dia 7 de febrer sobre un trampolí de 70 metres i el salt llarg es feu el dia 23 de febrer de 1980 sobre un trampolí de 90 metres al Lake Placid Olympic Ski Jumping Complex. Hi participaren un total de 55 saltadors de 16 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Salt amb esquís 70 m. | Jouko Törmänen | Hubert Neuper | Jari Puikkonen |
| Salt amb esquís 90 m. | Toni Innauer | Manfred Deckert | No es concedí |
| Salt amb esquís 90 m. | Toni Innauer | Hirokazu Yagi | No es concedí |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Àustria | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 2 | Finlàndia | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 3 | Japó | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | RDA | 0 | 1 | 0 | 1 |
| Total | Total | 2 | 3 | 1 | 6 |
# Casa Mariano Ros

La Casa Mariano Ros, o Casa Marià Ros, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental) situat a la cantonada dels carrers de l'Església i del Portal Nou, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici amb una mitgera, dues façanes al carrer i una façana que dona a un pati amb tanca, de planta baixa i dos pisos. La coberta és a dues aigües. La façana principal del carrer de l'Església, paral·lela al carener, és de composició asimètrica, amb el portal principal d'accés centrat a la planta baixa. Els balcons són de ferro. L'obra és feta amb estucat dibuixat de carreus fins a la cornisa motllurada, que inclou les ventilacions de les golfes.
La façana lateral del carrer del Portal Nou té una estreta terrassa amb balustrada a nivell del primer pis i un frontó triangular coronant l'edifici. A la façana posterior, que accedeix al pati, s'obre una galeria de columnes toscanes de motllo de ciment.
És la residència dels propietaris de l'adjacent Vapor Ros, situat al carrer del Portal Nou.

## Història

L'edifici és obra de l'arquitecte i mestre d'obres municipal Miquel Curet i Roure, construïda entre 1873 i 1874. Tot i que ha patit modificacions respecte al projecte original, encara conserva el seu caràcter senyorial i un marcat classicisme, segurament suggerit per algunes de les cases que, des de la dècada de 1840, l'alta burgesia es construïa als barris alts de Barcelona i que avui encara existeixen mig amagades en la densa trama urbana dels barris de Pedralbes i Sant Gervasi.

## Referències

* 1 2 «Casa Mariano Ros». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2014].
* ↑ Fernàndez Gonzàlez, Guillem; Fumanal Pagès, Miquel Àngel «Terrassa abans de Muncunill: L'arquitectura de Joan Carpinell, Jaume Comerma i Miquel Curet». Terme. Centre d'Estudis Històrics de Terrassa, n. 24, 2009, pàg. 151 [Consulta: 24 setembre 2014].

## Enllaços externs

* «Casa Marià Ros». Pobles de Catalunya: Guia del patrimoni històric i artístic dels municipis catalans.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Jim Lovell

James Arthur Lovell, Jr (Cleveland (Ohio), 25 de març de 1928), conegut amb el nom de Jim Lovell, capità (US Navy), va ser un astronauta estatunidenc de la NASA, conegut per haver estat el comandant que va portar de tornada fora de perill a l'avariada nau Apollo 13.

## Biografia

Nascut a Cleveland, la seva família es va mudar a Milwaukee, Wisconsin, on es va graduar de batxiller en l'Escola Juneau i es va convertir en Eagle Scout, el màxim rang dins dels Boy Scout. El seu pare va morir en un accident automobilístic quan James era jove. Després va estudiar a la Universitat de Wisconsin durant dos anys. Va continuar en l'Acadèmia Naval dels Estats Units a Annapolis, on es va graduar el 1952. Va servir en la guerra de Corea. Després de ser pilot de proves naval, Lovell va ser considerat per al projecte Mercury, però va ser rebutjat per una eventualitat mèdica que després va ser considerada com inofensiva. Va ser seleccionat el 1962 per al segon grup d'astronautes de la NASA.
Lovell va ser el pilot d'emergència per a la missió Gemini 4, i el seu primer vol va ser com a pilot del Gemini 7, al desembre de 1965. La seva segona missió va ser a bord del Gemini 12, i per a aquest moment es va convertir en l'home amb més hores de vol en l'espai.
Després va ser seleccionat per formar part de la tripulació de l'Apollo 8, primera missió tripulada que s'enviaria a la Lluna, la qual tenia com a objectiu orbitar diverses vegades per tal de realitzar tots els preparatius per a les futures missions que hi aterrarien (Apollo 11-17). Va ser el comandant de la nau Apollo 13. Fred Haise (Qui havia d'anar a la Lluna amb Lovell) i Jack Swigert (pilot del mòdul de comandament), van acompanyar Lovell en el que es va denominar com un «gloriós fracàs». L'episodi va tenir el seu recreació en la pel·lícula de Ron Howard Apol·lo 13, on Tom Hanks va donar vida al comandant Jim Lovell. Kevin Bacon (Swigert) i Bill Paxton (Haise) van completar el repartiment.

## Referències

* ↑ Jim Lovell biography accessed 7-15-2015
* ↑ What It Means to Be an Eagle Scout Scouting Magazine.
# Alfons Alzamora i Ametller

Alfons Alzamora i Ametller (Ciutat de Mallorca, 20 de maig de 1979), és un jugador de bàsquet mallorquí. Mesura 2,06 metres, pesa 109 kg, i juga en la posició de pivot.

## Carrera esportiva

Format a les categories inferiors del FC Barcelona, va debutar a la Lliga ACB el 21 de setembre de 1997, amb 18 anys. Durant tres anys va combinar les seves actuacions al Barcelona B amb el primer equip. La temporada 1998-1999 va participar en la consecució de la Copa Korac. Després d'un any de cessió al Caprabo Lleida de la Lliga LEB, el 2001 va tornar al FC Barcelona de Svetislav Pešić, on va jugar dues temporades. En aquest període va participar en la consecució de l'Eurolliga, una Lliga ACB i una Copa del Rei de Bàsquet.
El 2003 va fitxar pel Club Joventut de Badalona, on va jugar una temporada, per passar a jugar després amb el Leche Río Breogán les dues següent temporada (2004-2006). L'agost de 2006 va signar amb el Menorca Bàsquet, i posteriorment pel Bàsquet Manresa, on jugaria fins al 2011, tancant la seva etapa ACB a Manresa.
El 2011 comença la seva estada en diferents equips de LEB Or. Aquella temporada torna al Lleida Basquetbol i, tot i tornar un any al FC Barcelona B, continua jugant a l'equip lleidatà fins al 2017. La temporada 2017-18 fitxa pel nou projecte del Bàsquet Girona de Marc Gasol, amb l'estrena del primer equip sènior de la història del club a la lliga EBA.
La temporada 2019/20 jugà al Club Bàsquet Vic de la Lliga EBA i a l'agost de 2020 va fitxar pel Bàsquet Maresme Boet Mataró 3Viles.

## Referències

* ↑ Alfons Alzamora i Ametller jugador a l'ACB
* ↑ «Resultados y estadísticas. ALZAMORA AMETLLER, ALFONSO» (en castellà). FEB. [Consulta: 5 setembre 2018].
* ↑ «Alfons Alzamora se une al proyecto del Bàsquet Maresme Boet Mataró 3Viles». feb.es, 02-08-2020 [Consulta: 24 desembre 2020].