OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Phaenna Dorsum

Phaenna Dorsum és una formació geològica de tipus dorsum a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -52.89 ° latitud N i 318.26 ° longitud E, que fa 164.16 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1991 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Phaenna Dorsum". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Hamlyn Publishing Group Ltd. Larousse Encyclopedia of Mythology, traduït per Aldington, R. i Ames, D., 1976.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Vector d'ona

El vector d'ona és un vector que apunta en la direcció de propagació de l'ona en qüestió i la magnitud és el nombre d'ona. La seva expressió en matemàtica és:
   $\mathbf {k} =k\mathbf {o} ={\frac {2\pi }{\lambda }}\mathbf {o}$
on ${\vec {o}}$ és la direcció de la propagació de l'ona. D'aquesta manera, per a una ona genèrica tenim que:
   $\phi (\mathbf {r} ,t)=\phi (\mathbf {k} \cdot \mathbf {r} -\omega t)=\phi (k_{x}x+k_{y}y+k_{z}z-\omega t)$

## Aplicacions
### Transversalitat de les ones electromagnètiques planes

El formalisme mitjançant el vector d'ona permet veure ràpidament que les ones electromagnètiques planes són transversals, és a dir, l'oscil·lació del camp elèctric i magnètic és perpendicular a la direcció de propagació de l'ona i perpendiculars entre si.
Per demostrar això considerem, sense pèrdua de generalitat, una ona electromagnètica plana de la forma:
   $\mathbf {E} (\mathbf {r} ,t)=\mathbf {E_{0}} e^{i(\mathbf {k} \cdot \mathbf {r} -\omega t)},\qquad \mathbf {B} (\mathbf {r} ,t)=\mathbf {B_{0}} e^{i(\mathbf {k} \cdot \mathbf {r} -\omega t)}$
Suposant una regió de l'espai sense densitat de càrrega $\scriptstyle \rho =0$, la llei de Gauss per la divergència del camp elèctric ens porta que:
   ${\boldsymbol {\nabla }}\cdot \mathbf {E} =i\mathbf {k} \cdot \mathbf {E_{0}} ={\frac {\rho }{\epsilon _{0}}}=0$
D'on obtenim la perpendicularitat entre el camp elèctric i la direcció de propagació:
   (*)$\mathbf {\hat {o}} \cdot \mathbf {E_{0}} =0\rightarrow \mathbf {\hat {o}} \cdot \mathbf {E} =0\qquad \rightarrow \qquad \mathbf {E} \ \bot \ \mathbf {\hat {o}}$
Usant ara la llei de Faraday per al rotacional del camp elèctric tenim:
   (**)${\boldsymbol {\nabla }}\times \mathbf {E} =i\mathbf {k} \times \mathbf {E} =-{\frac {\partial \mathbf {B} }{\partial t}}=i\omega \mathbf {B}$
De (**), per les propietats del producte vectorial, es dedueix:
   $\mathbf {\hat {o}} \ \bot \ \mathbf {B}$
Per tant, de les expressions (*) i (**) es pot concloure que el camp elèctric és perpendicular al vector d'ona i, per tant, a la direcció de propagació, i que el camp magnètic és perpendicular tant a la direcció de propagació com al camp elèctric. Els vectors $\scriptstyle \{\mathbf {k} ,\mathbf {E} ,\mathbf {B} \}$ formen un triedre que en cada punt de l'espai constitueix una base vectorial.
# 1,3-difluroro-2-propanol

L'1,3-difluor-2-propanol és un compost químic d'interès en la química orgànica sintètica, que pertany als alcohols halogenats. La seva fórmula química és C$_3$H$_6$F$_2$O.

## Massa molecular i densitat

La seva massa molecular és de 96,08 g/mol i la seva densitat és de 1,24 g/ml a 25 graus.

## Estructura

La seva estructura molecular es pot descriure com un propanol amb dos àtoms de fluor substituint dos àtoms d'hidrogen a la posició 1 i 3 del carboni central. Això li dona una estructura específica i defineix les seves propietats químiques. És un líquid d'aplicacions industrials i de laboratori. S'anomena de diverses maneres, aquestes són 1,3-Difluoroisopropanol; 2-Propanol, 1,3-difluoro-; 1,3-difluoropropan-2-ol.

## Estat Natural

Normalment es presenta com un líquid groguenc. El seu punt de fusió és al voltant de -55 °C, el punt d'ebullició, és aproximadament 77-78 °C. El compost és soluble en aigua i en dissolvents orgànics com acetona, etanol i èter. Aquesta estructura és inflamable i irritant i ha estat utilitzat en productes farmacèutics.

## Usos

L'1,3-difluor-2-propanol és un verí metabòlic que altera el cicle de l'àcid cítric i s'utilitza com a raticida, similar al fluoroacetat de sodi.
És l'ingredient principal (juntament amb l'1-clor-3-fluor-2-propanol) del producte rodenticida Gliftor, que es va utilitzar àmpliament i encara està aprovat a la Xina.

## Referències

* ↑ PubChem. «1,3-Difluoro-2-propanol» (en anglès). [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ «gliftor» (en anglès). Compendium of Pesticide Common Names. [Consulta: 29 desembre 2024].
# Cantó de La Valeta

El cantó de La Valeta (occità) o de La Valette-du-Var (francès) és un cantó francès al districte de Toló (departament de la Var) format per 2 municipis: La Valette-du-Var (cap cantonal) i Lo Revèst leis Aigas.

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1967-1985 | Maurice Delplace | PCF |
| 1985-1998 | Jacques Roux | RPR |
| 1998-2004 | Christianne Hummel | UDF |
| 2004- | Pierre-Louis Galli | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 8.427 | 12.853 | 16.433 | 20.351 | 23.391 | 25.180 | 25.744 |
# Carla Spletter

Carla Spletter (Flensburg, 9 de novembre de 1911 - Hamburg, 19 d'octubre de 1953) fou una cantant d'òpera (soprano) alemanya.
Va néixer a Alemanya, el 1911, i va estudiar al Conservatori de Leipzig abans de debutar el 1932 a la "Deutsche Oper de Berlín". Del 1935 al 1945 va ser membre de l'Òpera Estatal de Berlín. El seu repertori incloïa Oberon (1937) de Carl Maria von Weber i Eine Nacht in Venedig (1938), de Johann Strauss II, que va gravar tots dos. Després del 1945 Carla Spletter es va traslladar a Hamburg per unir-se a la "Hamburgische Staatsoper". La seva última aparició va ser la del paper principal a l'òpera Lulu d'Alban Berg per a les estrenes alemanyes (Grillo-Theatre, Essen) i holandeses (Stadsschouwburg, Amsterdam) d'aquesta obra el març i juliol de 1953 respectivament, sota la batuta de Gustav König. Als pocs mesos (octubre), havia mort a Hamburg de càncer als 41 anys.
El 1937 Carla Spletter es va casar amb el doctor Peter Bischoff, que havia guanyat una medalla d'or en vela als Jocs Olímpics de 1936. A més dels seus enregistraments, Carla Spletter va aparèixer en quatre llargmetratges, inclòs el paper principal a Martha (1936) de Friedrich von Flotow.

## Discografia seleccionada

* Mozart: Die Entführung aus dem Serail (Berlín, 24 d'octubre de 1937), Reichssenders Berlin, dirigida per Heinrich Steiner, Cantus-Lin (DA Music) 2000
* Mozart: Great Opera Recordings - La flauta màgica (Berlin 1937/1938), Berliner Philharmoniker, dirigida per Thomas Beecham, Naxos Historical 2001
* Gounod: Faust (Stuttgart, 5 de desembre de 1937), Stuttgarter Rundfunks, dirigida per Joseph Keilberth, Arkadia 2000
* Mozart: La flauta màgica (Berlín 1937-1938), Berliner Philharmoniker, dirigida per Thomas Beecham, Naxos Historical 2001
* Weber: Oberon (Highlights, Berlín, 15 d'agost de 1937), Reichssenders Berlin, dirigida per Joseph Keilberth, Cantus-Line (DA Music) 2002
* Johann Strauss II: Eine Nacht in Venedig (22 de gener de 1938), Reichssenders Berlin, dirigit per Heinrich Steiner, Naxos Historical 2003
* ABC de l'art del cant a Alemanya - Historisches Gesangslexikon part 5, 70 enregistraments històrics, incloses dues àries de La Bohème per Carla Spletter, Cantus-Lin (DA Music), 2000

## Filmografia

* 1936: Martha, Dirigida per: Karl Anton/Frank Clifford
* 1937: Der Schauspieldirektor, Dirigida per: Jürgen von Alten
* 1939: Maria Ilona, Dirigida per: Géza von Bolváry
* 1940: Falstaff in Wien, Dirigida per: Leopold Hainisch

## Referències

* ↑ Helga und Karlheinz Wendtland: Geliebter Kintopp, Künstlerbiografien L–Z, Verlag Medium Film, Berlin 1994
* ↑ Abschied von Carla Spletter. In: Hamburger Abendblatt vom 28. Oktober 1953.
* ↑ Nederlandse première: Berg – Lulu. Opera Nederland. 29 Mai 2015
* ↑ Zwischenbilanz der Segler. In: Hamburger Abendblatt vom 16. Oktober 1964.

## Enllaços externs

* http://www.akuma.de/carla-spletter/artist,q54229,index.html
# Benalúa (comarca de Guadix)

Benalúa - antigament Benanlúa de Guadix - és un municipi a la part central de la comarca de Guadix (província de Granada). Limita amb els municipis de Fonelas, Guadix i Purullena. Altres localitats properes són El Bejarín, Cortes y Graena i Marchal. El terme municipal de Benalúa se situa en plena Hoya de Guadix, en la confluències dels rius Fardes i Guadix. Constituïda per terrenys argilencs elevats i xaragalls a l'est (malpaís o badlands) i terres de regadiu a l'oest. El nucli urbà té una altitud mitjana de 886 metres, situant-se la cota més alta en el turó Kabila (930 m). El municipi posseïx una de les extensions més reduïdes de la província, d'aquí la seva elevada densitat de població.

## Història

Accitania constituïx un dels assentaments humans més antics d'Europa. Molt prop de Benalúa —encara que en el terme municipal de Fonelas— es troben els jaciments de Solana del Zamborino (Paleolític) i Cerro del Gallo (cultura argàrica) on s'han trobat restes fòssils d'animals objecte de cacera per part dels pobladors paleolítics, juntament amb indústria lítica, així com restes de ceràmica i útils de coure argàrics, respectivament.
Quan es funda Acci en el segle i, Benalúa era un assentament dispers organitzat longitudinalment al llarg d'un dels brancs de la Via Augusta. A partir del segle viii, amb l'arribada dels musulmans, a Benalúa s'establí la tribu dels Ragi'a. En aquells dies Benalúa era una alqueria de les quals integraven l'ampli districte de Wadi-as (Guadix), dedicada a l'explotació agrícola i formada per un conjunt de coves protegides per torres.
Amb la Reconquesta, l'hàbitat es fa més dispers. En el segle xvii Benalúa compta ja amb una ermita pròpia, encara que depenent de la parròquia de Fonelas, en els llibres de la qual registrals existeixen constància de l'assentament de veïns en Benalúa a partir de l'any 1675. En el segle xviii Benalúa és un llogaret del partit de Guadix baix el mayorazgo del Comte de Alcudia. En 1836 es forma l'ajuntament de Benalúa i comencen cinquanta anys de plets amb Guadix que es negava a reconèixer la segregació de la pedania. A principis del segle xx arriba el ferrocarril i a principis de segle es construïx la fàbrica sucrera, autèntic motor del desenvolupament del poble durant gran part del segle.
En 1945 els veïns del Barri del Camarate —conegut en el poble com Barri Guadix— sol·liciten a les autoritats i a l'ajuntament accità la segregació i l'agregació a l'ajuntament de Benalúa. L'expedient començarà a tramitar-se en 1969 i no conclourà fins a 1972. Ja en l'última dècada del segle XX oficialment la fins llavors anomenada 'Benalúa de Guadix' (per a distingir-la de l'altra 'Benalúa' en la província de Granada, 'Benalúa de las Villas') passa a dir-se 'Benalúa' a seques.
# Circuit de Shah Alam

El Circuit de Shah Alam, conegut també com a Batu Tiga Speedway Circuit, va ser un circuit de curses de Shah Alam, a l'estat de Selangor, Malàisia. El disseny del traçat era obra de l'holandès John Hugenholtz.

## Història

El circuit es va inaugurar el 1968 i el 8 de setembre d'aquell mateix any s'hi va celebrar el Gran Premi de Malàisia de Formula Libre. El vencedor en va ser l'indonesi Hengkie Irawan, amb un Elfin 600. El 1977, el circuit es va tancar després d'un accident en què van resultar morts sis nens, tot i que posteriorment, després de millorar-ne les tanques i barreres de seguretat al voltant de la pista, es va reobrir. Shah Alam va ser la seu del Gran Premi de Malàisia fins al 1982, un esdeveniment que s'adreçava alternativament a vehicles de Formula Atlantic, Formula Pacific o Fórmula 2. L'última edició d'aquest Gran Premi al circuit, per a cotxes de Formula Brabham en aquesta ocasió, va ser la de 1995.
El 1985, la pista es va allargar dels anteriors 3,380 a 3,693 km amb l'addició del revolt 11. El mateix any s'hi va celebrar el primer esdeveniment internacional, els 800 km de Selangor, que fou la desena i última ronda del Campionat Mundial de Resistència d'aquell any. Els guanyadors en foren Jacky Ickx i Jochen Mass, al volant d'un Porsche 962C.
El circuit va acollir proves del Campionat del Món de Superbike els anys 1990 i 1991 i va ser la seu del Gran Premi de Malàisia de motociclisme de 1991 a 1997. Mick Doohan en va guanyar la cursa de 500cc quatre vegades. El Gran Premi de motociclisme es va traslladar més tard al circuit de Johor i després al de Sepang.
El 2003, el govern de l'estat de Selangor va vendre el circuit a un promotor immobiliari que tot seguit va desenvolupar la zona amb un projecte d'habitatges de luxe sota el nom de D'Kayangan.

## Característiques

* Àrea total: 0,58 km²
* Nombre de boxs: 57 unitats
** 42 unitats de box de formigó (22' x 17')
** 15 unitats de box de fusta (22' x 7')
* Capacitat d'espectadors: 26.000
** Tribuna coberta: 8.000
** Tribuna descoberta: 18.000
* Longitud de la pista: 3,380 km (1968–1984) / 3,693 km (1985–2003)
* Nombre de revolts: 14
** Esquerra: 4
** Dreta: 10
* Rectes: 3 (la més llarga feia 600 m)
* Portes d'entrada: 3

## Referències

* ↑ «1968 Malaysian Grand Prix» (en anglès). Motor Sport Magazine, 08-09-1968. [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ Fulluck, Derek «Elfin takes Malaysian GP» (en anglès). Autosport, 27-09-1968.
* ↑ «Shah Alam Track info» (en anglès). silhouet.com. [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ «1973 Malaysian Grand Prix» (en anglès). Motor Sport Magazine, 15-04-1973. [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ «Selangor Grand Prix 1980» (en anglès). the-fastlane.co.uk, 30-11-1980. [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ «Malaysian Grand Prix 1979» (en anglès). the-fastlane.co.uk, 07-05-1979. [Consulta: 19 desembre 2022].
* ↑ «Tracks: Shah Alam, Batu Tiga» (en anglès). gdecarli.it. [Consulta: 15 març 2024].
* ↑ «800 km Selangor 1985» (en anglès). racingsportscars.com, 01-12-1985. [Consulta: 3 gener 2022].

## Enllaços externs

* Informació del circuit a gdecarli.it (anglès)
# Departament d'Iguazú

Iguazú és un dels disset departaments en els quals es divideix la província de Misiones, a l'Argentina. Està situat a l'angle nord-oest de la província. La seva ciutat capçalera és Puerto Esperanza.
Limita amb els departaments d'Eldorado, General Manuel Belgrano i els estats del Brasil i el Paraguai, formant la Triple Frontera. El departament té una superfície de 2.736 km², equivalent al 9,21% del total de la província i té una població de 99.013 habitants (segons el cens de 2022 de l'INDEC).

### Àrees protegides

* Parc provincial Esperanza
* Parc Nacional d'Iguazú
* Parc provincial Puerto Península
* Parc provincial Urugua-í
* Parc provincial Uruzú

## Referències

* ↑ «Censo Nacional de Población, Hogares y Viviendas 2022. Provincia de Misiones». [Consulta: 14 març 2024].
# Teoria de les dues fonts

La teoria de les dues fonts és una teoria que cerca donar una resposta a l'anomenat problema sinòptic que planteja per què els evangelis sinòptics són tan semblants entre ells, i alhora, per què són diferents.

## Explicació de la teoria

La teoria de les dues fonts afirma que l'Evangeli segons Marc és el més antic. L'Evangeli segons Mateu i l'Evangeli segons Lluc haurien conegut el text de Marc i l'haurien utilitzat com a font principal. Això explicaria per què els tres evangelis sinòptics són tan semblants en la seva estructura i fins i tot en el llenguatge.
Per explicar els materials en què coincideixen Mateu i Lluc i que no es troben a Marc, es postula una segona font, coneguda per aquests dos evangelistes però no per Marc, que Mateu i Lluc haurien fet servir de manera independent per completar la narració de Marc. Aquesta font hauria de ser una col·lecció de dites de Jesús sense una connexió narrativa entre elles. Per nomenar aquesta font Johannes Weiß, el 1890, va proposar el nom de Font Q, de Quelle, que en alemany significa 'font'.
Per acabar, s'afirma que tant Mateu com Lluc disposaven d'altres fonts personals que no coneixien els altres evangelistes, denominades M les de Mateu i L les de Lluc, que explicarien els materials propis de cadascú.

## Arguments contraris

El principal argument per no acceptar automàticament aquesta teoria és el fet que la Font Q no es coneix ni hi ha notícies explícites que hagués existit. Per tant, és sempre una hipòtesi. Els intents de reconstrucció de la Font Q a partir dels evangelis de Marc i de Lluc, tot i que puguin ser interessants, no deixen d'estar subordinats a l'efectiva existència d'aquest document.
Un altre problema seriós és el fet que tots els autors a l'antiguitat subratllessin la prioritat de Mateu sobre la prioritat de Marc. Encara que avui dia hi ha pocs experts que sostenen la teoria tradicional (almenys si es considera que l'Evangeli segons Mateu del qual parla la tradició és el mateix que coneixem avui dia en grec), no es poden menysprear els testimonis que procedeixen ja del segle ii.
Per acabar, la teoria de les dues fonts no dona una resposta satisfactòria al que es coneix com a concordances menors. Per concordances menors s'entenen els passatges narratius en què Mateu i Lluc coincideixen en contra de Marc. Si la Font Q és només una col·lecció de dites sense narrativa, i si Mateu i Lluc van fer servir Marc de manera independent (és a dir, sense conèixer Mateu l'obra de Lluc i viceversa), com seria possible que en alguns texts narratius coincidissin àdhuc literalment?

## Referències

* ↑ Goodacre, Mark. The Case Against Q. Harrisburg, Pennsylvania: Trinity Press International, 2001, p. 5-7. fa notar els excesos que s'han donat al camp científic en aquest sentit, arribant fins al punt que alguns autors hagin publicat un llibre anomenat The Critical Edition of Q
# VilaWeb

VilaWeb és un diari digital impulsat pels periodistes Assumpció Maresma i Vicent Partal. És el portal més antic en català i un dels mitjans digitals més importants en aquesta llengua. El 2014 es va llançar una versió del portal en anglès, coordinada per Liz Castro. El diari té una línia editorial d'esquerra independentista.
Va néixer originalment amb el nom de La Infopista l'any 1995. En pocs anys va passar de tenir uns cent accessos setmanals a una mitjana diària de gairebé quatre mil, i en el 2010 comptava amb 863.796 visitants, convertint-se en l'estendard del pancatalanisme a internet. El portal ha rebut subvencions de la Generalitat de Catalunya. És membre de l'Associació Europea de Diaris en Llengües Minoritàries o Regionals (MIDAS).
El 2004, va rebre el Premi Nacional de Periodisme 2004 concedit per la Generalitat de Catalunya, fent menció al portal i als seus creadors, Vicent Partal i Assumpció Maresma, pel caràcter fundacional del seu treball en el camp del periodisme digital, que combina rigor, immediatesa, anàlisi i diversitat.

## Referències

* ↑ García, Xosé López. Ciberperiodismo en la proximidad (en castellà). Comunicacion Social, 2008. ISBN 978-84-96082-72-4.
* ↑ Ara. «VilaWeb estrena una edició en anglès coordinada per Liz Castro», 02-01-2014. [Consulta: 16 novembre 2024].
* ↑ «El mapa de los digitales independentistas catalanes» (en castellà), 09-04-2016. [Consulta: 16 novembre 2024].
* 1 2 Fernando Vilar Moreno (2003). Radio y televisión en el ámbito local. Castellón de la Plana: Universidad Jaime I. p. 501. ISBN 9788480214544
* ↑ Goggin, Gerard; McLelland, Mark. Internationalizing Internet Studies: Beyond Anglophone Paradigms (en anglès). Routledge, 2010-04-15. ISBN 978-1-135-91261-1.
* ↑ «'Nació Digital', 'Ara' y 'Vilaweb' acaparan las subvenciones digitales», 07-11-2017. Arxivat de l'original el 2017-11-07. [Consulta: 16 novembre 2024].
* ↑ «Members» (en anglès americà). [Consulta: 16 novembre 2024].
* ↑ «El lliurament dels Premis Nacionals de Cultura 2004, dilluns al 33». TV3.cat, 27-09-2004.

## Bibliografia

* Gordillo, Saül. Sobirania.cat. Creat, 2014.
* Partal, Vicent: Periodisme quàntic: fent periodisme a Internet: l'experiència dels primers deu anys de VilaWeb. Universitat Illes Balears, 2007.

## Enllaços externs

* VilaWeb - Lloc web oficial
# Urs Salzmann

Urs Salzmann (Regensdorf, 3 de juliol de 1954) és un pilot de bob suís, ja retirat, que va competir durant la dècada de 1980.
El 1984 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Sarajevo, on guanyà la medalla de bronze en la prova de bobs a quatre del programa de bob. Formà equip amb Silvio Giobellina, Heinz Stettler i Rico Freiermuth.
En el seu palmarès també destaca una medalla d'or i una de bronze al Campionat del món de bob, així com dos ors i dos bronzes al Campionat d'Europa de bob i cinc campionats nacionals en bobs a quatre.

## Referències

* 1 2 «Urs Salzmann Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 19 d’agost 2011. [Consulta: 12 febrer 2020].
* ↑ «Bobsleigh four-man world championship medalists since 1930 (sports123.com)». Arxivat de l'original el 2007-12-11. [Consulta: 12 febrer 2020].
# Phlegra Dorsa

Phlegra Dorsa és una formació geològica de tipus dorsum a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 54.19 ° latitud N i 197.82 ° longitud E, que fa 2.818,61 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 2003 i fa referència a una característica d'albedo localitzada a 35 ° latitud N i 195 ° longitud O.

## Referències

* ↑ "Phlegra Dorsa". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Blunck, Jürgen. Exposition Press. Mars and its Satellites, A Detailed Commentary on the Nomenclature. 2$^a$, 1982.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# José Ferrándiz y Niño

José Ferrándiz y Niño (Sevilla, 12 de març de 1847 - Madrid, gener de 1918) va ser un militar i polític espanyol, vicealmirall de l'Armada Espanyola.

## Biografia

En 1888, sota el comandament del llavors capità de navili Pascual Cervera y Topete, va estar destinat com a segon comandant en el cuirassat Pelayo com a part de la seva primera dotació.
Va ser professor de l'Escola Naval Flotant, va formar part de l'esquadra de l'Almirall Manuel De La Cámara enviada a les Filipines després de la batalla de Cavite que va ser retinguda en Port Said, al comandament de la flotilla de destructors Audaz, Osado i Proserpina.
Era capità de navili el 8 de desembre de 1903, quan va ser nomenat Ministre de Marina al primer Govern presidit per Antoni Maura, càrrec en el qual va estar fins al 16 de desembre de 1904. Ocupà aquesta cartera per segon cop en el període del 25 de gener de 1907 fins al 21 d'octubre de 1909, quan va ser l'autor de la llei de 7 de gener de 1908 (Diari Oficial n. 5, de 8 de gener de 1908) coneguda com a Llei Ferrándiz per a la construcció d'una nova esquadra, després del desastre de 1898, la qual autoritzava la reorganització dels arsenals i la construcció de 3 cuirassats, 3 destructors i 24 torpeders.
Va ser escollit senador per Lleida en 1903, per Màlaga en 1907 i designat senador vitalici en 1909.

## Referències

* ↑ Anca Alamillo, 2002.
* ↑ Urquijo y Goitia, 2001, p. 224.
* ↑ Álvarez Laita, 2008, p. 70.
* ↑ Fitxa del Senat

## Bibliografia

* Álvarez Laita, Javier «Plan ferrándiz». Cuadernos monográficos del instituto de cultura e historia naval [Madrid], 57, 2008, pàg. 70. ISSN: 0212-467-X.
* Anca Alamillo, Alejandro. El Acorazado Pelayo. Valladolid: Quirón Ediciones, 2002. ISBN 8496016021.
* Urquijo y Goitia, José Ramón de. Gobiernos y ministros españoles en la edad contemporánea. Madrid: Consejo Superior de Investigaciones Científicas, 2001. ISBN 978-84-00-08737-1.
* Extracte del Pla Naval de Ferràndiz
* El almirante Ferrándiz, vida y obra de un marino regeneracionista