OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Conjunt de solucions

En matemàtiques, un conjunt de solucions és el conjunt de valors que satisfan un conjunt d'equacions o inequacions donat.
Per exemple, per al conjunt $\{f_{i}\}$ de polinomis sobre l'anell $R$, el conjunt de dolucions és el subconjunt de $R$ en què els polinomis desapareixen (donen 0 en ser avaluats), formalment
    $\{x\in R:\forall i\in I,f_{i}(x)=0\}.\$
La regió factible d'un problema d'optimització amb restriccions és el conjunt de solucions de les restriccions.

## Exemples

* El conjunt de solucions de l'equació simple $x=0$ és el conjunt {0}.
* Donat un polinomi no nul qualsevol $f$ sobre els nombres complexos en una variable, el conjunt de solucions està format per una infinitat de punts.
* Tanmateix, en el cas d'un polinomi complex en més d'una variable el conjunt de solucions no té punts aïllats.

## Observació

En geometria algebraica, els conjunts de solucions són anomenats varietats algebraiques si no hi ha desigualtats. Sobre els reals, i amb desigualtats, reben el nom de conjunts semialgebraics.

## Generalització

Més generalment, el conjunt de solucions d'una col·lecció arbitrària E de relacions (E$_i$) (i varia en un cert conjunt d'índexs I) per una col·lecció d'incògnites ${(x_{j})}_{j\in J}$, que se suposa que prenen valors en els seus espais respectius ${(X_{j})}_{j\in J}$, és el conjunt S de totes les solucions a les relacions E, on una solució $x^{(k)}$ és una família de valors (x$_j$$^{(k)}$)$_{j∈J}$∈∏$_{j∈J}$X$_j${\textstyle {\left(x_{j}^{(k)}\right)}_{j\in J}\in \prod _{j\in J}X_{j}} tals que, en substituir ${\left(x_{j}\right)}_{j\in J}$ per $x^{(k)}$ en la col·lecció E fa que totes les relacions es compleixin.
El cas anterior és un cas particular d'aquest, quan el conjunt de polinomis f$_i$ és interpretat com el conjunt d'equacions f$_i$(x)=0.

### Exemples

* El conjunt de solucions de E = { x+y = 0 } respecte $(x,y)\in \mathbb {R} ^{2}$ és S = { (a,−a) : a ∈ R }.
* El conjunt de solucions de E = { x+y = 0 } respecte $x\in \mathbb {R}$ és S = { −y }. (Aquí, y no és "declarat" com una incògnita, sinó que és vist com un paràmetre de què l'equació i, per tant, el conjunt de solucions, depèn.)
* El conjunt de solucions de $E=\{{\sqrt {x}}\leq 4\}$ respecte $x\in \mathbb {R}$ és l'interval S = [0,2] (ja que ${\sqrt {x}}$ no està definit per a valors negatius de x).
* El conjunt de solucions de $E=\{e^{ix}=1\}$ respecte $x\in \mathbb {C}$ és S = 2πZ (vegeu Identitat d'Euler).

## Vegeu també

* Resolució d'equacions
# Pulpopop

Pulpopop és un grup de música de Girona (la Cellera i Sarrià de Ter), format per Edgar Massegú i Pau Boïgues. Tenen cinc discos d'estudi, el darrer dels quals és Felicitat màxima!, publicat el 2015 per DiscMedi. Se'ls considera un grup d'estil excèntric, tant per les seves cançons com per la seva posada en escena. El grup va rebre el Premi Joventut a la 10a edició del Sona9 (2010) però el seu disc de debut, Cuit!, no es va publicar fins al 2011.

## Referències

* ↑ «La Iaia guanya el primer premi del Sona 9». VilaWeb, 10-11-2010.
* ↑ «Pulpopop Felicitat màxima!». Enderrock [Consulta: 27 febrer 2016].
* ↑ «Pulpopop». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 17 febrer 2016].
# Le Sang des bêtes

Le Sang des bêtes (literalment, La sang de les bèsties) és un documental curt francès, de 1949, escrit i dirigit per Georges Franju. Va ser el primer film de Franju i està narrat per Georges Hubert i Nicole Ladmiral. El film està inclòs a The Criterion Collection per a Eyes Without a Face (1960).

## Argument

El documental de Franju contrasta les pacífiques escenes dels suburbis parisencs amb escenes d'un escorxador. El film documenta la matança d'un cavall, ovelles i vedells. Una vegada el cavall és atordit per una pistola estabornidora de bala captiva, és sagnat i esquarterat. El film és narrat sense llenguatge emotiu.

## Producció

Franju va declarar que no estava interessat en el tema dels escorxadors quan es va decidir a fer el film, però la localització al voltant de l'edifici era l'Ourcq Canal permetent-li fer el documental. Franju va declarar que usant un format de film documental podia usar ambdues localitzacions com contrapunts lírics i "explicar-ho com un realisme mentre manté un surrealisme desplaçant l'objecte a un altre context. En aquest nou emplaçament, l'objecte redescobreix la seva qualitat com objecte".
Le Sang des bêtes va ser gravada en blanc i negre per estètica. Franju afirma que "Si hagués estat en color, hauria estat repulsiu... la sensació que la gent hauria tingut hauria estat física."

## Repartiment

Le sang donis bêtes no va tenir distribució comercial fora de París.

## Premis

* Grand Prix International du Court Sujet 1950

## Referències

* 1 2 Eyes Without a Face (1997; DVD, The Criterion Collection, 2004).
* ↑ Ince 2005, p. 155.
* ↑ Le Sang des bêtes (Georges Franju) 0xdb (anglès)

## Bibliografia

* Ince, Kate. Georges Franju. Manchester University Press, 2005. ISBN 0719068282.
# Copa (vas)

Una copa és un vas destinat a contenir líquid per a beure que posseïx un peu com base. Per extensió, també designa la quantitat de líquid que conté (per exemple, beure's una copa de vi). La tapadora d'una copa o d'un got és la sobrecopa o (el sobrecop).

## Història

Encara que els primers recipients per a beure cervesa (anterior al vi) de tipus gerro es remunten a el 3000 aC, fins al segon mil·lenni aC no es pot començar a parlar de copes pròpiament.
Durant el Bronze Mitjà, la cultura argàrica (en el sud-est de la península Ibèrica) va realitzar copes amb argila cuita. Són objectes característics dels aixovars funeraris de la fase avançada d'aquesta civilització.
Romans i fenicis usaven una única copa per a tota la família, que es col·locava a la meitat de la taula per a ús de tots. A causa del seu alt preu, només les famílies riques se'n podien permetre una, normalment de luxe i molt pesada.
La situació va canviar amb l'aparició de la tècnica consistent a bufar el vidre, que va fer més assequible posseir copes de vidre, encara que seguien sent cares a més de fràgils. Amb el pas del temps les tècniques van evolucionar i el preu del vidre i, per tant, de les copes, va baixar.
En el Renaixement es van produir nous dissenys realment espectaculars amb nous materials i incrustacions. Durant el segle xvii es canvia el vidre per cristall, més brillant i més mal·leable que el primer.
El 1977 se certifiquen les copes per a degustació. La forma, el gruix del cristall i fins i tot el color de la copa influïxen a l'hora de degustar el vi i en la percepció que té el tastador sobre la beguda.
El 2016 Alfonso del Río patentó la copa de vi precintada, la qual li atorga a la copa la funcionalitat de la portabilitat superior a les anteriors copes.

## Mites sobre les copes

La Copa d'Higiea representa la farmacèutica. Durant l'edat mitjana es creia que n'hi havia prou amb beure d'una copa feta amb la banya d'un unicorn per a lliurar-se del mal causat per qualsevol verí. Probablement la copa més famosa és la del Sant Graal, la mítica copa que utilitzà Jesús en l'Últim Sopar i a la qual s'atribuïxen poders sobrenaturals, com ara guarir malalties o també la vida eterna.

## Referències

* ↑ «Un emprendedor de Castelló patenta la copa de vino ´para llevar´». Levante EMV, 03-03-2016 [Consulta: 3 abril 2016].
Viccionari
# Cordès (comarca)

El Cordès (Cordés en occità) és un Parçan o comarca d'Occitània situada al Llenguadoc.
La seva vila principal és Còrdas.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Gallaquès estaria ubicat a la regió del Llenguadoc, subregió de l'Albigès.
Oficialment, els municipis del Cordès i de tot l'Albigès estan ubicats en el departament francès del Tarn.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Francesc Anton Vidal

Francesc Anton Vidal (s. XVII - segle xviii). Mercader i conseller de Barcelona va ser el 1713, junt al conseller en Cap Rafael Casanova, un dels principals dirigents de la Guerra dels catalans (1713-1714), la darrera campanya militar de la Guerra de Successió Espanyola a Catalunya.
Partidari de l'arxiduc Carles d'Àustria el novembre del 1705 fou extret conseller quart de Barcelona en representació dels mercaders de la ciutat. Era parent d'Emanuel Flix, el conseller en Cap de Barcelona de 171-1713 i el juliol del 1713 fou designat per la ciutat com a agent a Mallorca per aprovisionar Barcelona durant el setge. El novembre del 1713 fou un dels ciutadans extrets per exercir la magistratura anual de conseller quart, junt amb el també advocat Rafael Casanova i Comes —conseller en Cap—, el mercader Salvador Feliu de la Penya —conseller segon—, l'advocat Ramon Sans —conseller terç—, el cunyat del primer ministre de Carles d'Àustria Ramon de Vilana Perlas i notari Josep Llaurador i Satorre —conseller quint—, i el guanter Jeroni Ferrer —conseller sisè. Retornà a Barcelona per a exercir el seu càrrec el 22 de desembre de 1713. Després de la guerra va continuar vivint a Barcelona i el 1716 residia en una casa del genovès Juan Andrea Doria del Carreto, duc de Turcis, al carrer Ample, amb la dona, un estudiant i una criada. Fou inclòs en la llista dels 1.100 «jefes y caudillos de la rebelión» i els seus béns li foren embargats per la Hisenda Reial borbònica fins al 1725. L'agost del 1726 fou junt a Rafael Casanova i Comes, Salvador Feliu de la Penya i Josep Llaurador i Satorre testimoni d'una acta notarial aixecada per Amador Dalmau per reclamar la devolució d'un préstec de 10.000 lliures que aquest havia fet a la ciutat de Barcelona durant el setge de 1714.

## Referències

* ↑ Garcia Espuche, Albert. Una societat assetjada. Barcelona 1713-1714. Empúries, 2014, p. 762. ISBN 9788471401816.
# Tiranet reietó

El tiranet reietó (Tyrannulus elatus) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae) i única espècie del gènere Tyrannulus.

## Hàbitat i distribució

Viu als clars del bosc, bosc obertsi encara ciutats de les terres baixes, des del sud-oest de Costa Rica, Panamà, Colòmbia, Veneçuela i Guaiana, cap al sud, per l'oest dels Andes, fins al nord-oest de l'Equador i, per l'est dels Andes, a l'ample del Brasil amazònic fins l'est del Perú i nord de Bolívia.

## Referències

* ↑ «Tiranet reietó». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-1-2021 (català)
# Francisco Buzón Llanes

Francisco Buzón Llanes (n. 1888) va ser un guàrdia civil i militar espanyol.

## Biografia

Va néixer a Còrdova, l'1 de juny de 1888. Va ingressar en el cos de la Guàrdia Civil, on va realitzar la seva carrera. En 1936 ostentava el rang de comandant de la Guàrdia Civil, mantenint-se fidel a la República després de l'esclat de la Guerra civil. Va ser enviat a la franja nord, on va exercir el càrrec de cap de la 2a secció de l'Estat Major de l'Exèrcit del Nord. També va manar breument la 56a Divisió —antiga 7a Divisió asturiana. Arribaria aconseguir el rang de tinent coronel. Després de l'enfonsament del front Nord va tornar a la zona centre, on va redactar un famós informe sobre les causes i circumstàncies de la caiguda del Nord.
Després del final de la contesa va marxar a l'exili a França, traslladant-se posteriorment a Mèxic.

## Referències

* 1 2 Talón, 1988, p. 885.
* ↑ Alpert, 1989, p. 364.
* ↑ de Gaule, 1973, p. 21.
* ↑ Alpert, 1989, p. 85.
* ↑ Álvarez, 1995, p. 404.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. El ejército republicano en la guerra civil. Siglo XXI Editores, 1989.
* Álvarez, Ramón. Rebelión militar y revolucioń en Asturias. Trea, 1995.
* de Gaule, Jacques. La campaña del Norte II. Santander y Asturias. Círculo de Amigos de la Historia, 1973.
* Talón, Vicente. Memoria de la guerra de Euzkadi de 1936. III, 1988.
# Dositeu de Pelúsion

Dositeu (en grec antic: Δωσίθεος, llatí: Dōsĭthĕŭs) fou un matemàtic de l'antiga Grècia nascut a Pelúsion (Egipte) que va viure a final del segle iii aC. Va ser deixeble de Conó de Samos i company d'Arquimedes, qui li dedicà diverses obres, i va influir en els estudis de matemàtics i astrònoms posteriors, com Gemin de Rodes i Claudi Ptolemeu.
Malgrat que no s'ha conservat cap de les seves obres, que són conegudes solament per les referències d'altres autors, sembla que Dositeu va ser un astrònom i de prestigi, molt versat en el camp dels calendaris.

## Referències

* ↑ Dositheus of Colonus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1070
* ↑ «Dositheos 9». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# José Pellicer Gandia

José Pellicer-Gandia (El Grau, València, 28 d'abril de 1912 - 8 de juny de 1942). Tipògraf i anarquista valencià, de la CNT, anomenat també El Durruti valencià. Membre fundador de la Columna de Ferro, en la que va lluitar. Va ser executat pels feixistes espanyols.

## Biografia

José Pellicer-gandia va nàixer l'any 1912 dins d'una família benestant. Ben aviat va donar mostres d'un marcat sentit de la justícia, la qual cosa el va portar a renunciar a la seua posició burgesa i a afiliar-se, quan només tenia 18 anys, a la CNT i a la FAI.
A més de ser un gran lector i tenir una gran cultura, Pellicer era naturista i vegetarià. Igualment era partidari de la insurrecció proletària i de l'associacionisme obrer. Va defensar, tant d'obra, com de paraula una concepció de la lluita de classes que s'allunyava del sindicalisme, el Moviment Obrer Anarquista, la meta de la qual era el comunisme llibertari.
Després d'una primera experiència com a secretari de l'Ateneu de Divulgació Anarquista i del comitè regional de la FAI, dues vagues insurreccionals, diverses estades a presó i l'exili, va tornar a l'acció directa en el Sindicat de la construcció, del qual va ser delegat al Congrés de Saragossa.
Quan es va esdevenir el cop d'estat del 18 de juliol el grup Nosotros format per Segarra, Cortés, Rodilla, Berga I José Pellicer mateix, va esdevenir l'impulsor principal de la Columna de Ferro. També hi van participar altres persones d'un tarannà revolucionari semblant com ara Rafael Martí ("Pancho Villa"), Francisco Mares, Diego Navarro o Pedro Pellicer, germà de José.
La posterior militarització de la Columna i la conversió en la 83 Brigada Mixta, de la qual va ser comandant, l'abandó dels postulats anarquistes de la majoria dels responsables de la CNT i de la FAI —en nom del possibilisme i les circumstàncies—, va portar José pellicer a enfrontar-se amb la direcció de totes dues organitzacions. Des de la publicació Nosotros va mirar d'enfortir en pensament anarquista. Però aquest projecte va ser anorreat per la seua detenció i per l'ingrés a les presons del SIM, els serveis secrets de la Segona República Espanyola que se suposaven sota control soviètic i comunista.
Malgrat que la derrota de la II República ja era evident, es va negar a abandonar el país, raó per la qual va ser capturat pel bàndol feixista, jutjat i condemnat a mort —junt amb son germà Pedro. Va ser executat el 8 de juny de 1942.

## Bibliografia

* Miquel Amorós, José Pellicer, el anarquista íntegro. Vida y obra del fundador de la heroíca Columna de Hierro, Virus editorial, Barcelona, 2009. ISBN 978-84-92559-02-2
* Burnett Bolloten, El Gran Engaño, las izquierdas y su lucha por el poder en la zona republicana
* Abel Paz, Crónica de la Columna de Hierro

## Enllaços externs

* Biografia Arxivat 2009-11-30 a Wayback Machine. a l'Enciplopèdia Anarquista.
* Dos articles de Miquel Amorós sobre José Pellicer i la Columna de ferro
# José Penido Iglesias

José Penido Iglesias (n. 1894 o 1895) va ser un sindicalista i militar gallec, d'ideologia anarquista.

## Biografia

Nascut a Santiago de Compostel·la, en 1894 o 1895, en la seva joventut va fer estudis de medicina. Va emigrar a Amèrica, on va residir durant algun temps i es va iniciar en el sindicalisme. Al seu retorn a Espanya militaria en el partit Izquierda Republicana, passant posteriorment a integrar-se en la CNT.
El juliol del 1936, després de l'esclat de la Guerra civil, es trobava a Gijón. Es va posar al comandament d'un batalló anarquista compost principalment per gallecs, el batalló «Galícia». L'agost de 1937 va rebre el comandament de la 183a Brigada Mixta, combatent durant la campanya d'Astúries. Després de la caiguda del front Nord va tornar a la zona centre republicana, on va ostentar el comandament de la 39a Brigada Mixta i de la 5a Divisió, amb les quals intervindria en la campanya de Llevant.
Capturat pels franquistes, seria enviat a un camp de concentració. Va passar algun temps empresonat, sortint de presó 1943.
Durant els immediats anys de postguerra va ser un dels responsables de la reconstrucció del moviment anarcosindicalista al nord, formant part del Comitè Regional clandestí de la CNT d'Astúries, Lleó i Palència —constituït en 1942. Temps després seria escollit delegat exterior de la CNT de l'interior, traslladant-se a França i instal·lant-se a Tolosa de Llenguadoc. Això li evitaria ser detingut durant una important batuda policial contra la CNT, ocorreguda en 1947.

## Referències

* ↑ Alexander, 1999, p. 243.
* ↑ Álvarez, 1995, p. 149.
* ↑ Engel, 1999, p. 166.
* ↑ Engel, 1999, p. 50.
* ↑ Martínez Bande, 1977, p. 107.
* ↑ Engel, 1999, p. 200.
* ↑ Vega i Serrano, 1998, p. 47.
* ↑ Vega i Serrano, 1998, p. 57.
* ↑ Herrerín López, 2004, p. 130.

## Bibliografia

* Alexander, Robert J. The Anarchists in the Spanish Civil War. I. Janus Publishing Company Lim, 1999. ISBN 978-1-85756-412-9.
* Álvarez, Ramón. Rebelión militar y revolucioń en Asturias. Un protagonista libertario. Trea, 1995.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Herrerín López, Ángel. La CNT durante el franquismo: clandestinidad y exilio (1939-1975). Siglo XXI de España, 2004. ISBN 9788432311529.
* Martínez Bande, José Manuel. La ofensiva sobre Valencia. Madrid: Editorial San Martín, 1977.
* Vega García, Rubén. Clandestinidad, represión y lucha política: el movimiento obrero en Gijón bajo el franquismo (1937-1962). Ayuntamiento de Gijón, 1998.
# Juan Montalvo Gordillo

Juan Montalvo Gordillo (m. 1939) va ser un polític espanyol.
Membre del Partit Comunista d'Espanya (PCE), va arribar a formar part de la junta directiva del PCE a la província de Càceres —pertanyent al seu secretariat polític. Després de l'esclat de la Guerra civil va passar a formar part del comissariat polític de l'Exèrcit Popular de la República, arribant a exercir com a comissari de la 114a Brigada Mixta. Al final de la contesa va ser capturat pels franquistes. Seria afusellat a Alacant el 22 de maig de 1939, a l'edat de vint-i-vuit anys.

## Referències

* ↑ Chaves Palacios, 2005, p. 14.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 183.
* ↑ Gavarda, 2007, p. 388.

## Bibliografia

* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Chaves Palacios, Julián. Guerrilla y franquismo: memoria viva del maquis Gerardo Antón (Pinto). Editora Regional de Extremadura, 2005.
* Gabarda, Vicent. Els afusellaments al País Valencià (1938-1956). Publicaciones de la Universidad de Valencia, 2007.
# La cambra trista

La cambra trista és una pintura de Pere Torné Esquius, realitzada vers l'any 1913 i conservada a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, amb número de registre 1631. Va ingressar en aquesta col·lecció l'any 1956.
Es tracta d'una de les obres que millor sintetitzen la pintura de Torné Esquius. És una temàtica d'un interior —dels pocs amb una obertura a l'exterior a través d'una finestra—, en un ambient rural i de caràcter humil, i replicant la iconografia de Els dolços indrets de Catalunya (1910). L'escena mostra un escenari immòbil i silenciós, una cambra trista que inspira una presència humana sense presència. Les flors al llit i al terra, juntament amb els dos canelobres, indiquen que en aquest espai s'hi ha vetllat un mort. Aquesta idea és reforçada per la imatge de la pietat sobre el capçal del llit, que sembla suggerir la mort d'un fill, així com la mena d'altar que s'aprecia sobre la calaixera, amb l'espelma i les flors. A través de la finestra s'aprecia una petita església, el campanar de la qual mostra una campana aixecada (tocant a mort) i, davant seu, un xiprer —arbre vinculat amb la mort.
L'obra va ingressar al fons de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer l'any 1956. Aquell any va formar part de la col·lecció anomenada Llegat 1956, que va ser exposada primerament al Castell de la Geltrú —antiga seu de la Biblioteca Museu Víctor Balaguer. L'any 1996 la col·lecció es va traslladar a l'edifici principal del museu.
El títol original amb què va constar aleshores era Interior, però l'any 2017 —arrel de la recerca duta a terme per Eduard Vallés i Elena Llorens en el context de l'exposició antològica de l'artista celebrada al MNAC— es va canviar per La cambra trista. També en aquest context es va precisar la seva datació.

## Referències

* ↑ Vallés, Eduard; Llorens, Elena. Pere Torné Esquius. Poètica quotidiana. Barcelona: Museu Nacional d'Art de Catalunya, 2017, p. 21-22, 82-86.
* ↑ Vallés, Eduard; Llorens, Elena. «El que cal saber d'Els dolços indrets de Catalunya, de Pere Torné Esquius». [Consulta: 21 desembre 2020].
* ↑ Socias Palau, Jaume. Pintura catalana en el Castell de la Geltrú. Barcelona: Selecta, 1976.

## Bibliografia

* Socias Palau, Jaume. Pintura catalana en el Castell de la Geltrú. Barcelona: Selecta, 1976. ISBN 84-298-0429-3.
* Trullén, Josep Maria (dir.). Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Guia de les col·leccions del museu. Vilanova i la Geltrú: Organisme Autònom de Patrimoni Víctor Balaguer, 2001. ISBN 84-931438-3-9.
* Vallés, Eduard. Pere Torné Esquius. Poètica quotidiana. Barcelona: Museu Nacional d'Art de Catalunya, 2017. ISBN 978-84-8043-316-7.

## Enllaços externs

* Exposició Torné Esquius. Poètica quotidiana (Museu Nacional d'Art de Catalunya, 2017)
* El pintor dels interiors abans d'Ikea, a El País
* La sutileza de un interior, a El Mundo
# Aitor

Aitor és un prenom que prové del basc aita que significa "pare". L'arrel germànica coincideix amb athal, que significa "noble". No té sant propi però s'acostuma a celebrar per sant Antoni, el 22 de maig.

## Etimologia

El nom Aitor té el seu origen en un mite creat per l'escriptor suletí Augustin Chaho (1811 - 1858), que apareix per primera vegada en la seva obra literària "La llegenda d'Aitor", escrita a 1845. En el dialecte que va emprar Chaho, la paraula "aitona" era substituïda per "aitor", perquè s'utilitzava la lletra "r" en lloc de la "n". D'aquesta manera transformava l'expressió de "fills de bons pares" a "fills d'Aitor", creant un nou nom i personatge. Chaho publicar per primera vegada l'obra en el diari Ariel de Baiona que ell mateix dirigia. Després de la traducció al castellà, la llegenda d'Aitor va adquirir gran popularitat. En 1878 Francisco Navarro Villoslada la inclou en la seva obra Amaya o els bascos del segle VIII.
Segons la llegenda creada per Chaho, Aitor va ser el patriarca basc i va tenir set fills, que van crear les set províncies d'Euskal Herria i van engendrar descendents en elles.

## Referències

* ↑ Significado de Aitor (conHijos.es) (castellà)
* ↑ Definición de Aitor (misapellidos.com) (castellà)
Viccionari