OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Yazeed Al-Rajhi

Yazeed Mohamed Al-Rajhi (en àrab, يزيد محمد الراجحي;) (Riad, Aràbia Saudita; 30 de setembre de 1981) és un empresari i pilot de ral·li saudita, participant habitual del Ral·li Dakar, prova que ha guanyat a l'edició de 2025.

## Ral·lis

L'any 2007, Yazeed establí el seu propi equip de curses, el Yazeed Racing, amb el qual començà a competir en proves regionals al Campionat de Ral·lis de l'Orient Mitjà. Posteriorment, al 2008 debuta a una prova del Campionat Mundial de Ral·lis al disputar el Ral·li de l'Argentina amb un Subaru Impreza STi, disputant també aquell any el Ral·li de Jordània.
Després d'un any on solament disputa proves de Campionat de l'Orient Mitjà, retorna al WRC al 2010 per disputar el Ral·li de Jordània i, a partir de la temporada 2011 començarà a disputar habitualment proves del Mundial. La temporada 2012 queda tercer de la categoria WRC 2, per darrere de Craig Breen i Per-Gunnar Andersson, amb un Ford Fiesta RRC. La temporada 2013, on finalitza cinquè del Campionat WRC 2, s'imposa al Ral·li de Suècia dins de la seva categoria, única victòria del saudí dins del WRC. L'any 2014 guanya el Ral·li de Xipre dins del Campionat d'Europa de Ral·lis amb el Ford Fiesta RRC.
La temporada 2018 serà la última en que Al-Rajhi dins dels ral·lis

## Dakar

Al-Rajhi comença a disputar el Ral·li Dakar a partir de l'edició de 2015 amb Toyota, aconseguint una victòria d'etapa, tot i no acabar la prova. A partir de 2017 passa a disputar la prova amb un Mini, vehicle que utilitzarà fins al 2019, quan acaba el setena posició final.
A partir de l'any 2020 passa a disputar de nou el Dakar amb un Toyota, acabant aquell any en quarta posició, finalitzant setzè al 2021 guanyant dues etapes. La temporada 2022, acaba tercer en el podi del Dakar, el seu millor resultat final fins aleshores.
Finalment aconseguiria guanyar la prova dakariana l'any 2025 amb un Toyota, esdevenint el primer saudita en aconseguir aquesta fita.

## Referències

* ↑ Shacki. «Yazeed Al-Rajhi - rally profile eWRC-results.com» (en anglès). [Consulta: 15 gener 2023].
* ↑ Sport. «Dakar 2022 - Clasificaciones de coches, motos, quads y camiones hoy» (en castellà), 14-01-2022. [Consulta: 15 gener 2023].
* ↑ «Al-Rajhi, campeón del Dakar 2025 en coche, el primer saudí en lograrlo» (en castellà), 17-01-2025. [Consulta: 17 gener 2025].
# Casa Galan

Casa Galan és una obra amb elements gòtics i renaixentistes d'Arnes (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situar ben a prop del nucli del castell, pertany a la part més vella del poble. Casa Palau amb planta baixa i dos pisos, de carreus i maçoneria, té una portalada amb arc de mig punt adovellat i finestres amb motllures i llindes conopials. La coberta de teula és posterior i es troba a faltar el coronament de la cornisa o una teulada volada. L'interior està molt malmès degut a un "emblanquinat" amb blau, així com l'exterior que té les finestres emmarcades de blanc.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Galan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 agost 2018].
# Casa al carrer Bonaire, 24 (Arnes)

La Casa del carrer Bonaire, 24 també coneguda com a Casa Llosa, és una obra d'Arnes (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Exemplar força interessant de caràcter popular amb planta baixa i dos pisos. Està realitzada amb maçoneria de manera que ressalta als balcons i al ràfec de la coberta.
Els primers són de taulons de fusta sobre mènsules, d'aquest mateix material, prolongació de les biguetes, així com ho són la barana i els seus barrots. Aquest tret és molt característic dels pobles muntanyencs de les rodalies.
La coberta té poca pendent, i és de teula àrab posada i encaixada sobre troncs de fusta rodons, en forma de bigues.
L'estat de conservació de l'edifici és molt bo, ja que s'ha rehabilitat recentment, conservant els elements que el caracteritzaven. L'única diferència és que abans estaven revocades les façanes, i ara els murs de maçoneria estan a la vista.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa al carrer Bonaire». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 agost 2018].
# Orte

Orte és una ciutat d'Itàlia a la regió del Laci, província de Viterbo. Té uns 8500 habitants (120 h/km²) i es troba a 134 metres sobre el nivell del mar.

## Història

Horta o Hortanum va ser una antiga ciutat d'Etrúria, a la dreta del Tíber prop de la confluència amb el Nar (avui Nera). Nomes la mencionen Plini el Vell i Pere Diaca, que ho fa juntament amb altres ciutats (Sutrium, Polimàrcium, Ameria) i pobles dels dos costats del Tíber. Probablement el seu nom derivava de la deessa etrusca Horta. Prop de la ciutat (a uns 6 km) hi havia el llac Vadimonis escena de les decisives batalles que els etruscs van perdre davant dels romans els anys 310 aC i 283 aC. La Via Amerina travessava el Tíber just per sota d'Horta, on encara hi han les restes d'un pont romà.
Va ser un municipi romà al segle i aC En temps dels llombards era un comtat. L'Imperi Romà d'Orient hi va construir fortificacions. Al segle iv era la seu d'un bisbe que al segle ix va fer construir una catedral que després es va anomenar de Santa Maria Assunta. Al mateix segle els àrabs la van atacar i ocupar però en van ser expulsats l'any 914. La comuna va estendre el seu control sobre el territori, en contraposició al domini eclesiàstic de Narni i de l'abadia de Farfa. A partir del segle xii va començar el desenvolupament i la prosperitat i en els segles següents va ampliar la seva població. Al segle xv l'augment del poder del Papa i les epidèmies van reduir la seva població, especialment des del 1524 quan es va enfonsar el pont sobre el riu Tíber i la construcció d'un nou pont a Ponte Felice. Durant els segles XVI a XVIII la crisi econòmica va incrementar el latifundi ramader i van ascendir algunes famílies que van construir palaus al centre històric. En aquests temps era la seu d'un govern pontifici a Toscana. El seu desenvolupament modern es va iniciar el 1864 amb la construcció de la via de tren.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Horta». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 21 agost 2022].
* ↑ Partner, Peter. Lands of St. Peter : the Papal State in the Middle Ages and the early Renaissance. Berkeley: University of California Press, 1972, p. 81-83. ISBN 9780520021815.
# Polimàrcium

Polimàrcium (llatí: Polimartium) va ser una ciutat d'Etrúria a la dreta del Tíber, a uns 18 km a l'est de Viterbo. El nom de la ciutat no es troba en cap autor anterior a Pau el Diaca (segle viii).
Es desconeix si va ser una ciutat etrusca, però a uns 3 km al nord de la moderna Bomarzo es van trobar restes d'un establiment etrusc que se suposa que podria ser Polimàrcium. Encara queden algunes ruïnes i vestigis d'edificis antics, i s'han descobert nombrosos sepulcres, que contenien objectes d'interès. Un d'ells està adornat amb pintures d'estil etrusc, però pel que sembla no són d'una època gaire antiga.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Polimartium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 22 agost 2022].
# Find the River

«Find the River» és el vint-i-cinquè senzill de la banda estatunidenca R.E.M., el sisè i darrer extret de l'àlbum Automatic for the People, el 29 de novembre de 1993 per Warner Bros. Records.
La cançó va ser composta per Mike Mills, que en aquest tema toca el baix, teclats, guitarra acústica i l'acordió, mentre que el guitarrista Peter Buck no va interpretar-la en l'enregistrament.
Per a la promoció del senzill van realitzar un videoclip dirigit per Jodi Wille i filmat a Malibu l'any 1992.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Bill Berry, Michael Stipe, Peter Buck i Mike Mills, excepte les indicades.
* «Everybody Hurts» es va enregistrar als MTV Video Music Awards, Universal City, el 2 de setembre de 1993.

## Referències

* ↑ Wawzenek, Bryan. «R.E.M. ‘Find the River’ and Discover a Sweet Release» (en anglès), 04-10-2022. [Consulta: 4 novembre 2024].
# Maçorix

Els maçorix (també anomenats maçorís o maçoriges) eren un grup aborigen americà, molt semblant als ciguayos.
A diferència dels ciguayos, els maçorix es van establir a l'interior de l'illa de la Hispaniola, en diversos afluents del riu Yuna, També es van assentar a la costa del sud-est de l'illa. Segons Bartolomé de las Casas, el seu idioma o dialecte era inintel·ligible per als taïnos, però pot ser que fos similar al ciguayo.
| « | "Hi havia tres idiomes diferents en aquesta illa, inintel·ligibles entre ells; un era el poble que anomenàvem Maçorix inferior i l'altre eren els veïns del Maçorix superior" | » |
| — Bartolomé de las Casas |||
Els maçorix possiblement eren un poble d'origen pre-taïno, igual que els ciguayos. Però per la gran quantitat de taïnos a l'illa, ells tenien com a segon idioma al taïno que es parlava de manera general a la Hispaniola. Aquests es dedicava principalment a la pesca, caça i recol·lecció de fruites i encara que aparentment no està relacionats, els primers colons els confonien amb els caribs.
Estudis recents demostren que els maçorix va conviure amb els taïnos a la Hispaniola. Els noms de San Francisco de Macorís i San Pedro de Macorís a la República Dominicana són referències indirectes a les divisions polítiques del cacicatge.

## Referències

* ↑ (Wilson, 1990)
* ↑ de las Casas, Bartolomé. D. José Sancho Rayon. Historia de las Indias escrita, Volume 5. Madrid: Ginesta, 1876, p. 486.
* ↑ None given «Macorís». , 14-11-2008.
# Metriopelia

Metriopelia és un gènere d'ocells de la família dels colúmbids (Columbidae). Agrupa espècies natives de la serralada dels Andes, en Amèrica del Sud.

## Descripció

Fan entre 16 cm fins a 21 cm d'amplada alar. Les ales són de color cendra i més grosses que les de les tórtores de color marró. Les escapulars alars i la cua són de color negre. En tres espècies es presenta la pell al voltant dels ulls nua i de color carbassa. Les quatre espècies tenen la pell orbital carbassa.

## Taxonomia

Metropelia, que es considera una branca del gènere Columbina. De les quatre espècies, Metriopelia ceciliae i M. morenoi són al·lopàtriques i representatives geogràficament. M. aymara i M. elanoptera són simpàtriques malgrat la diferència de mida, estan més relacionats entre si que amb les altres dues espècies.
El gènere va ser introduït pel naturalista francès Charles Lucien Bonaparte el 1855 amb la tórtora terrestre alanegra (Metriopelia melanoptera) com a espècie tipus. El nom del gènere combina el grec antic «metrios» que significa “modest” amb «peleia» que significa “colom”.
Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per 4 espècies:
* tórtora terrestre aimara (Metriopelia aymara).
* tórtora terrestre de Cécile (Metriopelia ceciliae).
* tórtora terrestre alanegra (Metriopelia melanoptera).
* tórtora terrestre de Moreno (Metriopelia morenoi).

## Referències

* ↑ «2024 Citation & Downloadable Checklists». Clements Checklist. [Consulta: 15 gener 2025].
* 1 2 Narosky, Tito; Yzurieta, Darío. Aves de Argentina y Uruguay, Guía de identificación. Edición total. Buenos Aires: Vázquez Mazzini, 2010, p. 432. ISBN 978-987-9132-27-2.
* ↑ Bonaparte, Charles Lucien. Coup d'oeil sur les pigeons (en francès). v.4. Paris: Comptes Rendus Hebdomadaires des Séances de l'Académie des Sciences, 1855, p. 15-24.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 252. ISBN 978-1-4081-2501-4 [Consulta: 15 gener 2025].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Pigeons – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 15 gener 2025].
# Francesc Freixa i Veciana

Francesc Freixa i Veciana (Reus, 17 d'abril de 1757 - Reus, 19 d'abril de 1835) va ser un comerciant català.
Era fill de Jaume Freixa i Giol, ciutadà honrat de Barcelona, de Reus, que va morir quan Francesc tenia vuit anys i de Tecla Veciana i Dosset, de Valls. Era besnet de Jaume Freixa i Cabestany, també ciutadà honrat. La seva fortuna va ser administrada per tutors legals que van tenir cura del seu patrimoni des de l'any 1766 fins al 1777. El 1767 la seva mare es va casar de nou amb Francesc Sunyer i Marçal, ciutadà honrat, amb qui va tenir un fill, Francesc Narcís Sunyer i Veciana, i, el 1779 una tercera vegada amb Pau de Miró i Sabater. Els tutors van ser els germans de la mare, perquè el pare només tenia germanes.
Francesc Freixa es va dedicar al comerç d'aiguardent i va heretar del seu pare un ampli patrimoni immobiliari. Va creure convenient transformar diversos solars i cases en censals, que li produïen una renda anual constant, i també vendre part del patrimoni, principalment els que no eren a Reus, com per exemple una oficina d'aiguardent a Vilaplana, o diverses cases a Maspujols. Francesc Freixa, igual que el seu avi i el seu besavi, es va casar dues vegades. La primera l'any 1771 amb Teresa Sunyer i Gener, filla del comerciant Francesc Sunyer i Marsal, familiar del Sant Ofici i ciutadà honrat, morta el 1776, i Francesc, per tal d'assegurar-se la descendència, va casar-se tot seguit amb Juliana de Bofarull i Miquel, filla de Josep de Bofarull i Gavaldà, cavaller i noble, propietari del Palau Bofarull.
Amb tot i els seus dos matrimonis, Francesc Freixa va morir el 1835 sense descendència. Va ser el darrer dels Freixa ciutadans honrats. El seu patrimoni va anar a parar a mans del seu nebot Pròsper de Bofarull i Mascaró en la seva major part, al seu germanastre Narcís Sunyer i a altres parents més llunyans.

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 25 novembre 2021].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 26 novembre 2021].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 25 novembre 2021].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 15 gener 2025].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 26 novembre 2021].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 26 novembre 2021].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 26 novembre 2021].
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. La burgesia mercantil de Reus ennoblida durant el segle xviii. Tarragona: Diputació de Tarragona, 1994, p. 30, 76 i 154. ISBN 8487123678.
# The One I Love

«The One I Love» és el desè senzill de la banda estatunidenca R.E.M., el primer del cinquè àlbum d'estudi de la banda, Document. Es va publicar el 24 d'agost de 1987 dins el segell I.R.S. Records. Posteriorment va ser inclosa en la compilació R.E.M. Live (2007).
La cançó va esdevenir el primer èxit de la banda, arribant a ocupar el novè lloc de la llista estatunidenca de senzills. Va esdevenir popular a les ràdios perquè s'interpretava com una cançó d'amor i molta gent la dedicava a les seves parelles, però realment tenia un significat força violent perquè tractava sobre utilitzar la gent un i altre cop, segons va explicar Michael Stipe en una entrevista.
El videoclip va ser dirigit per l'artista Robert Longo i va comptar amb la direcció de fotografia d'Alton Brown.
L'empresa Activision va incloure la cançó en la banda sonora dels seus videojocs musicals Guitar Hero World Tour (2008), Guitar Hero On Tour: Decades (2008) i Guitar Hero Live (2015); i Harmonix ho va fer al Rock Band 4 (2015).

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Bill Berry, Peter Buck, Mike Mills, i Michael Stipe.

## Referències

* ↑ «R.E.M. > The One I Love» (en anglès). AllMusic. [Consulta: 18 febrer 2024].
# Radio Song

«Radio Song» és el vintè senzill de la banda estatunidenca R.E.M., el quart extret de l'àlbum Out of Time, el 4 de novembre de 1991 per Warner Bros. Records.
Michael Stipe va preguntar al rapper KRS-One, líder de la banda Boogie Down Productions, per contribuir en la cançó, i aquest finalment va participar en les veus addicionals i en el rap final, i també va aparèixer en el videoclip.
Una versió en directe de la cançó es va publicar a principis de 2019 via Noisetrade. Aquesta versió es va enregistrar al The Borderline de Londres l'any 1991 però sota el nom de Bingo Hand Job, pseudònim de R.E.M. i alguns convidats amb noms falsos. Un enregistrament del concert es va publicar amb el títol Live at the Borderline 1991 a l'abril de 2019.
La cançó va ser inclosa en la pel·lícula Solters de Cameron Crowe (1992) però no en l'àlbum de la banda sonora oficial.

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Bill Berry, Michael Stipe, Peter Buck i Mike Mills, excepte les indicades.

## Crèdits
### R.E.M.

* Bill Berry – bateria, percussió
* Peter Buck – guitarra
* Mike Mills – òrgan, baix
* Michael Stipe – cantant

### Músics addicionals

| David Arenz – violí Ellie Arenz – violí David Braitberg – violí Dave Kempers – violí Reid Harris – viola Paul Murphy – viola Andrew Cox – violoncel Elizabeth Murphy – violoncel | Mark Bingham – arranjaments corda Peter Holsapple – baix Ralph Jones – baix doble Kidd Jordan – saxòfon KRS-One – rap Scott Litt – bucles Jay Weigel – enllaç orquestra |

## Referències

* ↑ «Live at the Borderline 1991» (en anglès). MusicManiaRecords.be. [Consulta: 11 juliol 2024].
* ↑ «Singles Soundtrack» (en anglès). TheUncool.com. [Consulta: 11 juliol 2024].
# Women Cycling Pro Costa De Almería

La Women Cycling Pro Costa De Almería és una competició ciclista espanyola femenina que es disputa pels voltants de la costa de la província d'Almería. La primera edició es disputà el 2022 com a cursa amateur i l'any següent va pujar a categoria 1.1 de l'UCI. L'any 2025 la cursa no es disputà per deficiències en els dos anys anteriors, aquesta decisió va ser presa per la UCI.

## Palmarès

| Any | Vencedora | Segona | Tercera |
| 2022 | Aranza Valentina Villalón Sanchez | Antri Christoforou | Nadine Gill |
| 2023 | Arianna Fidanza | Emma Norsgaard | Audrey Cordon-Ragot |
| 2024 | Olivia Baril | Ane Santesteban González | Karolina Perekitko |

## Referències

* ↑ «Trofeo Costa Almería: La chilena Villalón abre el palmarés» (en castellà). ciclo21, 05-02-2022. [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «Así será la Women Cycling Pro Costa De Almería 2023» (en castellà). ciclismoayerhoy. [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «Women Cycling Pro Costa de Almeria cancelled as UCI pulls the plug» (en anglès). procyclinguk, 14-01-2025. [Consulta: 15 gener 2025].

## Enllaços externs

* Web oficial
# Campanar

Un campanar o cloquer acostuma a ser una torre, normalment associada a una església, que conté una o diverses campanes. Pot sortir d'un dels murs de l'església o bé estar exempt. Alguns campanars, però, sobretot els d'edificis petits, no tenen forma de torre, com ara els anomenats "campanars d'espadanya" o espadanyes.
Actualment, hi ha molts campanars que en comptes de campana tenen un carilló, instrument musical format per diverses campanes.
La finalitat dels campanars és anunciar les hores i els esdeveniments religiosos com ara pregàries, batejos, casaments i funerals, i també s'utilitzen per alertar sobre perills.
Quan el campanar no està relacionat amb un edifici religiós sinó civil, com ara un ajuntament, rep també altres noms com torre de les hores (o simplement torre), o torre civica en italià. Als antics comtats de Flandes i d'Hainaut es diuen belfort en neerlandès o beffroi en francès i podien ser torres independents o bé integrades en un conjunt amb un mercat cobert o un ajuntament. En aquest cas són, doncs, elements d'arquitectura cívica.
Per extensió, de vegades s'anomenen també campanars les torres del rellotge, tot i no tenir campanes.

## Vegeu també

* Belfort
* El Micalet
* Església de Sant Joan Baptista

## Referències

* ↑ «Campanar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.85. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 23 novembre 2014].
* ↑ Guillamet i Lloveras, Jaume. Història del periodisme. Universitat de València, 2003, p.22. ISBN 8437056772.
# Enric de Spira

Enric de Speyer o Spira (també esmentat com a Enric de Francònia) fou comte al Wormsgau (alemany: Heinrich von Speyer; vers  965/970 – 989/1000). Era fill d'Otó de Worms (que fou el duc Otó I de Caríntia) i, per tant, net de Conrad el Roig (del qual Otó fou l'únic fill). Es va casar amb Adelaida d'Alsàcia, germana del comte d'Alsàcia Eberard IV de Nordgau (alternativament es proposa que Adelaida fou filla de Ricard de Metz. Va morir amb menys de trenta anys (abans que el seu pare) i fou enterrat a la catedral de Worms on també està enterrada la seva filla Judit. Mai va gaudir del títol ducal però fou comte mentre el seu pare era duc a Caríntia.
Enric fou el pare de:
* Conrad II, emperador.
* Judit

## Referències

* Fundació per la Genealogia Medieval
# Enverinament per xenó

Enverinament per xenó o pou de iode és una desactivació temporal d'un reactor nuclear deguda a l'acumulació de verins nuclears de curta vida mitjana dins el nucli del reactor nuclear. El principal isòtop responsable d'això és el xenó-135, principalment produït per la desintegració beta del iode-135. El iode-135 és un feble absorbidor de neutrons, mentre que el xenó-135 és el més poderós absorbidor de neutrons conegut.
El terme enverinament per xenó no es refereix a un verí biològic.
L'acumulació de productes de fissió nuclear de vida mitjana baixa, que absorbeixen neutrons i actuen com verins nuclears del reactor, s'anomena intoxicació o enverinament per xenó. L'acumulació de verins de llarga durada o fins i tot estables, que també absorbeixen neutrons, forma l'anomenada escòria del reactor (en anglès: reactor slagging).
El xenó-135 és de fet un verí pel manteniment de la reacció en cadena en un reactor nuclear.
Pel fet de la seva important secció eficaç, el $^{135}$Xe absorbeix els neutrons per captura d'on prové el terme «enverinament per xenó». Amb aquest enverinament hi ha una pèrdua de reactivitat i el xenó pot crear una veritable inestabilitat global del funcionament i si continua la disminució pot parar la reacció nuclear.
Aquesta disminució de potència és el que va succeir a la central nuclear de Txernòbil. Els operaris, per tal de mantenir la potència del reactor, van desplaçar les barres de control per sobre del límit autoritzat per la qual cosa el reactor va entrar dins una zona de funcionament inestable i provocà l'auto-fugida (en anglès: self-runaway) i l'explosió del reactor.
L'efecte del pou de iode o enverinament per xenó s'ha de tenir en compte per al disseny dels reactors. Els valors alts de densitat de potència, que dona lloc a altes taxes de producció de productes de fissió i, per tant, a majors concentracions de iode, requereixen una major quantitat de combustible nuclear utilitzat i un enriquiment d'ell per a compensar. Sense aquesta reserva de reactivitat, una parada del reactor impedeix el seu reinicii durant desenes hores fins que el $^{135}$I i el $^{135}$Xe es desintegren en pou grau, sobretot poc abans de la substitució del combustible gastat (amb un alt grau de cremat i verins nuclears acumulats) per combustible nou.

## Bibliografia

* C.R. Nave. «Xenon Poisoning». HyperPhysics. Georgia State University. [Consulta: 12 març 2013].
* Петунин В. П. Теплоэнергетика ядерных установок. — М.: Атомиздат, 1960.
* Левин В. Е. Ядерная физика и ядерные реакторы. 4-е изд. — М.: Атомиздат, 1979.