OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sobreselvà

El sobreselvà (sursilvan en romanx, sursilvaun en sobreselvà) és una varietat del romanx pròpia de la vall del Rin Anterior (Surselva), a la part occidental del cantó suís dels Grisons. Anomenat en romax sursilvan, en referència a la part alta del bosc, en referència al Groosse Wald. És una de les varietats romanxes amb més tradició literària i una de les bases de la llengua estàndard, juntament amb el baix engiadinès i el surmiran. En la majoria de viles del domini lingüístic del sobreselvà és la llengua d'ús majoritari amb 17.897 parlants al districte en el cens de 2000.
El primer text en sobreselvà fou el catecisme Ilg Vêr Sulaz da pievel giuvan (el veritable consol dels joves) de 1611 reformador Stefan Gabriel. Fins al 1900 hi havia dues ortografies sobreselvanes, la catòlica i la reformada. El primer text sursilvan en la forma catòlica és el Curt Mussament del caputxí Gion Antoni Calvenzano, també en 1611, i que contenia les doctrines bàsiques del catolicisme.
Presenta notables trets morfo-sintàctics que el diferencien de les altres llengües romàniques, però l'ordre de les paraules del sobreselvà és radicalment diferent de la resta dels dialectes retoromànics amb un patró fortament influenciat pel contacte amb l'alemany durant més de mil anys.

## Referències

* ↑ Bezzola, Reto R. Litteratura dals rumauntschs e ladins (en romanx). Litteratura dals rumauntschs e ladins, 1979, p. 333.
* ↑ Gross, Manfred. Romanisch - Facts & Figures (en alemany). Chur: Lia Rumantscha, 2004, p. 31. ISBN 978-3-03900-034-0.
* ↑ Billigmeier, Robert Henry. A Crisis in Swiss pluralism: The Romansh and their relations with the German- and Italian-Swiss in the perspective of a millenium (en anglès). Walter de Gruyter, 2016, p. 67. ISBN 311080669X.
* ↑ John, Haiman; Paola, Beninca. The Rhaeto-Romance Languages (en anglès). Routledge, 1992, p. 8. ISBN 978-0-415-04194-2.

## Enllaços externs

* Llengua romanx
# Marc Claudi Marcel (cònsol 166 aC)

Marc Claudi Marcel (en llatí Marcus Claudius M. F. M. N. Marcellus) era fill del cònsol romà de l'any 196 aC Marc Claudi Marcel IV. Formava part de la gens Clàudia i era de la família dels Claudi Marcel. Va succeir al seu pare en el càrrec de Pontífex quan aquell va morir el 177 aC. Va ser cònsol en tres ocasions.

## Primer i segon consolats

L'any 169 aC va ser nomenat pretor i se li va donar Hispània com a província (169-168 aC) i hauria desenvolupat un bon govern des del punt de vista de Roma.
El 166 aC va ser elegit cònsol juntament amb Gai Sulpici Gal. Va vèncer als gals dels Alps, victòria per la que va obtenir els honors del triomf.
L'any 155 aC va tornar a ser cònsol, ara amb Publi Corneli Escipió Nasica Corculum i va vèncer als ligurs, i segons els Fasti va celebrar un altre triomf. No es conserva cap documentació sobre aquestes batalles i victòries.

## Tercer consolat

L'any 152 aC va ser elegit cònsol per tercera vegada, junt amb Luci Valeri Flac, i enviat a Hispània per substituir a Quint Fulvi Nobilior, que havia donat mostres d'incapacitat per fer front a la rebel·lió dels celtibers.
Marcel va prendre diverses mesures militars prudents i adequades i va saber guanyar-se als celtibers amb actes de clemència i de visió política. Ocilis se li va rendir i els arevacs van concertar una treva. Va reunir els seus caps, que van donar ostatges i van enviar ambaixadors a Roma per a aconseguir la pau. Al sud els vetons i lusitans s'havien sotmès i Marc Atili Serrà havia controlat la seva obediència, però quan Atili va abandonar la zona es van rebel·lar de nou. Marcel va acudir i va aconseguir que tornessin a l'obediència ocupant la ciutat de Nertobriga. L'hivern del 152 al 151 aC el va passar a Còrdova (llatí Corduba, on després fundaria una colònia). L'ambaixada dels arevacs a Roma no va poder concertar la pau, ja que el senat va acusar Marcel d'indolència i no va ratificar l'acord, i va nomenar Luci Licini Lucul·le, el nou cònsol, per continuar la guerra. Quan Marcel va conèixer la resolució del senat va sortir dels quarters d'hivern i va fingir un atac als celtibers, els quals es van sotmetre incondicionalment (sembla que hi va haver un pacte preestablert) que el cònsol va acceptar, va signar la pau a Numància i es van restablir els antics tractats, i així va entregar la província al seu successor en estat de completa pau. La seva administració es va destacar per la fundació de la colònia de Corduba.
L'any 148 aC va ser enviat com a ambaixador a Masinissa I de Numídia, però el seu vaixell va naufragar i va morir.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II. Londres: Taylor and Walton, 1846, p. 932.
# Eíon

Eíon (en grec antic: Ἠϊών ἡ ἐπὶ Στρυμόνι, Eíon de l'Estrímon) fou una ciutat de l'antiga Grècia situada a la desembocadura de l'Estrímon, a la frontera entre Macedònia i Tràcia. Funcionava com a port de la ciutat d'Amfípolis, la principal colònia atenesa a la regió, i sembla que fou fundada com a colònia d'Erètria.
Els atenesos van voler capturar Eíon l'any 497 aC durant la Revolta Jònica, revolta que va fallir perquè els perses van restablir el seu control sobre Tràcia, inclosa Eíon, i van construir-hi una fortalesa amb l'objecte d'establir-hi un punt de defensa permanent. L'any 492 aC, Eíon era una de les principals ciutats aquemènides de Tràcia, on s'emmagatzemaven subministraments i armes per al rei de Pèrsia Xerxes. Heròdot i Diodor de Sicília parlen de les guarnicions perses a Tràcia, i tots dos citen Eíon, i diuen que el govern de la ciutat era persa. Xerxes, al retornar al seu país, es va embarcar a Eíon cap a l'Àsia.
Boges en va ser nomenat governador, però els atenencs dirigits per Cimó II van posar setge a la ciutat. Boges va rebutjar l'oferta de retirar-se honorablement que li havia fet Cimó, va destruir el tresor de la ciutat, va matar la seva família i es va suïcidar quan ja no quedava menjar. Cimó va desviar el curs del riu Estrímon cap a les muralles d'Eíon, i l'aigua va estovar les parets fetes de maons i de fang, que van caure tot seguit. Els seus habitants van ser venuts com a esclaus. Bràsides la va atacar per terra i mar, però Tucídides d'Alopece, que havia arribat des Tasos el va rebutjar. Després la va ocupar Cleó que quan va ser derrotat a Amfípolis es va replegar a Eíon.
L'any 437 aC, es va fundar la colònia d'Amfípolis, dirigida per Hagnó, que van utilitzar Eíon com a base d'operacions durant la fundació. Eíon va convertir-se en el port d'Amfípolis i va seguir la seva sort.
A l'edat mitjana es va dir Komitisse (grec: Κομιτίσση), i els venecians la van anomenar Contessa. Resten les ruïnes de la ciutat romana d'Orient.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català.

## Referències

* ↑ Walker, Keith G. Archaic Eretria: A political and social history from the earliest times to 490 BC. Routledge, 2004, p. 150.
* ↑ Smith, William (ed.). «Eïon 1». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 2 agost 2023].
# Amaia Valentín i Solvas

Amaia Valentín i Solvas (Sant Vicenç de Castellet, 1989) és una esportista catalana. Les seves especialitats esportives són l'eslàlom i la gimnàstica rítmica.
Vinculada des de fa anys a la pràctica esportiva, ha obtingut resultats destacats als Special Olympics. Va començar la seva trajectòria esportiva de competicions al 2005, amb 15 anys, representant a Espanya als Specials Olympics d'hivern al Japó, guanyant la medalla d'or a la categoria d'eslàlom. L'any 2014 se li concedí el guardó de millor esportista de Sant Vicenç de Castellet, amb menció especial, per la seva constància. Amaia Va classificar-se segona en el campionat d'Andorra d'esquí alpí, celebrat a Soldeu el 2017 El 2017 participa a les Olimpíades d'hivern a Àustria quedant en quarta posició. L'any 2018 li fou atorgada la Medalla 2018 de la vila de Sant Vicenç de Castellet. El 2019 participa als Jocs Mundials Special Olympics d'Abu Dhabi i guanya una medalla d'or en la modalitat de corda de gimnàstica artística, una medalla de plata en modalitat de pilota i una de bronze en modalitat de cinta.

## Referències

* 1 2 Domínguez, Sergio «Sant Vicenç atorga la Medalla 2018 de la vila a l'esportista Amaia Valentín». Regio7, 08-07-2018 [Consulta: 28 setembre 2019].
* ↑ «Amaia Valentín, al català de gimnàstica special olympics». Regió7, 15-12-2011 [Consulta: 28 setembre 2019].
* ↑ «AMAIA VALENTÍN SOLVAS Campiona i medalla d'or als Special Olimpics». [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «Sant Vicenç lliura els guardons als seus millors esportistes». Nació Digital, 16-09-2014 [Consulta: 28 setembre 2019].
* ↑ «Amaia Valentín va ser segona en esquí a Andorra». [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «Amaia Valentín és quarta en el gegant a Àustria». [Consulta: 30 setembre 2019].
* ↑ «ELS ESPORTISTES CATALANS TORNEN DELS JJMM SPECIAL OLYMPICS D'ABU DHABI AMB 38 MEDALLES». [Consulta: 28 setembre 2019].
# Curvatura de les varietats de Riemann

En matemàtiques, específicament en geometria diferencial, la geometria infinitesimal de la curvatura de les varietats de Riemann amb dimensió superior a 2 és massa complicada per ser descrita per un sol nombre en un punt donat. Riemann va introduir una manera abstracta i rigorosa de definir la curvatura per a aquestes varietats, ara coneguda com el tensor de curvatura de Riemann. Nocions similars han trobat aplicacions a tot arreu en geometria diferencial.
Per a una discussió més elemental, vegeu l'article sobre curvatura que parla de la curvatura de corbes i superfícies en 2 i 3 dimensions, així com la geometria diferencial de superfícies.
La curvatura d'una varietat pseudo-riemanniana es pot expressar de la mateixa manera amb només petites modificacions.
Maneres d'expressar la curvatura d'una varietat de Riemann: El tensor de curvatura de Riemann:
La curvatura d'una varietat de Riemann es pot descriure de diverses maneres; el més estàndard és el tensor de curvatura, donat en termes d'una connexió Levi-Civita (o diferenciació covariant) $\nabla$ i suport de mentida $[\cdot ,\cdot ]$ mitjançant la fórmula següent:
La curvatura d'una varietat de Riemann es pot descriure de diverses maneres; el més estàndard és el tensor de curvatura, donat en termes d'una connexió Levi-Civita (o diferenciació covariant) $\nabla$ i suport de mentida $[\cdot ,\cdot ]$ mitjançant la fórmula següent:
$R(u,v)w=\nabla _{u}\nabla _{v}w-\nabla _{v}\nabla _{u}w-\nabla _{[u,v]}w.$
Aquí $R(u,v)$ és una transformació lineal de l'espai tangent de la varietat; és lineal en cada argument. Si $u=\partial /\partial x_{i}$ i $v=\partial /\partial x_{j}$ llavors són camps vectorials de coordenades $[u,v]=0$ i, per tant, la fórmula es simplifica a
$R(u,v)w=\nabla _{u}\nabla _{v}w-\nabla _{v}\nabla _{u}w$
és a dir, el tensor de curvatura mesura la no commutativitat de la derivada covariant.
La transformació lineal $w\mapsto R(u,v)w$ també s'anomena transformació de curvatura o endomorfisme.

## Referències

* ↑ Kazdan, J. «Prescribing the Curvature of a Riemannian Manifold» (en anglès). undefined, 1985.
* ↑ «[https://www.math.ucdavis.edu/~temple/MAT116/Articles/CurvatureWikipedia.pdf Curvature of Riemannian manifolds]» (en anglès). https://www.math.ucdavis.edu.+[Consulta: 20 novembre 2022].
* ↑ «[https://www.cis.upenn.edu/~cis6100/cis610-18-sl14.pdf Chapter 14 Curvature in Riemannian Manifolds]» (en anglès). https://www.cis.upenn.edu.+[Consulta: 20 novembre 2022].
* ↑ Tanno, Shukichi «Ricci curvatures of contact Riemannian manifolds». Tohoku Mathematical Journal, 40, 3, 1-1988, pàg. 441–448. DOI: 10.2748/tmj/1178227985. ISSN: 0040-8735.
# Protosebast

El protosebast (grec medieval: πρωτοσέβαστος, protosébastos) va ser un títol de la cort de l'Imperi Romà d'Orient creat per l'emperador Aleix I Comnè.

## Història

Encara que el títol apareix per primer cop en un document de l'any 1049 on Domenico Contarini, Dux de Venècia, l'utilitza juntament amb el de patrici per referir-se a si mateix, es creu que el va instaurar l'emperador Aleix I Comnè (1081-1118). El va rebre per primera vegada el germà de l'emperador, Adrià Comnè. Un altre dels primers que van rebre el títol va ser el seu cunyat Miquel Taronita, que una mica després va rebre el títol més important de panhipersebast. També se li va donar a Sergi VI de Nàpols, duc de Nàpols i al seu fill Joan VI, per la mateixa època.
Durant el segle xii, el títol es concedia a parents propers de l'emperador, normalment al fill gran del sebastocràtor. Durant el període de govern de la Dinastia dels Paleòlegs, es va donar a les principals famílies aristocràtiques.
El llibre De Officialibus Palatii Constantinopolitani et de Officiis Magnae Ecclesiae de Jordi Codí, escrit a mitjans del segle xiv, situa el protosebast en el lloc tretzè de la jerarquia de l'imperi, entre el megas logotetēs i el pinkernes (coper).

## Protosebasts destacats

* Adrià Comnè, germà d'Aleix I Comnè.
* Aleix Branàs, general.
* Aleix Comnè, nebot de Manuel I Comnè, regent de facto del 1080 al 1082.
* Constantí Bodin, emperador de Bulgària el 1072.
* Jordi Muzaló, amic i ministre de Teodor II Làscaris.
* Hrelja, un magnat de l'Imperi Serbi.
* Joan Comnè, nebot d'Aleix I Comnè, governador de Dirràquion.
* Miquel Panaret, oficial i historiador, cronista de l'Imperi de Trebisonda.
* Filàret Bracami, general

## Referències

* ↑ «Protosebast». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Kajdan, Aleksandr P. (ed.). The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 1747-1748. ISBN 9780195046526.
* ↑ Magdalino, Paul. Empire of Manuel I Komnenos, 1143-1180 (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 2009, p. 181. ISBN 9780511523182.
* ↑ Pseudo-Kodinos: traité des offices. París: Éditions du Centre National de la Recherche Scientifique, 1976, p. 137, 144, 155. ISBN 9782222009016.
# Destil·lació al vapor

La destil·lació al vapor o hidrodestil·lació és un tipus especial de destil·lació (un procés de separació) per materials sensibles a la temperatura com són els compostos aromàtics. És un sistema molt antic i ja el coneixien els àrabs al segle IX. Un flux de vapor d'aigua s'injecta en contacte amb un líquid orgànic. L'objectiu és emportar-se amb el vapor d'aigua els constituents volàtils dels productes originals. S'aplica als compostos gens o poc solubles en aigua.
Molts compostos orgànics tendeixen a la descomposició química a temperatures sostingudes altes. La separació per la destil·lació normal no és aleshores una opció i, per tant, l'aigua o el vapor s'introdueix dins l'aparell de destil·lació. Afegint aigua o vapor el punt d'ebullició dels compostos s'abaixa permetent que s'evaporin a temperatures més baixes. Si les substàncies a destil·lar són molt senssibles a la calor, la destil·lació al vapor es pot combinar amb la destil·lació al buit. Després de la destil·lació els vapors es condensen com normalment i normalment donen dos sistemes de fase d'aigua i de compostos orgànics, permetent una separació simple.

## Principi

Quan una mescla de dos líquids pràcticament inmiscibles s'escalfa agitant-los per exposar els dos líquids a la fase de vapor, la pressió de vapor de tot el sistema s'incrementa i molts compostos insolubles en aigua poden ser purificats ben per sota de la seva temperatura de descomposició. Per exemple el punt d'ebullició del bromobenzè és 156 °C i el de l'aigua és 100 °C, però una mescla dels dos bull a 95 °C.

## Aplicacions

Es fa servir aquest sistema de separació per fabricar olis essencials, per a perfums, per exemple. En aquest mètode el vapor passa a través del material de la planta que conté l'oli essencial desitjat. Amb aquest mètode s'obtenen els olis essencials de rosa, d'Eucalyptus i de taronja a escala industrial. També es fa servir en la síntesi de compostos orgànics complexos.
Es fa servir molt en les refineries de petroli i les plantes petroquímiques on, en anglès, es diu "steam stripping".

## Referències

* ↑ Martin's Physical Pharmacy & Pharmaceutical sciences, fifth edition, ISBN 0-7817-6426-2, Lippincott williams & wilkins
* ↑ Beychok, M.R., The Design of Sour Water Strippers, Individual Paper 61, Proceedings of Seventh World Petroleum Congress, Mexico City, April 1967
* ↑ Kister, Henry Z.. Distillation Design. 1st Edition. McGraw-Hill, 1992. ISBN 0-07-034909-6.
* ↑ «Sour Water Steam Stripper Schematic Diagram». Arxivat de l'original el 2007-10-12. [Consulta: 21 febrer 2012].
# Dia de la Victòria a Corea del Nord

El Dia de la Victòria en la Gran Guerra Patriòtica d'Alliberament (en coreà: 조국해방전쟁 승리 기념일) és una festa nacional de Corea del Nord que se celebra el dia 27 de juliol per commemorar l'inici de l'armistici entre aquest país i Corea del Sud i pausar així la Guerra de Corea, conflicte armat que va tenir lloc entre els anys 1950 i 1953.
En aquest dia se celebren cerimònies en la capital nord-coreana Pyongyang, i en el Memorial de la Gran Guerra Patriòtica d'Alliberament. El conflicte bèl·lic va enfrontar la República de Corea (Corea del Sud), amb el suport dels Estats Units i de l'ONU, contra la República Popular de Corea (Corea del Nord), país que va rebre suport de la República Popular de la Xina, i ajuda de la Unió Soviètica. La guerra va ser el resultat de la divisió de la península de Corea per un acord entre els vencedors de la Segona Guerra Mundial, després de la conclusió de la Guerra del Pacífic.
L'armistici que es commemora durant aquest dia es va crear i firmar per assegurar la suspensió d'hostilitats i atacs armats a la península de Corea fins que es pogués fer efectiu un tractat de pau definitiu entre les parts. Encara que actualment la situació de conflicte directe a la península és gairebé inexistent, oficialment no s'ha arribat a cap tractat de pau i, per tant, tots dos Estats continuen tècnicament en guerra.

## Vegeu també

* Festival Arirang

## Referències

* ↑ «FindLaw: Korean War Armistice Agreement: July 27, 1953», 05-03-2014. Arxivat de l'original el 2014-03-05. [Consulta: 27 juliol 2019].
* ↑ worldnews.nbcnews.com
* ↑ «www.kplibrary.com». Arxivat de l'original el 2014-10-11. [Consulta: 30 agost 2015].
* ↑ Francia, Ricardo Mir de. «El último gran conflicto de la guerra fría» (en castellà), 10-06-2018. [Consulta: 27 juliol 2019].

## Enllaços externs

* www.koryogroup.com (anglès)
# Diàclasi

La diàclasi (del grec «διά» dia, 'a través de', i klasis, 'trencament') és una fractura en les roques en què els fragments no es desplacen, sinó es mantenen en la posició inicial, i que es tradueix en una superfície de discontinuïtat sovint micromètrica o virtual que travessa la roca, causada per refredament en les roques ígnies o per relaxament d'esforços en les roques sedimentàries.
El desplaçament no és res més que una mínima separació transversal. Així es distingeixen de les falles, fractures en què sí que hi ha un lliscament dels blocs. Són estructures molt freqüents.
No sol presentar-se una sola diàclasi, sinó famílies de diàclasis relacionades per l'origen i la direcció. Les diàclasis es disposen més o menys perpendicularment als plans d'estratificació.

## Característiques de la diàclasi

L'orientació de la diàclasi es determina per dos paràmetres:
* Direcció: angle que forma una línia horitzontal continguda en el pla de la diàclasi amb l'eix nord-sud.
* Capbussament: angle format per la diàclasi i un pla horitzontal imaginari.
Les diàclasis poden no ser planes ni respondre a una geometria regular. Per tant, els paràmetres indicats en poden variar d'un lloc a l'altre.

## Associacions de diàclasis

Les diàclasis no solen aparèixer aïllades sinó associades a falles i plegaments. Quan hi ha dos o més conjunts de diàclasis es diu que formen un sistema, els més senzills en són:
* Sistema de diàclasis paral·leles: totes les diàclasis tenen la mateixa direcció i capbussament.
* Sistema de diàclasis que es tallen: les diàclasis tenen diferents direccions i capbussaments i, per tant, es tallen en diferents punts. El cas més comú sol ser el sistema de diàclasis conjugades, amb dues o tres direccions predominants de diàclasis produïdes pel mateix fenomen tectònic (distensió o compressió).

## Mecanismes de formació

La formació de les diàclasis es deu a causes molt diverses.
Una de les causes més freqüents de formació és per disminució del volum del material (augment de la densitat), que es pot produir per diferents motius com la deshidratació i el refredament. Una altra causa n'és la descompressió.

## Bibliografia

* Mattauer, Maurice (1973). Les deformations des materiaux de l'ecorce terrestre. Hermann. Methodes. 493 págs. ISBN 2-7056-5721-5. [En castellà: Las deformaciones de la corteza terrestre. Ediciones Omega, S.A. Métodos. 524 págs. Barcelona, 1976, ISBN 84-282-0440-3.]
# Manuel Comnè (curopalata)

Manuel Comnè, en grec medieval Μανουήλ Κομνηνός, va ser un aristòcrata de l'Imperi Romà d'Orient, fill d'Anna Dalassena i de Joan Comnè. Era nebot d'Isaac I Comnè i el germà gran d'Aleix I Comnè.
Sota el regnat de Romà IV Diògenes, va obtenir la dignitat de curopalata, en aquell moment força excepcional, i el càrrec de protoestrator. Cap al 1070, va dirigir les tropes de l'imperi a Anatòlia i va participar en l'inici de la campanya del 1071 contra l'Imperi Seljúcida. Va emmalaltir, sembla que d'otitis, i va morir ràpidament al monestir de la verge d'Alipos a la mateixa Anatòlia. La seva mare no va dubtar a enviar el seu tercer fill, el futur Aleix I, davant de l'emperador per oferir-lo en el seu lloc i de mantenir les posicions de la família. Però Romà IV va considerar que era massa jove i li ordenà tornar a casa a Constantinoble.
Manuel va deixar una nena, que durant un temps va estar compromesa amb el net de Nicèfor III, abans del cop d'estat d'Aleix I.

## Referències

* ↑ Varzos, Kōnstantinos. Η γενεαλογία των Κομνηνών. Tessalònica: Κέντρον Βυζαντινών Ερευνών, 1984, p. 61-64.
# Miquel IV de Constantinoble

Miquel IV Autorià (en grec medieval Μιχαήλ Δʹ Ἀυτωρειανός) va ser patriarca de Constantinoble de l'any 1208 fins a la seva mort el 1212.
Miquel era un home culte i membre del cercle literari d'Eustaci de Tessalònica. Havia arribat al càrrec de megas sacellarios (Gran Sacel·lari) quan la Quarta Croada va saquejar Constantinoble l'any 1204. Segons una carta que va escriure el teòleg Joan Apocauque el 1222, va ser nomenat bisbe d'Amastris, però David Comnè va rebutjar la seva nominació dient que anava en contra de la seva sobirania. L'any 1208 va ser nomenat patriarca per Teodor I Làscaris, com a successor de Joan Camater que havia mort l'any 1206. Làscaris havia establert l'Imperi de Nicea, successor de l'Imperi Romà d'Orient després de l'ocupació de Constantinoble per la Quarta Croada i la creació de l'Imperi Llatí, i havia intentat persuadir Joan Camater perquè s'instal·lés al seu territori, però el patriarca s'hi havia negat a causa de la seva edat i havia mort poc després.
Quan va ser nomenat patriarca, Miquel IV va coronar emperador a Teodor Làscaris, que ja havia estat aclamat emperador l'any 1205. Va morir a Nicea el mes d'agost de 1212.

## Referències

* ↑ Kazhdan, A. The Oxford dictionary of Byzantium. Vol. 1 [Aaron-Eski]. Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 1365, 2039–2040.