OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Europea de la Fotografia

La Casa Europea de la Fotografia (en francès, Maison européenne de la photographie, MEP) és un museu parisenc dedicat a l'exposició de fotografia inaugurat el mes de febrer de 1996. És gestionada per l'associació Paris Audiovisuel – Maison Européenne de la Photographie, fundada l'any 1978 per Jacques Chirac, aleshores alcalde de París, i per iniciativa del crític de cinema Henry Chapier; i compta amb el finançament de l'ajuntament de París.
L'equipament compta amb un centre expositiu, un auditori, una biblioteca i una videoteca.

## Edifici

La Casa Europea de la Fotografia s'allotja dins l'Hôtel Hénault, un hôtel particulier, construït l'any 1706 per Hanáult de Cantobre, fermier général i escriptor. Propietat de l'ajuntament de París des de 1914, l'any 1990 va ser escollida com a seu de la nova institució museística i l'edifici va ser renovat i ampliat per l'estudi de l'arquitecte Yves Lion.

## Col·lecció

La col·lecció de la Casa Europea de la Fotografia conserva més de 25.000 obres representatives de la fotografia internacional dels segles XX i XXI, formada exclusivament per còpies originals. Formen part dels seus fons sèries completes com Les Américains de Robert Frank, Prague 1968 de Josef Koudelka, o Correspondane newyorquaise de Raymond Depardon; a més de fotografies d'autors d'ampli reconeixement com Richard Avedon, Helmut Newton o Irving Penn. La institució compta també amb un important conjunt de fotografia japonesa gràcies a un acord amb l'empresa Dai Nippon Printing.
Hi són representats també fotògrafs espanyols com Alberto García-Alix, Ouka Leele o Jorge Ribalta.
La biblioteca, anomenada Roméo Martínez, va originar-se a partir de la col·lecció particular de l'historiador de la fotografía de qui en pren el nom i, l'any 2018, conservava més de 24.000 llibres especialitzats i 1.400 periòdics.

## Llista de directors

* 1996-2018: Jean-Luc Monterosso
* des de 2018: Simon Baker

## Referències

* 1 2 3 4 5 Warren, Lynne. Encyclopedia of Twentieth-Century Photography, 3-Volume Set (en anglès). Routledge, 2005-11-15, p. 999. ISBN 978-1-135-20543-0.
* 1 2 3 Bernard, Sophie. «Jean-Luc Monterosso, l'agent révélateur» (en francès). Gazette Drouot, 17-05-2018. [Consulta: 6 maig 2020].
* 1 2 3 Williams, Rosalind. «París no se acaba nunca» (en castellà). Tendencias del arte, 10-03-2013. [Consulta: 6 maig 2020].
* 1 2 «Simon Baker est nommé directeur de la Maison Européenne de la Photographie» (en francès). L'Oeil de la photographie, 24-01-2018. [Consulta: 6 maig 2020].
# Cavall frisó (defensa)

El cavall frisó (en Francès "Cheval de Frise") és un tipus d'obstacle defensiu medieval format per un marc portàtil, alguns cops simplement un tronc, cobert de nombroses estaques de ferro o fusta i llances. Inicialment foren pensats per frenar l'acció de la cavalleria, però també podien ser moguts ràpidament per bloquejar una bretxa en altres construccions defensius. És una mala traducció de l'expressió neerlandesa Friese ruiter (cavaller frisó) un dispositiu que seria originari de Frísia, que en unes llengües també és diu «cavaller espanyol».
Durant la Primera Guerra Mundial, els diferents exèrcits feren servis cavalls frisons per tancar temporalment les bretxes amb filferro espinós. Modernament, s'utilitza la paraula per a obstacles portàtils semblants, utilitzat en qualsevol situació de revolta, guerra o guerra civil com a defensa contra persones o per prevenir l'accés a edificis.

## Referències

* ↑ «Cavall frisó (defensa)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Partridge, Eric. «frisian.2». A: Origins : a short etymological dictionary of modern English (en anglès). 4a ed.. Londres: Routledge & Kegan Paul, 1966, p. 237. ISBN 0-415-05077-4.
* ↑ Boyd, Thomas. Through the Wheat. University of Nebraska Press, 2000, p. 226. ISBN 0-8032-6168-3.
* ↑ «Cavall frisó (defensa)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «cavall 5.b». Diccionari Valencià. [Consulta: 29 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Imatge del 1630: Carboni, Giuliano. «Sterrenschansen, papenmuts, friese ruiter, pontonbrug en versperringen met puntige uitsteeksels». Het Geheugen. Nationaal Militair Museum (Països Baixos).
# Cesti Gal

Cesti Gal (també esmentat com Cest Gal, en llatí Cestius Gallus o Cestus Gallus) va ser un governador romà del segle i. Era fill del cònsol Gai Cesti Gal Camerí.
La primavera del 58, Gneu Domici Corbuló, amb plens poders, va deixar a Síria les legions IV i Legió XII Fulminata al comandament de Cesti Gal i va entrar a l'Armènia des Capadòcia amb les legions III, VI i la Legió XV Apollinaris restablint el domini romà sobre Armènia.
Fou nomenat governador de Síria vers el 64 i va substituir el 65 a Gai Cesenni Pet. Els jueus, sota la tirania del governador Gesi Flor, estaven a punt de revoltar-se i van demanar la intervenció de Gal; aquest va enviar a un oficial de non Napolità (Neapolitanus) per investigar, i va rebre un informe favorable als jueus, però no va prendre cap mesura.
El 66 va avançar cap a terres jueves quan havia esclatat la Primera Guerra Judeoromana: va sortir d'Antioquia, va reunir una important força a Acre i ocupar Ptolemais, Lidda i Joppa, on va matar els seus 8.400 habitants, atacar Jerusalem i sufocar la rebel·lió. i va arribar a Jerusalem on els jueus foren empesos a la part alta on hi havia el temple; podia haver acabat la guerra llavors, però els seus oficials li van recomanar aturar-se; quan es va retirar fou atacat pels jueus que el van derrotar en la Batalla de Beth-Horon
Gal va enviar missatgers a Neró que era a Acaia, i va fer un informe el més favorable possible per ell mateix, però l'emperador va comissionar a Vespasià per portar la guerra. Sembla que va morir l'any 67, abans de l'arribada del seu successor Gai Licini Mucià.

## Referències

* ↑ Millar, Fergus. The Roman Near East: 31 Bc-Ad 337 (en anglès). Harvard University Press, 1993, p.69. ISBN 0674778863.
* ↑ Wallace, Richard; Williams, Wynne. The Three Worlds of Paul of Tarsus (en anglès). Routledge, 2002, p. 178. ISBN 0203069730.
* ↑ Josep, Flavi; Whiston (trad.), William. The Wars of the Jews; or the history of the destruction of Jerusalem (en anglès). Project Gutenberg EBook, p. 2.19.9.
# Cleopatra (pel·lícula de 1912)

Cleopatra és una pel·lícula muda històrica dirigida per Charles L. Gaskill i protagonitzada per Helen Gardner. Es tracta de la primera pel·lícula de la Helen Gardner Picture Players la primera productora muntada per una actriu i també de la primera pel·lícula nord-americana de 6 bobines. La pel·lícula, basada en l'obra de teatre homònima de Victorien Sardou, es va estrenar el 13 de novembre de 1912.

## Argument

Pharo és un jove esclau grec, bell i culte, que està pescant quan és portat davant Cleòpatra, la sobirana d'Egipte. Aquesta li ofereix deu dies d'amor, amb la condició que es suïcidarà al final d'aquest període. Ventidius, un soldat romà, entrega a Cleòpatra l'ordre de reunir-se amb Marc Antoni, general romà, a Tarso per respondre de l'acusació de conspiració. Embruixat per la bellesa de Cleòpatra, Marc Antoni es queda amb ella fins que rep la notícia de la mort de la seva dona Flavia. Tornant a Roma, Marc Antoni es casa per motius polítics amb Octàvia, la germana d'Octavi. Malgrat la ràbia que sent per la infidelitat del seu amant, Cleòpatra s'afanya a anar a Actium quan s'assabenta que la flota de Marc Antoni està assetjada. Tot i això, la marina de Cleòpatra acaba abandonant Actium, deixant afeblit Marc Antoni davant d'Octavi. Marc Antoni és derrotat i es suïcida. Cleòpatra també ho fa pressionant un serp sobre el seu pit per evitar ser exhibida a Roma.

## Repartiment

* Helen Gardner Cleopatra
* Mr. Howard (Pharon, esclau grec pescador
* Charles Sindelar Marc Antoni
* James R. Waite (Venditius, soldat romà)
* Mr. Osborne (Diomedes, egipci ric)
* Harry Knowles (Kephren, capità de la guàrdia)
* Mr. Paul (August)
* Mr. Brady (Serapian, sacerdot egipci)
* Mr. Corker (Ixias, servent de Ventidius)
* Pearl Sindelar (Iras - An attendant
* Miss Fielding (Charmian - An attendant
* Miss Robson (Octàvia Menor)
* Helene Costello (Nicola, nena)

## Referències

* ↑ Reeves Harrison, Louis «Helen Gardner’s idealization of Cleopatra». Moving Picture World, 30-11-1912, pàg. 859-60.
* ↑ Abel, Richard. Encyclopedia of Early Cinema (en anglès). Taylor & Francis, 2005, p. 264. ISBN 978-0-415-23440-5.
* ↑ Ball, Robert Hamilton. Shakespeare on Silent Film: A Strange Eventful History (en anglès). Routledge, 2013-07-18, p. 19. ISBN 978-1-134-98098-7.
* ↑ «Cleopatra (1912)» (en anglès). American FIlm Institute Catalog. [Consulta: 25 maig 2020].

## Enllaços externs=

* Cleopatra al catàleg de l'American Film Institute
# Clémence de Barking

Clémence de Barking, o Clemence de Berekinge, fou una escriptora anglonormanda de les darreries del segle xii.
Religiosa d'un convent benedictí situat a la rodalia de Londres, Clémence de Barking és l'autora d'una Vida de Santa Caterina molt interessant, en la mesura en què s'hi evidencia una influència del gènere profà de la literatura cortès, especialment el Tristany de Tomàs d'Anglaterra. El tema, la retòrica i l'estil poètic que hi ha es reprenen així amb una connotació metafísica. Clémence dibuixa igualment un paral·lelisme entre ella mateixa i Santa Caterina pel que fa al poder discursiu femení i es presenta com la seva continuadora després del seu martiri.

## Obres

* The life of St. Catherine, Ed. William MacBain, Anglo-Norman Text Society, Oxford, Backwell, 1964

## Referències

* ↑ Schaus, Margaret C.. Women and Gender in Medieval Europe. Routledge, 2006. ISBN 978-1-13-886782-6.

## Bibliografia

* Jocelyn Wogan-Browne, Glyn S. Burgess,Virgin lives and holy deaths: two exemplary biographies for Anglo-Norman women, London, Dent, 1996 (anglès)
* Annegret Helen Hilligus, Die Katharinenlegende von Clemence de Barking: eine anglo-normannische Fassung aus dem 12. Jahrhundert, Tübingen, G. Narr Verlag, 1996 (alemany)
* Tara Foster, "Clemence of Barking: Reshaping the Legend of Saint Catherine of Alexandria", Women's Writing, Volume 12, Number 1, March 2005, pp. 13-27. (anglès)
# Constitució del Japó

La Constitució del Japó (Shinjitai: 日本国憲法 Kyūjitai: 日本國憲法, Nihon-Koku Kenpō) ha estat el document legal fonamental del Japó des de 1947.
La constitució es va redactar durant l'Ocupació Aliada després de la Segona Guerra Mundial, i tenia la intenció de reemplaçar el sistema militar de la monarquia absoluta anterior, amb una forma de democràcia liberal i un sistema de govern parlamentari i garanteix alguns drets fonamentals. Segons els termes establerts en ella, l'emperador del Japó és el "símbol de l'Estat i de la unitat del poble", les funcions del qual són merament cerimonials. Per tant, a diferència d'altres monarques, no és formalment un cap d'Estat, tot i que sovint es presenta com a tal. És un document rígid: no hi ha hagut cap esmena des de la seva promulgació. La constitució, també coneguda com la "Constitució Pacifista" (平和憲法, Heiwa-Kenpō), inclou la famosa renúncia expressa al dret de declarar la guerra, en el capítol 9.

## Referències

* ↑ Taket, Ann. Health Equity, Social Justice and Human Rights (en anglès). Routledge, 2012, p. 66. ISBN 1136313923.
* ↑ The Metropolitan Museum of Art. «Heilbrunn Timeline of Art History: Japan, 1900 a.d.–present». [Consulta: 1r febrer 2009].
* ↑ 日本国憲法 [La Constitució del Japó] (en japonès) [Consulta: 4 desembre 2018].
# Pilota d'Or 1974

La Pilota d'Or 1974 fou la 19a edició de la Pilota d'Or, premi de futbol creat per la revista francesa France Football, i va ser guanyada pel neerlandès Johan Cruyff, jugador del FC Barcelona.
El jurat estava format per 26 periodistes especialitzats, de cadascuna de les següents associacions membres de la UEFA: Alemanya Occidental, Alemanya Oriental, Àustria, Bèlgica, Bulgària, Txecoslovàquia, Dinamarca, Espanya, Finlàndia, França, Grècia, Hongria, Anglaterra, Irlanda, Itàlia, Luxemburg, Noruega, Països Baixos, Polònia, Portugal, Romania, Suècia, Suïssa, Turquia, Unió Soviètica i Iugoslàvia.
El resultat de la votació va ser publicat al número 1.500 de France Football, el 31 desembre 1974.
Amb aquest resultat, Cruyff es convertí en el primer jugador que aconseguia tres Pilotes d'Or, així com dos de consecutives. També, es convertí en el primer jugador que rebia un vot de cada membre del jurat des de Franz Beckenbauer el 1966.

## Sistema de votació

Cadascun dels membres del jurat elegí els que, a judici seu, eren els cinc millors futbolistes europeus. El jugador escollit en primer lloc rebia cinc punts, l'elegit en segon lloc en rebia quatre, i així successivament.
D'aquesta manera es repartiren 360 punts, sent 130 el màxim nombre de punts que podia obtenir cada jugador (en cas que cadascun dels 26 membres del jurat li assignés 5 punts).

## Classificació final

| Classificació | Jugador | Equip | Vots | Vots | Vots | Vots | Vots | Vots | Punts |
| Classificació | Jugador | Equip | 1r | 2n | 3r | 4t | 5è | Total | Punts |
| 1r | Johan Cruyff | FC Barcelona | 15 | 9 | 1 | 1 | | 26 | 116 |
| 2n | Franz Beckenbauer | Bayern de Múnic | 10 | 13 | 1 | | | 24 | 105 |
| 3r | Kazimierz Deyna | Legia Varsòvia | | | 10 | 1 | 3 | 14 | 35 |
| 4t | Paul Breitner | Bayern de Múnic / Reial Madrid | | 3 | 4 | 3 | 2 | 12 | 32 |
| 5è | Johan Neeskens | Ajax / Barcelona | | | 4 | 2 | 5 | 11 | 21 |
| 6è | Grzegorz Lato | Stal Mielec | | | 2 | 4 | 2 | 8 | 16 |
| 7è | Gerd Müller | Bayern de Múnic | 1 | 1 | 1 | | 2 | 5 | 14 |
| 8è | Robert Gadocha | Legia Varsòvia | | | 2 | 2 | 1 | 5 | 11 |
| 9è | Billy Bremner | Leeds | | | 1 | 3 | | 4 | 9 |
| 10è | Ralf Edström | PSV Eindhoven | | | | 2 | | 2 | 4 |
| | Jürgen Sparwasser | Magdeburg | | | | 2 | | 2 | 4 |
| | Berti Vogts | Borussia Mönchengladbach | | | | 2 | | 2 | 4 |
| 13è | Jan Tomaszewski | ŁKS Łódź | | | | 1 | 1 | 2 | 3 |
| | Ronnie Hellström | Kaiserlautern | | | | | 3 | 3 | 3 |
| 15è | José Altafini | Juventus | | | | 1 | | 1 | 2 |
| | Khristo Bónev | Lokomotiv Plovdiv | | | | 1 | | 1 | 2 |
| | Jerzy Gorgoń | Górnik Zabrze | | | | 1 | | 1 | 2 |
| | Sepp Maier | Bayern de Múnic | | | | | 2 | 2 | 2 |
| 19è | Oleg Blojín | Dinamo Kiev | | | | | 1 | 1 | 1 |
| | Rainer Bonhof | Borussia Mönchengladbach | | | | | 1 | 1 | 1 |
| | Jean-Marc Guillou | Angers SCO | | | | | 1 | 1 | 1 |
| | Uli Hoeneß | Bayern de Múnic | | | | | 1 | 1 | 1 |
| | Branko Oblak | Hajduk Split | | | | | 1 | 1 | 1 |

## Enllaços externs

* Article i qualificació final a France Football Arxivat 2009-02-19 a Wayback Machine. (francès)
* Qualificació final a RSSSF (anglès)
# Gueorgui Dermendjiev

Gueorgui Dermendjiev (en búlgar Георги Дерменджиев; Plòvdiv, 4 de gener de 1955) és un exjugador, actualment entrenador, de futbol. Des del 31 de juliol de 2014, és l'entrenador del PFC Ludogorets Razgrad, que milita al Grup de Futbol Professional Búlgar A.
El 31 de juliol va substituir a Stoycho Stoev com a nou entrenador del Ludogorets. L'equip búlgar només havia guanyat un dels cinc partits oficials disputats als inicis de la temporada 2014-15. Després de la destitució de Stoev, Gueorgui Dermendjiev, que fins llavors era el director del planter de l'equip de Razgrad, es va fer càrrec del club. Dermendjiev, amb anterioritat, havia estat el segon entrenador del Ludogorets, de manera que ja tenia certa experiènciaen aquest càrrec. Després dels mals resultats que van portar a l'elecció del Georgi, el nou entrenador va debutar amb victòria per 3-0 davant del PFC Marek Dupnitsa, el 2 d'agost de 2014.

## Palmarès
### Com a jugador

* Copa de Bulgària (1): 1980

## Referències

* ↑ http://www.sportal.bg/news.php?news=501250
* ↑ «Partidos y resultados» (en castellà). uefa.com, 02-08-2014. Arxivat de l'original el 2011-06-23. [Consulta: 3 agost 2014].
# Djerma

Djerma o Dyerma (nom francès, els britànics els anomenen zarma o zerma -en plural zarmes o zermes, o alternativament zaberma) és el nom d'un poble de l'est del riu Níger. També es troben a les zones adjacents de Nigèria i Benín, juntament amb un nombre menor a Burkina Faso, Costa d'Ivori, Ghana, Togo i Sudan. Al Níger, els djerma són sovint considerats pels estrangers com de la mateixa ètnia que el poble veí songhai pròpiament dit, encara que els dos grups reclamen diferències, tenen històries diferents i parlen dialectes diferents. De vegades s'anomenen com a Djerma-Songhay o Songhay-Djerma.
El poble Djerma és majoritàriament musulmà de l'escola Maliki -sunnita, i viuen a les terres àrides del Sahel, al llarg de la vall del riu Níger, que és una font de reg, farratge per a ramats de bestiar i aigua potable. Relativament pròspers, posseeixen bestiar boví, ovelles, cabres i dromedaris, que lloguen als fulbes o als tuàregs per cuidar-los. El poble Djerma ha tingut una història de sistemes d'esclaus i de castes, com molts grups ètnics de l'Àfrica Occidental. Com ells, també han tingut una tradició musical històrica.

## Referències

* ↑ Zarma people, Encyclopædia Britannica
* ↑ Anthony Appiah. «Zerma». A: Encyclopedia of Africa: Kimbangu, Simon – Zulu. Oxford University Press, 2010. ISBN 978-0-19-533770-9.
* ↑ , ISBN 9780810870901, <https://books.google.cat/books?id=GFFjEMjKrWkC&q=historical+dictionary+of+niger>. Consulta: 16 desembre 2021
* ↑ James Stuart Olson. The Peoples of Africa: An Ethnohistorical Dictionary. Greenwood Publishing Group, 1996, p. 612. ISBN 978-0-313-27918-8.
* ↑ Toyin Falola. Africa: An Encyclopedia of Culture and Society. ABC-CLIO, 2015, p. 916. ISBN 978-1-59884-666-9.
* ↑ Zarma people, Encyclopædia Britannica
* ↑ James R. Lee. Climate Change and Armed Conflict: Hot and Cold Wars. Routledge, 2009, p. 54–55. ISBN 978-1-135-21163-9.
* ↑ David Eltis. The Cambridge World History of Slavery: Volume 3, AD 1420-AD 1804. Cambridge University Press, 2011, p. 62–64. ISBN 978-0-521-84068-2.
* ↑ Tal Tamari The Journal of African History, 32, 1991, pàg. 221–250. DOI: 10.1017/s0021853700025718. JSTOR: 182616.
* ↑ Toyin Falola. Africa: An Encyclopedia of Culture and Society. ABC-CLIO, 2015, p. 927–928. ISBN 978-1-59884-666-9.
# Cal Dimoni

Cal Dimoni és una antiga masia de Badalona (Barcelonès), ubicada a l'antic camí de Badalona a la Vallençana, al barri de Canyet. Amb orígens al segle xv, els edificis actuals daten probablement del segle xviii, i han estat reformats posteriorment, una de les darreres reformes va ser el 1987. Actualment és un restaurant.

## Descripció

És un conjunt de dos habitatges independents i un antic corral, construïdes totes elles amb fang. El primer és Cal Dimoni, masia ubicada al centre, destaca el seu portal adovellat amb arc de mig punt, no centrat amb el carener de la teulada, hi resa la llegenda «Siglos XV-XVII». El segon és Cal Pupé, a la dreta, el seu portal és rectangular i envoltat de grans dovelles. Finalment, el Corral Nadal està situat a l'esquerra del conjunt, també amb un portal rectangular. El conjunt de la masia consta de planta baixa i pis, de tipologia asimètrica, està coberta a dues vessants. D'altra banda, totes les finestres del pis han estat reformades. El seu entorn ha estat molt malmès, si bé està molt ben condicionat, i se l'hi han afegit unes moles de molí al pati per ambientar l'espai.

## Notícies històriques

Amb orígens al segle xv, l'actual edificació va ser aixecada probablment al segle xviii i després va ser reformada. Al nomenclàtor municipal de 1860 els tres masos no apareixen per separat, només el Corral d'en Nadal. En tot cas, l'Ajuntament diu que es tracta d'un «caserio», format per quatre edificis habitats habitualment, dos consten d'una planta i els altres de dues. L'any 1980 encara era utilitzada com a habitatge, posteriorment s'hi ha ubicat un restaurant, ús que encara avui té. La masia va ser remodelada el 1987.

## Referències

* 1 2 Padrós, Joan Antoni. «Ca'l Dimoni». Inventari de protecció del patrimoni cultural europeu. Ajuntament de Badalona, 1980. [Consulta: 6 setembre 2015].
* 1 2 «Masia de Cal Dimoni». Pat.mapa. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 setembre 2015].
* 1 2 «Cal Dimoni». Inventari de patrimoni arquitectònic del parc de la Serralada de Marina. Diputació de Barcelona, 2001. [Consulta: 6 setembre 2015].
# Dècima (mitologia)

Dècima (en llatí: Decima o Decuma) va ser, segons la mitologia romana, la segona de les tres Parques. La primera era Nona i la tercera era Morta. Dècima, determinava el futur de les persones, i decidia com seria de llarg el fil de la vida de cadascú. També representava el matrimoni, perquè era un fet que passava entre la vida i la mort.
A la mitologia grega, Dècima es corresponia amb Làquesis, ja que les Parques s'assimilaven a les Moires.

## Referències

* ↑ Aulus Gel·li. Les nits àtiques, III, 16, 9-11
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 417. ISBN 9788496061972.
* ↑ Lurker, Martin. Dictionary of Gods, Goddesses, devils and demons. Londres: Routledge, 1987, p. 138. ISBN 9780415039444.
# Egeta

Egeta (actual Brza Palanka) fou una ciutat de Mèsia a la vora el Danubi, al lloc on Trajà va construir un pont per travessar el riu. Era seu d'una guarnició formada per una divisió de la XIII Legio i un esquadró de cavalleria.

## Referències

* ↑ Michael DuBois Auxillae p. 62
* ↑ András Mócsy. Pannonia and Upper Moesia (Routledge Revivals): A History of the Middle Danube Provinces of the Roman Empire. Routledge, p. 96,98 i 256.
# El sexe dels àngels (pel·lícula)

El sexe dels àngels (El sexo de los ángeles) és una pel·lícula espanyola de Xavier Villaverde protagonitzada per Álvaro Cervantes, Àstrid Bergès-Frisbey i Llorenç González. Estrenada el 2011. Ha estat doblada al català.

## Història

El sexe dels Àngels és una pel·lícula espanyola protagonitzada per Álvaro Cervantes (Tres metros sobre el cielo), Astrid Bergés-Frisbey i Llorenç González, que narra la història de dos joves: Carla (Àstrid Bergès-Frisbey) i Bruno (Llorenç González), que guiant-se per les seves emocions, aprendran a viure la seva pròpia vida amb tota la força i intensitat de la seva joventut, devorant cada moment.

## Sinopsi

Fins a on arriben els límits en una parella? Què passa quan la passió s'enfronta a la raó? Com ser fidel i no renunciar al desig? Carla (Astrid Bergés-Frisbey) i Bruno (Llorenç González) creuen tenir respostes per a tot fins que en la seva vida apareix Rai (Álvaro Cervantes), un jove atractiu i misteriós que viu al marge de les normes. En aquesta història sobre l'amor i l'amistat les fronteres es dissolen a ritme de break i funky per a oferir-nos una visió provocadora, excitant i profundament commovedora de les relacions sentimentals.
Carla i Bruno guiant-se per les seves emocions, aprendran a viure la seva pròpia vida amb tota la força i intensitat de la seva joventut, devorant cada moment.

## Repartiment

* Álvaro Cervantes com Rai.
* Àstrid Bergès-Frisbey com Carla.
* Llorenç González com Bruno.
* Lluïsa Castell com la mare de Carla.
* Marc García-Coté com Adrián.
* Ricard Farré com Oscar.
* Sonia Méndez com Marta.
* Julieta Marocco com María.
* Marc Pociello com Dani.
* Sara Miquel

## Rodatge

Pel·lícula rodada en localitzacions de Barcelona.

## Referències

* ↑ El gallego Xavier Villaverde busca «El sexo de los ángeles», y lo encuentra, ABC, 26 d'abril de 2012
* ↑ El sexe dels àngels a esadir.cat
* ↑ Dawson, Leanne. Queer European Cinema: Queering Cinematic Time and Space. Abindon, Oxon, UK: Routledge, 2018. ISBN 9781351711586.
* ↑ Xavier Villaverde rueda en Barcelona 'El sexo de los ángeles', Fotogramas, 11 de febrer de 2011
# E692

La ruta europea E692 és una carretera que forma part de la Xarxa de carreteres europees. Comença a Batum (Geòrgia) i finalitza a Samtrèdia (Geòrgia). Té una longitud de 100 km. Té una orientació d'oest a est.

## Referències

* ↑ Economic Commission for Europe. Inland Transport Committee. European agrement on main international traffic arteries (AGR) (PDF) (en anglès). United Nations. Economic and Social Council, 14-03-2008 [Consulta: 22 gener 2022].