OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llibre de meravelles (Estellés)

El Llibre de meravelles, de l'escriptor valencià Vicent Andrés Estellés, és un poemari de 1971 el qual està constituït per tres seccions, i que és considerat com un dels poemaris més emblemàtics de la poesia valenciana. És l'obra més famosa de l'escriptor valencià.
El llibre descriu una visió entre real i meravellosa el país, en l'època que discorre entre la guerra i la postguerra.
Estellés va manllevar part del títol de la novel·la de Ramon Llull, Fèlix o Llibre de meravelles.

## Seccions

El poemari consta de 9 seccions, amb la primera de pòrtic i l'última d'epíleg, mentre que les 7 restants hi trobem el contingut central.
En la primera secció del Llibre de meravelles el poeta s'identifica amb els que comparteixen amb ell unes determinades formes de vida. Són els seus i li serveixen d'ancoratge vital. D'aquí parteix per fer el seu propi itinerari vital que, com al Fèlix lul·lià, inexpert i jove, l'instruirà sobre les "meravelles" del món.
La secció central parteix d'episodis i anècdotes que transcorren entre els 12 anys (moment en què s'inicia la Guerra Civil Espanyola) i la trentena de l'autor (moment del matrimoni i de la responsabilitat d'una família). Com que l'adolescència i la joventut del poeta transcorren durant la guerra i, sobretot, en la postguerra, aquest és el llibre estellesià de la postguerra per excel·lència. Forma part dels Manuscrits de Burjassot, que reconstrueixen l'ambient de l'època.
A la darrera secció del llibre, el poeta, casat i responsable d'una família, troba un destí. La seva responsabilitat no s'esgota, però, en la família, sinó que aquesta l'imbrica encara més en la comunitat.

## Referències

* 1 2 «“Llibre de meravelles” de Vicent Andrés Estellés, un homenatge a València». Grup Enciclopèdia. [Consulta: 23 abril 2022].
* ↑ «Vicent Andrés Estellés 1924-1993». Associació d'escriptors en llengua catalana. [Consulta: 23 abril 2022].
* 1 2 3 4 5 «Llibre de meravelles». Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 23 abril 2022].
# Achille Farines

Achille Farines (Ribesaltes, 16 de febrer del 1825 - Le Havre, 3 de maig del 1883) va ser un empresari i polític rossellonès, senador per un breu període i alcalde de Ribesaltes durant cinc anys.

## Biografia

Era propietari i comerciant (en un document del 1852 i al butlletí de la SASL del 1867 se l'esmenta com a negociant a Ribesaltes). En 1858, juntament amb Prosper Auriol, Lazare Escarguel, Jean Laffon, Pierre Lefranc, Paul Massot i Paulin Testory van rellançar el diari L'Indépendant.
Va ser alcalde de Ribesaltes entre el 1870 i el 2 de febrer del 1871, i ho tornà a ser entre el 1878 i el 1882. Al 8 de gener del 1882 (encara alcalde i vicepresident del Consell General dels Pirineus Orientals), va ser escollit senador pels Pirineus Orientals amb un programa radical; el resultat de la votació, però, fou contestat i calgué cridar novament a les urnes els votants que el 26 de febrer revalidaren l'elecció. L'evolució dels negocis d'en Farines, però, li feu abandonar la Cambra Alta prematurament: hi renuncià el 15 de maig del mateix any i el reemplaçà Lazare Escarguel.

## Enllaços externs

* Plana biogràfica, al web del senat francès (francès)
* Llista d'alcaldes de Ribesaltes

## Notes

* ↑ Els resultats inicials donaven 139 vots sobre un total de 277 votants. Hom impugnà l'elecció perquè no s'havia aconseguit la majoria absoluta i aquesta va ser anul·lada.
* ↑ A la repetició de l'elecció, Farines guanyà Llàtzer Escarguel per 202 a 47.
* ↑ La carta de dimissió feia: « Après avoir longtemps et honorablement dirigé une maison de commerce, je me vois plongé dans le malheur par un concours de circonstances d'autant plus fatales que je m'étais retiré des affaires depuis plusieurs mois déjà. J'ai le devoir de vous adresser ma démission de sénateur; je vous prie de l'agréer avec l'expression de mes sentiments les plus dévoués. » — Achille Farines

## Referències

* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 202. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* ↑ «Breus dades biogràfiques al web "geneavenir.free.fr"» (en francès). Arxivat de l'original el 2011-01-24. [Consulta: 1r novembre 2014].
* ↑ «Membres résidants n'habitant pas Perpignan». Bulletin de la Société agricole, scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, vol. 17, 1868, pàg. 518.
* ↑ Bonet 2011
* ↑ Robert, Adolphe; Bourloton, Edgar; Cougny, Gaston. Dictionnaire des Parlementaires français de 1789 à 1889. vol. II. París: Bourloton, 1890, p. 602. (facsímil Genève: Slatkine Reprints, 2000)
# Puck

«Puck» té aquests significats:
* Puck (hoquei), disc usat a mode de "pilota" a l'hoquei sobre gel i altres jocs i esports
* Puck (satèl·lit), satèl·lit d'Urà
* Puck (personatge), famós personatge teatral de Somni d'una nit d'estiu de Shakespeare
* Puck (revista), revista estatunidenca d'historietes (1871-1918)
# Brangolí

Brangolí (oficialment Brangoly, en francès) és un llogaret del terme comunal de la comuna alt-cerdana d'Enveig, a la Catalunya del Nord.
El poble està situat a 1.467,2 m alt a la falda sud-occidental de la muntanya de Bell-lloc, a la riba esquerra del Riu de Brangolí, un dels que forma el riu Reür, un dels principals afluents cerdans del Segre. Juntament amb Bena i Feners formava la Muntanya d'Enveig.

## Etimologia

Històricament ha tingut també la forma Vilangolí i, en francès, Braguile. Segons Francesc de Borja Moll, hauria derivat d'un nom de persona, en la denominació inicial "Villa Angolini" (Gramàtica històrica catalana València: PUV, 2006. ISBN 84-370-6412-0 p. 53-54)

## El poble de Brangolí

Es tracta d'un vilatge no gaire extens, però amb església pròpia, que havia estat parroquial de Brangolí, Bena i Feners. Dedicada a Sant Fruitós, és d'origen romànic, però va ser considerablement reformada vers l'any 1850.
En el poble es conserven alguns dels noms populars de les cases, com Cal Pal i Cal Ros.
Entre els indrets d'interès de Brangolí destaca especialment el dolmen, situat a prop al sud-oest del poble. També es pot esmentar el nou hotel Chateau de Brangoly, una masia del segle xviii recentment restaurada.

## La llegenda de la fada d'Enveig

Al lloc també es vincula part de l'acció de la llegenda de la fada d'Enveig.

## Referències

* ↑ Brangolí en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Segons l'Institut Géographique National.]
* ↑ «La fée d'Enveitg».
* ↑ «De fee van Enveitg».

## Bibliografia

* Becat, Joan. «56 - Enveig». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Mañé, Antoni; Vidal, Lluís; Vila, Carme. Guia dels Monuments megalítics de la Cerdanya. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2006. ISBN 84-8415-829-2.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Enveig». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Enllaços externs

* El riu Brangolí a la plana web dels rius cerdans Arxivat 2012-07-28 a Wayback Machine.
* Llegenda de la fada d'Enveig (francès)
* Versió llarga de la llegenda de la fada d'Enveig (neerlandès)
* L'hotel "Chateu de Brangoly" Arxivat 2012-05-12 a Wayback Machine. (castellà)
# La lliçó

La lliçó (en hebreu: שעת אפס‎) és una minisèrie dramàtica israeliana produïda per al canal Kan 11 de la Corporació de Radiodifusió Israeliana. S'ha subtitulat al català per a FilminCAT.

## Argument

Un debat a l'institut entre un professor de 43 anys i una estudiant de 17 anys s'acabarà convertint en un conflicte polític més enllà de l'aula en el marc de l'explosiva realitat social a la qual s'enfronta l'Israel contemporani.

## Referències

* ↑ La lliçó a Filmin.cat
* ↑ Iglesias, Eulàlia. «La sèrie israeliana que dona una lliçó sobre la creixent arabofòbia social», 21-09-2022. [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ «La lliçó». Goita què fan, ara!. [Consulta: 16 gener 2025].
* ↑ de la Torre, Toni. «La discussió de La Lliçó» (en catalan). El Temps, 17-10-2022. [Consulta: 31 gener 2023].
* ↑ Aliaga, Xavier. «La docència en el temps de la ira viralitzada». El Temps de les Arts, 17-10-2022. [Consulta: 31 gener 2023].
# Léonce Cambres

Léonce Cambres (1942) és un professor rossellonès, sociòleg, escriptor en francès i alcalde de Tesà del 1995 al 1999.

## Biografia

Entre 1953 i 1956 estudià al Lycée Lamoricière d'Oran. Inicià la carrera de Dret (1960) però l'hagué d'interrompre per dedicar-se a l'ensenyament en un col·legi a prop d'Orleans. Durant 17 anys va ser mestre, primer, i professor d'història. El 1987 es va llicenciar en Dret i va ser nomenat director interí d'un col·legi de Vauclusa; posteriorment, en dirigí successivament tres d'altres fins a l'any 2000.
Descendent de dos alcaldes del poble familiar, Tesà (un dels quals, Jean Cambres, regí el poble entre 1908 i 1919), ell mateix en presidí l'ajuntament del 1995 al 1999. Després de pre-jubilar-se, cursà estudis de sociologia a la universitat de Perpinyà.
Les seves primeres obres, els assaigs Le puits et le clocher i Malaise dans les colléges -publicades conjuntament-, recullen les seves experiències com a alcalde i com a director de col·legis. A Un certain regard, l'autor mostrà les seves reflexions sobre l'humanisme i sobre la seva relació amb el fet religiós, tema que tornà a tocar parcialment a la tercera obra, Saint-Jacques de Compostelle, un llibre d'entrevistes als pelegrins del camí de Sant Jaume. Després de publicar aquesta darrera obra va ser requerit com a sociòleg per donar conferències o intervenir en taules rodones sobre el tema.

## Bibliografia

* Le puits et le clocher (2001)
* Un certain regard (2003)
* Saint-Jacques de Compostelle (2005)
* Le messager du Jourdain (2008)

## Referències

* ↑ «Léonce Cambres» (en francès). [Consulta: 1r juliol 2013].
* ↑ «Llista d'ex-alumnes del Lycée Pasteur (antic Lamoricière)» (en francès). [Consulta: 1r abril 2015].
* ↑ «Rocamadour. Une belle journée d'échanges». La Dépêche du Midi, 20-10-2010 [Consulta: 1r juliol 2013].
* ↑ Le puits et le clocher, suivi de Malaise dans les collèges. Saint-Estève: Les Presses Littéraires, 2001.
* ↑ Un certain regard. Saint-Estève: Les Presses Littéraires, 2003. ISBN 9782914684460.
* ↑ Saint-Jacques de Compostelle: quel sens donner à ce Pèlegrinage?. Saint-Estève: Les Presses Littéraires, 2005. ISBN 9782350730332.
* ↑ Le messager du Jourdain. Saint-Estève: Les Presses Littéraires, 2008. ISBN 9782350732350.
# Dolmen del Mas d'en Peirot I

El Dolmen del Mas d'en Peirot I, o Dolmen del Mas Peirot, o Dolmen 1 dels Masos o encara de les Canaletes pel nom de la masia propera al dolmen. Encara, en alguns treballs és anomenat com a número 1, del Mas d'en Peirot. Les Canaletes és la zona on aquest se situa realment, i els Masos és una altra zona propera.
És a 409,2 m alt, a la carena superior del serrat que es dreça al nord-oest del Mas d'en Peirot, a migdia del Còrrec de les Canaletes.

## Característiques

És una construcció de pedra neolítica situada a la comuna rossellonesa de Sant Miquel de Llotes. Va ser descobert per Pere Ponsich el 1959 i declarat Monument històric de França al 26 de novembre del mateix any.
Del dolmen original ja només en resten algunes grans lloses en posició vertical. Havia caigut, en algun moment del passat, la llosa de cobertura a un costat.

## Vegeu també

* Llista de monuments megalítics dels Pirineus Orientals

## Referències

* ↑ Abélanet, 2011 p. 124-125
* ↑ Pel que fa a les denominacions d'aquest dolmen, la més estesa és del Mas Peirot, o del Mas d'en Peirot
* ↑ Durant molts anys, s'ha escrit Payrot, però finalment Joan Becat ha fixat la forma correcta d'aquest topònim.
* ↑ Carreras i Tarrús, 2013.
* ↑ El Dolmen del Mas d'en Peirot en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Sant Miquel de Llotes, monuments». [Consulta: 11 setembre 2013].
* ↑ Fitxa a la base de monuments històrics francesos Mérimée

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques: dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes. Canet: Trabucaire, 2011, p. 350 p.. ISBN 9782849741245.

## Enllaços externs

* «Brevíssima descripció i mapa, a pyreneescatalanes.free» (en francès). [Consulta: 11 setembre 2013].
* «Fotografia». Arxivat de l'original el 2019-03-21. [Consulta: 11 setembre 2013].
* Pàgina web de Dòlmens i menhirs Pilar
* Pàgina web de dòlmens de Martine et Eric
* Portal Megalithes du monde
# Nacionalisme romàntic

El nacionalisme romàntic, també anomenat «nacionalisme orgànic» o «nacionalisme de la identitat», és una forma de nacionalisme en la qual l'estat deriva la seva legitimitat política com a conseqüència orgànica de la unitat dels individus que aquest governa. Això inclou, depenent de la manera particular de la pràctica, la llengua, l'ètnia, la cultura, la religió i els costums de la «nació» en el seu sentit primari de conjunt de persones «nascudes» dins de la cultura. Aquesta forma de nacionalisme va néixer com a reacció a l'hegemonia dinàstica o imperial, que proclamava la legitimitat de l'estat «de dalt cap a baix» que el monarca rebia de Déu.
Entre els temes clau del romanticisme i el seu llegat més durador, les pretensions culturals del nacionalisme romàntic van ser també centrals en l'art postil·lustració i en la filosofia política. Des dels seus inicis, amb la concentració en el desenvolupament de les llengües, el folklore nacional i el valor espiritual dels costums i tradicions locals, fins als moviments que haurien de reorganitzar el mapa d'Europa, amb les al·lusions a l'«autodeterminació» de les nacions, el nacionalisme va ser una qüestió clau del romanticisme, determinant el seu paper, les seves formes d'expressió i els seus significats.

## Vegeu també

* Brudeferd i Hardanger.
# Amòrion

Amòrion (grec: Ἀμόριον, Amórion; àrab Ammuriyya, siríac Amurin) va ser una ciutat de Frígia fundada al segle i aC. Està situada al sud-est de Dorilèon i al sud-oest d'Ancira (Ankara). L'emperador Zenó la va fortificar cap a l'any 480.
L'any 644 (o 646 segons altres fonts) va patir el primer atac àrab. Abd-ar-Rahman ibn Khàlid hi va tornar el 666 i la va ocupar temporalment. El 669 altre cop va ser ocupada durant l'expedició de Yazid I a Constantinoble, però reconquerida pel general romà d'Orient Andreas. Muhàmmad Ibn Marwan i Màslama ibn Abd-al-Màlik ibn Marwan van ocupar temporalment altre cop Amòrion en una expedició el 708 i va derrotar davant la ciutat un exèrcit romà d'Orient. El 716 la van tornar a ocupar en l'expedició de Maslama contra Constantinoble, però en van ser expulsats un o dos anys després per Lleó l'Isauri, que la va fortificar.
L'any 741 s'hi va refugiar l'emperador Constantí V durant la revolta d'Artabasd. El 779 un atac àrab va poder ser rebutjat. El 797 una altra vegada va ser atacada sense èxit pels àrabs dirigits per al-Hasan ibn Kahtaba.
El 820 va ser proclamar emperador Miquel el Tartamut, que va fundar la dinastia d'emperadors anomenada amoriana o frígia. L'any 838, els armenis i àrabs van prendre represàlies contra els romans d'Orient, que havien atacat Armènia el 837 i van entrar al territori de l'Imperi Romà d'Orient, assetjant durant 12 dies Amòrion que finalment va ser ocupada i van dur a terme el saqueig d'Amòrion el 17 de Ramadà del 223 (16 d'agost del 838). Aquesta expedició la va dirigir personalment el califa al-Mutàssim. El 6 de març del 845 quaranta-dos presoners d'Amòrion van ser executats a Samarra i considerats màrtirs pels romans d'Orient. Al-Mutàssim va fer reconstruir la vila.
L'any 931 l'emir de Tars Thamal, va atacar la ciutat i va quedar malmesa. El 978 Bardes Escler va derrotar a Pankalea o Pankaleia, prop d'Amòrion, Bardes Focas, enviat contra ell.
L'any 1068 va patir les conseqüències del primer atac turc a la part central d'Anatòlia en què van saquejar Amòrion i Neocesarea. L'emperador Romà va entrar a Capadòcia i en va expulsar les bandes turques el 1069, però van tornar el 1071 després de la batalla de Mantziciert.
El 1116 estava en poder dels seljúcides que l'havien ocupat abans però en data no coneguda. Després desapareix i segurament es va convertir en una petita ciutat que el 1516, sota domini otomà, és esmentada con Hirsacik. El 1892 es va fundar a la rodalia la vila de Hisarkoy. Les ruïnes de l'antiga Amòrion les van trobar l'anglès Hamilton a 12 km a l'est d'Emirdağ (província d'Afyonkarahisar) prop dels llogarets d'Hamza Hacil i Hisar, a un lloc que els habitants anomenaven Hergan Kale, i ara són anomenades ruïnes d'Asar o Asar Kale.

## Referències

* ↑ Lightfoot, C «The Survival of Cities in Byzantine Anatolia, the Case of Amorium». Byzantion, 68, 1998, pàg. 57-71.
# Artavasdes

Artavasdes és el nom dels següents personatges:
# Centre de Formació Professional Xabec

El Centre de Formació Professional Xabec és un centre de formació professional del barri dels Orriols de València. Inaugurat l'octubre del 2006, va néixer impulsat per la fundació EIFOR, una entitat sense ànim de lucre constituïda el 2002. És un centre educatiu que a través de l'Opus Dei ofereix formació cristiana. El centre va néixer amb els tres tipus de formació professional que hi havia en aquell moment, la reglada, l'ocupacional i la contínua.
Fou un dels primers centres de València en impulsar de manera decidida la FP dual, l'any 2013, que implica una major col·laboració entre el món educatiu i de l'empresa. El 2016 va ser posar com un exemple de bones pràctiques en aquest sentit en un congrés anomenat Fòrum d'Oportunitats. Impulsa activitats de voluntariat dels seus alumnes.

## Referències

* ↑ Arnal, Javier «Los aciertos de Xabec». Las Provincias, 28-12-2008 [Consulta: 25 gener 2017].
* ↑ «El próximo jueves se inaugura el Centro Integrado de Formación Profesional Xabec». Europa Press, 24-10-2006 [Consulta: 25 gener 2017].
* ↑ Játiva, Juan Manuel «Ejemplo de su modelo de FP». El País, 30-09-2013 [Consulta: 25 gener 2017].
* ↑ «La consellería de educación trabaja en un modelo de Formación Profesional dual de calidad que aporte valor añadido al alumnado». , 30-11-2016 [Consulta: 25 gener 2017]. Arxivat 3 de febrer 2017 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-02-03. [Consulta: 25 gener 2017].
* ↑ «La Ciudad de la Esperanza en Aldaia prepara sus instalaciones para recibir a los primeros refugiados». Alfa y Omega, 12-12-2016 [Consulta: 25 gener 2017].
# Claudio Martín Barco

Claudio Martín Barco-Huertas va ser un militar i carrabiner espanyol.

## Biografia

Oficial del Cos de Carrabiners, després de l'esclat de la Guerra civil es va mantenir fidel a la República.
En els primers mesos de la contesa va estar al capdavant de milícies al front d'Astúries. Posteriorment va arribar a manar la 4a Divisió asturiana —que, amb el temps, seria canviada de nom com a 62a Divisió. Després del col·lapse del front del Nord va tornar a la zona centro republicana, on va exercir diversos comandaments. Aconseguiria el rang de tinent coronel. Al març de 1938 va ser nomenat comandant de l'Agrupació Autònoma de l'Ebre, encarregada de defensar el front del Baix Segre. També va manar breument la 44a Divisió. Poc després seria nomenat comandant del Cos d'Exèrcit «B» —que es convertiria en el XII Cos d'Exèrcit.

## Referències

* ↑ Mateo del Peral, 1977, p. 284.
* ↑ Zaragoza, 1983, p. 60.
* ↑ Ribelles de la Vega, 2013, p. 24.
* ↑ Martínez Bande, 1975, p. 85.
* ↑ Martínez Bande, 1975, p. 111, 134.

## Bibliografia

* Martínez Bande, José Manuel. La llegada al mar. Madrid: Editorial San Martín, 1975.
* Ribelles de la Vega, Silivia. Luis Montero Álvarez «Sabugo»: en los abismos de la historia. Oviedo: Pentalfa Ediciones, 2013.
* Zaragoza, Cristóbal. Ejército Popular y Militares de la República, 1936-1939. Barcelona: Ed. Planeta, 1983.
# Selenicereus urbanianus

Selenicereus urbanianus és una espècie fanerògama que pertany a la familia de les cactàcies (Cactaceae).

## Descripció

Selenicereus urbanianus és una planta perenne carnosa enfiladissa. Les tiges són inicialment brillants, després de color verd clar amb un to porpra. Tenen un diàmetre de fins a 5 cm. Tenen entre 4 a 5 (rarament de 3 a 6) costelles, amb vores afilades i clares al principi, després menys pronunciades. Les arèoles petites estan cobertes de pèls blancs i d'1 a 2 truges petites. De les arèoles sorgeixen diverses espines en forma d'agulla de fins a 1 centímetre de llarg, que inicialment són grogues i després es tornen marrons. Les flors fan fins a 30 cm de llarg de color blanc. Els seus periants exteriors són de color marró a taronja, els interiors són blancs. L'hipant i el tub floral estan coberts de llargs pèls blancs. Els fruits són esfèrics.

## Distribució

És endèmica de Cuba, Haití i República Dominicana. És una espècie poc comuna en col·leccions.

## Taxonomia

Selenicereus urbanianus va ser descrita per (Gürke i Weing.) Britton i Rose i publicat a Contributions from the United States National Herbarium 16(7): 242. 1912-1916[1913]. (10 d'abril de 1913).

### Etimologia

Selenicereus: nom genèric es deriva del grec Σελήνη (Selene), la deessa de la lluna i cereus, que significa 'espelma' en llatí, en referència a les flors nocturnes.
urbanianus: epítet nomenat en honor del botànic alemany Ignaz Urban.

### Sinonímia

* Selenicereus maxonii Rose

## Referències

* ↑ «Selenicereus urbanianus». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 27 agost 2023].
* ↑ Eggli, Urs; Newton, Leonard E. Etymological Dictionary of Succulent Plant Names (en anglès), 2004, p. 248. ISBN 3-540-00489-0 [Consulta: 27 agost 2023].
* ↑ «Sinònims de Selenicereus urbanianus». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 27 agost 2023].

## Enllaços externs

* http://cactiguide.com/cactus/?genus=Selenicereus&species=urbanianus
# La pecadora (Àngel Guimerà)

La pecadora és un drama en tres actes i en prosa, original d'Àngel Guimerà, estrenat per primera vegada al teatre Romea de Barcelona, per la companyia del Teatre Català, la vetlla de l'11 de març de 1902. L'acció té lloc en un poble de muntanya, a l'època de l'estrena.

## Repartiment de l'estrena

* Daniela: Dolors Delhom.
* Antònia: Adela Clemente.
* Monsa: Maria Morera.
* Tomaseta: Antònia Baró.
* Pona: Pilar Forest.
* Huguette: Carme Jarque.
* Jeanne: Clotilde Barris.
* Agna: Pilar Santolària.
* Ramon: Enric Borràs.
* Don Joachim: Jaume Virgili.
* Richard: Iscle Soler.
* Mr. Albert: Joan Domènech.
* Max: Victorià Oliver.
* Andreu: Anton Manso.
* Valeri: Agustí Artigas
* Miqueló: Casimir Rosa.
Director artístic: Enric Borràs

## Traduccions

* Artur Vinardell i Roig, traducció al francès.
* Luis Ruiz de Velasco, traducció al castellà.
* Wallace Gillpatrick, traducció a l'anglès.
* Ferdinando Fontana, traducció a l'italià.

## Referències

* ↑ Guimerà, Àngel «La pecadora : drama en tres actos, en prosa» (en castellà). Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes. Centro Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes, 1903.
* ↑ «Cronologia d'estrenes de teatre | Associació d'Escriptors en Llengua Catalana». [Consulta: 14 gener 2025].