OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan Nadal Cañellas

Joan Nadal Cañellas (Palma 1934 - 15 de gener de 2016) és un jesuïta mallorquí, especialista en estudis bizantins.

## Biografia

Llicenciat en filosofia per la Universitat Pontifícia de Loiola (1960), en teologia per la Universitat Gregoriana de Roma (1968) i en filosofia i lletres per la Universitat de Barcelona.
L'any 1976 fundà a Atenes l'Institut Cultural Reina Sofia que dirigí fins al 1987. És autor de nombroses publicacions científiques i edicions crítiques de temes d'història i filologia medieval i romana d'Orient, entre les quals destaca El diálogo entre Oriente i Occidente (1969) on exposa la separació entre l'església romana d'Orient i la romana. Cal destacar també el seu estudi sobre els foners balears. Una de les seves contribucions decisives fou el 1972 quan aconseguí l'abolició pel papa Pau VI del filioque, principal causa teòrica de la divisió de les esglésies romana i romana d'Orient.
Acadèmic numerari de l'Acadèmia Mallorquina de Genealogia i de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona. Membre numerari de la Societat d'Estudis Heràldics i Genealògics d'Atenes i acadèmic de l'Acadèmia Internacional per a la Propagació de la Cultura de Roma. Fou agregat cultural de l'Ambaixada d'Espanya a Atenes (1975-87) i el 1993 fou nomenat conseller de l'Ambaixada d'Espanya davant la Santa Seu de Roma.
El 1978, en reconeixement de la seva tasca, li fou atorgada la creu de l'Orde del Mèrit Civil d'Espanya i el 2005 el Premi Ramon Llull. Va morir sobtadament el 15 de gener de 2016.

## Obres

* El diálogo entre Oriente i Occidente (1969).
* Biografía de Jerónimo Nadal, Vida e Influjo (2007)
* Els foners balears
* La abolición de la Orden del Temple y su gestación
* La permanencia de Rodrigo de Borja (Alejandro VI) en el Estudio de Bolonia, según los documentos originales
* Las bulas de plomo bizantinas del Castillo de Santueri
* El ara portátil medieval de Montesión
* El Patriarca Atanasio I de Constantinopla y Roger de Flor
* Estética y sentido del icono bizantino
* Los documentos griegos del archivo de la Corona de Aragón
* Majorque et Cyprus unies pour l'imposante figure de Raymond Lulle

## Referències

* ↑ «El Govern expresa su pésame por la muerte del académico Juan Nadal». 20 Minutos, 17-01-2016 [Consulta: 19 gener 2016].
* ↑ El Govern expresa su pésame por la muerte del académico Juan Nadal, 20 Minutos, 17 de gener de 2016
* ↑ Joan Nadal Cañellas a baelaridesdigital.com
* ↑ Muere el historiador Juan Nadal, Última Hora, 16 de gener de 2016
# Consell Nacional Aimara de Mallkus i T'allas

El Consell Nacional Aimara de Mallkus y T'allas (Consejo Nacional de Ayllus y Markas del Qullasuyu; CONAMAQ) és una instància de representació superior del poble aimara a Xile, és transversal, pluralista i fou creat per les organitzacions aimares de base en el marc del II Congrés Nacional Aimara el 29 de maig de 1997. La seva bandera és blanca amb l'emblema al centre i sota el nom de l'organització en negre, escrit en dues línies.

## Referències

* ↑ Robert Andolina; Nina Laurie; Sarah A. Radcliffe Indigenous Development in the Andes: Culture, Power, and Transnationalism. Duke University Press, 23 desembre 2009, p. 102–. ISBN 0-8223-9106-6.
* ↑ Eduardo Silva. Transnational Activism and National Movements in Latin America: Bridging the Divide. Routledge, 21 agost 2013, p. 89–. ISBN 978-1-135-05570-7.
# Fleca Oriell

La Fleca Oriell és un edifici del municipi de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Fundada l'any 1887, la fleca va ser cremada pels republicans durant la Guerra Civil i reconstruïda per l'arquitecte Josep Maria Busquets Mollera el 1939.
Ha passat per vàries mans, inclosa la Casa Bellsolà. Els propietaris actuals, els gironins Tomàs Codina i Quimi Pla, agafaren el relleu dels anteriors propietaris, en Xevi i la Maria, l'any 2023, els quals la rebrandejaren amb el nom d'Oriell 1887.
* Rebrànding de la fleca Oriell 1887 de Girona

## Descripció

De l'establiment resulta interessant la façana exterior, on s'integra en un sòl forat l'altell i la botiga. Tot el conjunt es divideix en tres registres molt marcats. Destaca el mitjà, amb un emplafonat de fusta i vidre que serveix de fons a un original rètol de ferro. En ell s'utilitzen com a element decoratiu simbòlic dues espigues de blat que centren la composició de les lletres, obra del serraller Nonici Cadenas. A finals de 2024, el seu rebesnet Sergi Cadenas va actualitzar el cartell i hi va afegir l'any de fundació de la fleca, 1887.
La zona emplaçada a nivell del carrer presenta un senzill revestiment amb ceràmica vidriada de La Bisbal. Aquesta decoració es reitera a l'interior de l'establiment, mantingut avui sense alteracions respecte a la seva concepció primitiva. també amb ceràmica negra de l'obrador Marcó de Quart. A l'interior hi trobem els relleus d'uns àngels, disseny de Rafael Masó i reproducció d'un relleu del Bon Pastor i còpia d'un dels sarcòfags a l'església de Sant Feliu de Girona.
També resulten d'interès el paviment i la integració de les lleixes en el context.

## Imatges

* Façana de la Fleca Oriell 1887 abans de la restauració del rètol
* Àngel de Rafel Masó a la Fleca Oriell de Girona
* Rètol restaurat de la Fleca Oriell 1887 l'any 2024
* Edifici on es troba la fleca

## Referències

* ↑ «fleca oriell : pans artesans i pastisseria moderna - girona», 20-03-2024. [Consulta: 18 gener 2025].
* ↑ «Fleca Oriell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Dialectes hilaliens

Els dialectes hilalians o dialectes beduïns són un continu de dialectes àrabs del nord d'Àfrica. El terme dialectes hilalians remet als Banu Hilal, una confederació de tribus nòmades àrabs que van envair el nord d'Àfrica el segle xi. Juntament amb els dialectes aràbs prehilalians, constitueixen la família arabomagribina.

## Varietats i distribució

Els dialectes hilalians es parlen al nord d'Àfrica, des de les planes de l'oest del Marroc i el desert de Mauritània fins a l'oest d'Egipte, incloent Líbia, els alts i la costa d'Algèria i Túnisia. Així mateix, també hi ha varis enclavaments on es parlen dialectes àrabs prehilalians, incloent antics dialectes urbans parlats en diferents ciutats com ara Fes, Rabat, Tlemcen, Tunis… I quatre dialectes rurals sedentaris principals, sovint en zones de parla amaziga.
L'àrab hilalià inclou quatre varietats principals:
* Dialectes sulaymites o dels Banu Sulaym: a Líbia i el sud de Tunísia.
* Dialectes hilalians orientals: al centre de Tunísia i l'est d'Algèria.
* Dialectes hilalians centrals: al centre i sud d'Algèria.
* Dialectes maqilians o dels Maqil: a l'oest d'Algèria i al Marroc.
L'àrab hassania, parlat a Mauritània, el Sàhara occidental, el sud del Marroc i algunes zones del nord de Mali, també és classificat com a Maqil. Els dialectes hilalians han influït molt alguns dialectes urbans com els que es parlen a Trípoli o Marràqueix. També conformen alguns dialectes urbans en zones amazigòfones (llengües koiné), com ara els que es parlen a Casablanca o Orà.

## Referències

* ↑ Bassiouney, Reem. Identity and Dialect Performance: A Study of Communities and Dialects (en anglès). Routledge, 2017-10-24. ISBN 9781315279718.
* ↑ Birnbaum, Salomo A. Linguistik / Linguistics (en anglès). Walter de Gruyter, 2011-07-27. ISBN 9783110251951.
* ↑ Kees Versteegh, Dialects of Arabic : Maghreb Dialects Arxivat 2015-07-15 a Wayback Machine., TeachMideast.org Arxivat 2015-03-07 a Wayback Machine.
* ↑ Mélissa Barkat, « Les dialectes Maghrébins » (lien), dans: Détermination d'indices acoustiques robustes pour l'identification automatique des parlers arabes, Thèse, Université Lumière Lyon 2 (2000)
# Dongbei Dianying Zhipianchang

El Dongbei Dianying Zhipianchang (xinès simplificat: 东北电影制片厂, pinyin: Dōngběi Diànyǐng Zhìpiànchǎng, literalment Estudi de cinema del Nord-est), també conegut pel nom anglés Northeast Film Studio, va ser un dels primers estudis de cinema del nord-est de la Xina. Alhora, se'l considera el primer estudi de cinema creat expressament per un partit comunista.
La rendició del Japó i la fi de la Segona Guerra Mundial van comportar que el 1946 es dissolguera la Manchuria Motion Picture Corporation, amb seu en Changchun. Cèl·lules del Partit Comunista van organitzar els sectors progressistes dels treballadors per a garantir que el material no es perdera. Les parts que van passar a mans comunistes s'integraren a l'estudi de cinema de Yan'an i el Dongbei Dianying Zhipianchang, que absorbiria l'estudi de Yan'an l'1 d'octubre del 1946, quan es reubica a la ciutat de Hegang, que actualment forma part d'Heilongjiang.
Es considera que Dongbei Dianying Zhipianchang és el predecessor de l'actual Changchun Dianying Zhipianchang, ja que l'estudi seria reubicat novament en la ciutat de Changchun l'abril de 1949.
A partir d'aquell moment, les divisions de cinema i animació se separarien. El animadors, majoritàriament el grup que va treballar amb pel·lícules com Huangdi Meng, es traslladarien a Xangai. Allà s'unirien els germans Wan, els talents de l'Acadèmia Central de Belles Arts, l'Institut d'Art de Suzhou i altres artistes de renom per a crear el Shanghai Meishu Dianying Zhipianchang.

## Referències

* ↑ Cartoon World. "Cartoon World Arxivat 2006-09-09 a Wayback Machine.." ZZU.edu. Retrieved on 2007-01-18.
* ↑ Yau, Shuk-ting, Kinnia. Japanese and Hong Kong Film Industries: Understanding the Origins of East Asian Film Networks. Routledge, 2009-09-11. ISBN 9781135219475.
* ↑ Zhang, 1998, p. 18-19.
* 1 2 Semsel, 1987, p. 18.
* ↑ Lim, Song Hwee; Ward, Julian. The Chinese Cinema Book. Bloomsbury Publishing, 2017-09-16. ISBN 9781844575800.
* 1 2 Lent, John A.; Ying, Xu. Comics Art in China. Univ. Press of Mississippi, 2017-07-20. ISBN 9781496811752.
* ↑ Zhang, 1998, p. 226.
* ↑ Lent, John A. Animation in Asia and the Pacific. John Libbey, 2001. ISBN 9781864620368. «[...] An animation unit was formed in 1949 in Changchun, which later became the animation unit of the Shanghai [...]»
* ↑ Giesen, Rolf. Chinese Animation: A History and Filmography, 1922-2012. McFarland, 2014-12-19. ISBN 9781476615523.

## Bibliografia

* Zhang, Yingjin. Encyclopedia of Chinese film. Londres: Routledge, 1998. ISBN 9780203195550.
* Semsel, George Stephen. Chinese Film: The State of the Art in the People's Republic. ABC-CLIO, 1987. ISBN 9780275926441.
# ECOM Agroindustrial

ECOM Agroindustrial és una empresa global de comerç i processament de productes bàsics amb seu a Suïssa. La companyia està especialitzada principalment en cafè, cacau i cotó. ECOM té més de 40 oficines ubicades a més de 30 països de tot el món. És un dels productors de cafè més grans del món.
Va ser fundada a Barcelona el 1849 pel català Josep Esteve i Tomàs com a empresa comercial de cotó a Espanya. Posteriorment, la família Esteve va establir-se als Estats Units el 1885 després de l'evolució de l'agricultura de cotó. Es van expandir a Brasil el 1935 i a Mèxic el 1948. ECOM es va establir aviat i es va unir al comerç de cafè el 1951 i el cacau el 1991.
L'any 2000, ECOM va comprar el negoci de cafè amb seu a Londres de la companyia Cargill. El 2012, ECOM va comprar 13 milions de bosses de 60 kg de cafè o aproximadament el 7% del cafè del món. El 2013, ECOM va anunciar la compra de la divisió de comerç de mercaderies d'Armajaro Holdings, que va assumir el seu negoci de cafè, cacau i sucre. ECOM té filials a diversos països, incloent Sangana Commodities a Kenya.

## Referències

* ↑ OECD. Annual Report on the OECD Guidelines for Multinational Enterprises 2012 Mediation and Consensus Building: Mediation and Consensus Building. OECD Publishing, 4 desembre 2012, p. 114–. ISBN 978-92-64-08753-8.
* ↑ Peter A. Minang. Climate-Smart Landscapes: Multifunctionality in Practice. ASB Partnership for The Tropical Forest margins, 30 novembre 2014, p. 282–. ISBN 978-92-9059-375-1.
* ↑ Jeff Neilson. Value Chain Struggles: Institutions and Governance in the Plantation Districts of South India. John Wiley & Sons, 26 juliol 2011, p. 1826–. ISBN 978-1-4443-5544-4.
* 1 2 John M. Talbot. Grounds for Agreement: The Political Economy of the Coffee Commodity Chain. Rowman & Littlefield, 2004, p. 106–. ISBN 978-0-7425-2629-7.
* ↑ Felicity Lawrence. Not On the Label: What Really Goes into the Food on Your Plate. Penguin Books Limited, 6 maig 2004, p. 220–. ISBN 978-0-14-190716-1.
* ↑ Barbara Hogenboom. Big Business and Economic Development: Conglomerates and Economic Groups in Developing Countries and Transition Economies Under Globalisation. Routledge, 24 gener 2007, p. 319–. ISBN 978-1-134-12576-0.
* ↑ I.O.N.. Indian Ocean Information and Documentation Bank, 2000.
* ↑ Marcy Nicholson (11 November 2013), "Armajaro selling loss-making commodity trade arm to Ecom" Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine., Reuters Retrieved 12 May 2014.
* ↑ Isis Almeida (12 November 2013), "Armajaro Trading Sold to Ecom After Loss of $7.6 Million", Bloomberg, Retrieved 12 May 2014.
* ↑ Carsten Schmitz-Hoffmann. Voluntary Standard Systems - a Contribution to Sustainable Development. Springer, 1 gener 2014, p. 306–. ISBN 978-3-642-35716-9.

## Enllaços externs

* "Sobre Ecom" Arxivat 2014-08-31 at Archive.is, ECOM Agroindustrial Corp Ltd Obtingut el 12 de maig de 2014.
# Tres desitjos

Tres desitjos (títol original: Three Wishes) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Martha Coolidge, estrenada l'any 1995. Ha estat doblada al català.

## Argument

Tom evita per poc, d'atropellar un vianant amb el seu cotxe. Sota el xoc, es posa llavors a recordar de la seva infantesa, a partir del dia que la seva mare, Jeanne, va atropellar Jack, un jove de vint anys.
Aquesta, sola amb els seus dos fills, després que el seu marit va desaparèixer a Àsia durant la guerra, proposa a Jack, vagabund acompanyat del seu gos, d'instal·lar-se a casa seva, el temps de la seva convalescència (a causa de l'accident, té el peu enguixat).
Jeanne que viu en una urbanització ben cuidada dels anys 50, en una petita ciutat de les Estats Units, serà objecte de xafarderies. Però això serà de curta durada, Jack ràpidament és acceptat per la comunitat, sobretot pels pares de família. Entrenarà fins i tot els nois de la urbanització a beisbol.
Va canviar la vida de Jeanne d'una manera inesperada... Ell i el seu gos molt especial, van aportar una mica de màgia a la vida d'aquesta família. Tom prendrà afecte per Jack, esperant que esdevingui el seu segon pare... Però Jack no arribarà mai totalment a fondre's en el motlle del suburbi perfecte. A més, Jeanne i ell retindran els seus sentiments. I una altra prova afectarà la família.

## Repartiment

* Patrick Swayze: Jack McCloud
* Mary Elizabeth Mastrantonio: Jeanne Holman
* Joseph Mazzello: Tom Holman
* Seth Mumy: Gunther 'Gunny' Holman
* David Marshall Grant: Phil
* Jay O. Sanders: Entrenador Schramka

## Referències

* ↑ «Tres desitjos». esadir.cat.
* ↑ «Three Wishes». The New York Times.
# Edward Babiuch

Edward Mikołaj Babiuch (Dąbrowa Górnicza, 28 de desembre de 1927 - 1 de febrer de 2021) va ser un home d'estat polonès. Va ser primer ministre del febrer a l'agost de 1980).

## Biografia

Membre del Politburó i secretari del comitè central del Partit Obrer Unificat Polonès, va ser nomenat primer ministre el 18 de febrer de 1980 amb la missió de posar en marxa un pla d’austeritat per frenar la crisi econòmica. L'11 de juliol de 1980, Babiuch anuncia un augment general de preus. Això condueix a vagues generals i manifestacions per exigir salaris més alts. El 4 d'agost de 1980, 17.000 treballadors de les drassanes de Gdańsk fan vaga, seguits dels de les drassanes de Szczecin, amb més de 150.000 vaguistes. El 4 d'agost de 1980, Babiuch dimiteix i és substituït per Józef Pińkowski.

## Referències

* ↑ «Nie żyje były premier» (en polonès). wydarzenia.interia.pl. [Consulta: 4 febrer 2021].
* ↑ Roszkowski, Wojciech; Kofman, Jan. Biographical Dictionary of Central and Eastern Europe in the Twentieth Century (en anglès). Routledge, 2016-07-08. ISBN 978-1-317-47594-1.
* ↑ Kołodziejczyk, oprac Bartosz. «Nie żyje Edward Babiuch. Były premier miał 93 lata» (en polonès), 03-02-2021. [Consulta: 15 abril 2021].
* ↑ Yearbook on international communist affairs 1981. Stanford, Calif.: Hoover Institution Press, 1981. ISBN 0-8179-7501-2.
* ↑ Starski, Stanislaw. Class struggle in classless Poland. Boston: South End Press, 1982. ISBN 0-89608-139-7.
# Christophe Capelle

Christophe Capelle (Compiègne, Picardia, 15 d'agost de 1967) és un ciclista francès, que fou professional entre 1991 i 2002.
En el seu palmarès destaca la medalla d'or aconseguida als Jocs Olímpics d'Atlanta de 1996 en la prova de persecució per equips, junt a Philippe Ermenault, Jean-Michel Monin i Francis Moreau. El 2000 es proclamà campió de França en ruta.

## Palmarès

* 1990
** 1r a la Ronda de l'Oise
** 1r a la Volta a Hessen
* 1991
** Vencedor d'una etapa del Tour del Mediterrani
* 1995
** Vencedor d'una etapa del Circuit de La Sarthe
** Vencedor d'una etapa del Tour del Llemosí
* 1996
** Medalla d'or als Jocs Olímpics d'Atlanta en la prova de persecució per equips, junt a Philippe Ermenault, Jean-Michel Monin i Francis Moreau
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Oise
** Vencedor d'una etapa del Critèrium Internacional
* 1998
** 1r al Premi del Calvari
** Vencedor d'una etapa de la París-Niça
* 2000
** Campió de França de ciclisme en ruta

### Resultats al Tour de França

* 1993. 115è de la classificació general
* 1994. Abandona (14a etapa)
* 1995. Fora de control (15a etapa)
* 1996. Abandona (6a etapa)
* 1999. 115è de la classificació general
* 2001. 123è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1992. 106è de la classificació general

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Sacriportus

Sacriportus (en grec antic Ἱερὸς λιμήν) va ser una petita ciutat del Latium on l'any 82 aC va tenir lloc la batalla decisiva entre Sul·la i Mari el jove. Estava situada entre la ciutat de Sígnia i Praeneste.
Mari el jove va ser totalment derrotat i es va haver de refugiar a Praeneste. Totes les fonts diuen que la batalla va tenir lloc "apud Sacriportum" ('prop de Sacriportus'), però ningú parla de la seva situació exacta. Aquest nom no apareix en cap altra ocasió, i no se sap quin era el seu significat, si es tractava d'un poble o poblet, o simplement d'un lloc que es deia així. Appià diu que era proper a Praeneste, i Plutarc explica que era a prop de Sígnia. A més, sabem per Appià, que Sul·la després d'haver assetjat i pres Sètia, va fer que Mari el jove, que havia intentat defensar-la, es retirés lentament davant seu fins que va arribar als voltants de Praeneste. Llavors es va aturar a Sacriportus i va presentar batalla al seu perseguidor. Per tant, devia d'estar situat a la plana de sota de Praeneste, entre aquella ciutat i Sígnia, i probablement no gaire lluny del pas entre els turons Albans i les muntanyes dels volscs, per on Mari devia de tenir la seva línia de retirada.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Sacriportus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 24 agost 2022].
# Joan Pereyra i Morante

Joan Pereyra i Morante (Eivissa, 27 d'octubre 1850 - 1932) fou un militar i polític eivissenc, diputat a Corts durant la restauració borbònica.

## Biografia

Fill d'un militar, el 1864 va ingressar al Regiment d'Infanteria de Mallorca, del que arribà a ser alferes el 1868 i tinent el 1869 per mèrits de guerra a la batalla del Pont d'Alcolea sota el comandament del marquès de Novaliches. En 1872 fou destinat a la Capitania General de Granada i el juliol de 1873 fou ascendit a tinent per antiguitat. El 1874 fou enviat a Melilla i participà també a la tercera guerra carlina, en la que fou ascendit a capità (1874) després de les accions de Galdames i Laguardia i va obtenir la Creu del Mèrit Militar amb distintiu vermell després de l'acció de Monte Muru. Fou ascendit a comandant en 1875 després de les accions a Lorca, Irun i Treviño, i a tinent coronel després del setge de Bilbao. Un cop acabada la guerra en 1876 fou destinat a Requena i el 1882 a la Segona Divisió de l'Exèrcit de València. En 1885 fou destinat a Múrcia i el 1891 a Tetuan.
El gener de 1893 fou ascendit a coronel i destinat a Tremp, Jerez de la Frontera, Alacant i Mallorca. Durant la guerra hispano-estatunidenca fou nomenat comandant militar de Lanzarote. El setembre de 1906 fou ascendit a general de brigada i durant un temps fou interinament Comandant Militar de Cartagena i Governador Militar de València.
Fou elegit diputat per Eivissa a les eleccions generals espanyoles de 1910, però no va ocupar l'escó fins a 1912, ja que va marxar a Melilla en 1911 per lluitar en la guerra del Marroc, participant en la presa de Monte Arruit el 1912. El 1913 fou ascendit a general de divisió i també fou secretari de la Reial Societat Valenciana d'Agricultura i Esports.

## Referències

* ↑ Servicios del General de Brigada Juan Pereyra Morante, Diario Oficial del Ministerio de la Guerra, 7 de febrer de 1913

## Enllaços externs

* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Agnes Waterhouse

Agnes Waterhouse (c. 1503 - 29 de juliol de 1566), també coneguda com a mare Waterhouse, fou la primera dona a ser executada per bruixeria a Anglaterra.
El 1566 va ser acusada de bruixeria juntament amb dues altres dones, Elizabeth Francis i Joan Waterhouse. Totes tres eren del mateix poble, Hatfield Peverel. Va confessar ser una bruixa i que el seu esperit familiar era un gat (que més endavant es va convertir en un gripau) amb el nom de Satan, de vegades escrit Sathan, que originàriament pertanyia a Elizabeth Francis. Agnes va ser jutjada a Chelmsford (Essex) aquell mateix any, acusada d'haver fet servir la bruixeria per causar una malaltia a William Fynne, que havia mort el novembre de 1565. També va ser acusada de fer servir la fetilleria per matar el bestiar, i fer emmalaltir i causar la mort del seu marit. La seva filla, Joan Waterhouse, també va ser acusada del mateix crim, però va ser trobada no culpable.
Waterhouse va ser penjada, i es convertí en la primera dona executada per bruixeria a Anglaterra. La seva figura va ser inclosa en l'obra The Dinner Party de Judy Chicago, representada com un dels 999 noms a l'Heritage Floor.

## Referències

* ↑ Kors, edited by Alan Charles; Peters, Edward Peters; revised by Edward. Witchcraft in Europe, 400-1700: a documentary history. 2a edició. Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2001, p. Chapter 46. ISBN 0812217519.
* 1 2 3 Hester, Marianne. Lewd women and wicked witches : a study of the dynamics of male domination. 1. publ.. London u.a.: Routledge, 1992, p. 166–171. ISBN 0415070716.
* ↑ Kathy Lynn Emerson, A Who's Who of Tudor Women, retrieved on 2-2-2010
* ↑ «Agnes Waterhouse». Elizabeth A. Sackler Center for Feminist Art: The Dinner Party: Heritage Floor: Agnes Waterhouse. Brooklyn Museum, 2007. [Consulta: 26 desembre 2011].
# Aloros

Aloros (en grec antic: Ἄλωρος) fou una ciutat de l'antiga Grècia situada al territori de la Bòtia (Macedònia). Sembla que va ser fundada com a colònia d'Erètria, en relació amb l'antiga fundació de Metone.
Apareix al Periple de Pseudo-Escílax com una de les ciutats gregues de Macedònia, i la situa entre Metone i Pel·la. Estrabó la situa al Golf Termaic, a prop de Metone i vora el riu Haliacmó. Diodor de Sicília esmenta un personatge important d'aquesta ciutat, Ptolemeu Alorita, que va ser regent de Macedònia a la mort d'Alexandre el Gran.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Alorus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 18 juliol 2023].
* ↑ Walker, Keith G. Archaic Eretria: A political and social history from the earliest times to 490 BC. Routledge, 2004, p. 150.
* ↑ Periple de Pseudo-Escílax, 66
* ↑ Estrabó. Geografia, fr. 20
* ↑ Diodor de Sicília. Bibliotheca historica, XV, 71