OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gliptoteca Monjo

La Gliptoteca Monjo és un edifici del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil, antic casal del segle xviii reformat. Consta de planta baixa, pis i golfes. Obert per una teulada de dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. Té quatre obertures per planta, amb balcons amb el primer pis. Un gran finestral a la planta esquerra recorre la façana de dalt a baix. Totes les obertures presenten la llinda i els brancals realitzats amb carreus de pedra, igual que els angles de l'edifici.
Destaca el mur lateral dret pels seus esgrafiats realitzats en la primera reforma de començaments de segle per Eduard Ferrés i Puig situats a la part superior del mur, té tipus figuratiu.

## Història

L'edifici original del qual se'n conserva tota l'estructura data de l'any 1762. Des de llavors s'han modificat notablement moltes de les seves obertures, que s'havien conservat a la primera reforma d'Eduard Ferrés i Puig, especialment el portal d'entrada que havia estat d'arc de mig punt dovellat. En aquesta primera reforma es conservà la façana intacta, afegint-s'hi els esgrafiats que malauradament s'eliminaren posteriorment, només es conserven els del mur lateral dret. El 1974 es realitzà la reforma actual. En el moment present el casal acull la Gliptoteca Monjo, amb una bona mostra de l'escultor vilassarenc Enric Monjo.

## Referències

* 1 2 3 «Gliptoteca Monjo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Gonzalo Justiniano

Gonzalo Eugenio Justiniano Rodríguez (Santiago, 20 de desembre de 1955) és un director, productor i guionista de cinema xilè, guanyador de nombrosos premis internacionals. La seva cinematografia és de to sociològic.

## Carrera professional

Després de fer estudis en la Universitat de París i a l'Escola de Cinema Louis Lumière, en França, va tornar a Xile el 1984, realitzant un documental sobre el moviment punk xilè, amb el títol Los guerreros pacifistas. A l'any següent va dirigir el seu primer llargmetratge, Los Hijos de la Guerra Fría, que guanyaria el premi Opera Prima en Biarritz, el Fòrum Award Festival Internacional de Cinema de Berlín i el premi al millor director del Festival Internacional de Cinema de Cartagena de Indias. El 1988 va presentar el film Sussi, que va obtenir un gran èxit de públic.
En la dècada de 1990 va realitzar els llargmetratges Caluga o menta (1990), Amnesia (1994) - guanyador de diversos premis en el Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana (1994), el Premi al Director jove en el Festival Internacional de Cinema de Friburg (1995), el Premi del Públic en el Festival Internacional de Berlín (1995) i el Premi Kikito d'or en el Festival de Cinema de Gramado (1995) -, i Tuve un sueño contigo (1999), guanyadora del Premi Claqueta i Millor pel·lícula iberoamericana al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià.
En la dècada de 2000 va dirigir els films El Leyton (2002), basat en el conte La red de l'escriptor xilè Luis Alberto Acuña Gatillon, B-Happy (2003) - guanyadora de diversos premis internacionals -, i Lokas (2008).

## Filmografia

* Los hijos de la Guerra Fría (1985)
* Sussi (1988)
* Caluga o menta (1990)
* Amnesia (1994)
* Tuve un sueño contigo (1999)
* El Leyton: Hasta que la muerte nos separe (2002)
* B-Happy (2003)
* Lokas (2008)
* ¿Alguien ha visto a Lupita? (2011)
* Cabros de mierda (2017)
* La francesita (2019)

## Premis internacionals

* Premi Ópera Prima a Biarritz per Los hijos de la Guerra Fría (1985);
* Premi al Millor Director Llatí al Festival de Cinema de Nova York per ¿Caluga o menta? (El Niki);
* Premi del Públic sl Festival Internacional de Cinema de Berlín i millor pel·lícula en el Festival de Cinema de Gramado per Amnesia (1994);
* Premi Claqueta i millor pel·lícula iberoamericana al Festival de Sant Sebastià per Tuve un sueño contigo (1999);
* Premi C.I.C.A.E. del Fòrum de Berlín i esment especial del premi El Quixot en el Festival Internacional de Cinema de Berlín, el Contemporary World Cinema en el Festival Internacional de Cinema de Toronto, Premi a la Diversitat Cultural en el Festival Internacional de Cinema Independent de Buenos Aires, i el Segon Coral en el Festival Internacional del Nou Cinema Llatinoamericà de l'Havana, per B-Happy (2003)

## Referències

* ↑ «Gonzalo Justiniano». cinechile. [Consulta: 22 agost 2018].
* ↑ Gonzalo Justiniano al web del Festival de l'Havana
* ↑ "Cabros de mierda": un film sobre la dictadura chilena de Gonzalo Justiniano, Deutsche Welle
* ↑ El archivo de la memoria, El País, 18 de gener de 2019
# Gran Casino del Foment de Terrassa

El Gran Casino del Foment de Terrassa, conegut simplement com el Gran Casino, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental) situat al carrer de la Font Vella, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta baixa, dos pisos i semisoterrani, amb jardí a la part posterior, on hi havia una pista de ball a l'aire lliure.
La façana principal, que dona al carrer de la Font Vella, presenta quatre obertures per planta, formant arc rodó. La façana posterior és molt oberta, amb columnes i il·luminada per un llanternó. La façana del carrer de Sant Jaume correspon al magatzem Prat i Fills, obra de Muncunill amb projecte del 1895, que fou destruït el 1920.
És interessant el vestíbul interior, amb columnes clàssiques i il·luminat per una llanterna, al qual s'accedeix per una escalinata. A l'antic saló de ball hi ha pintures de Josep Obiols, que substitueixen les anteriors de Vancells i els germans Viver, malmeses durant la guerra.

## Història

Aquesta obra de l'any 1920 correspon a l'última etapa de Lluís Muncunill, inspirada en el classicisme noucentista, molt allunyat del modernisme imaginatiu de la primera dècada del segle.
Fou construït a iniciativa de l'industrial Benet Badrinas, que va comprar diferents cases del carrer de la Font Vella en nom de la societat Fomento de Tarrasa per tal d'aixecar-hi el casino. El Fomento de Tarrasa s'havia fundat arran de l'escissió del sector més conservador de l'entitat recreativa Círcol Egarenc.
L'edifici va ser decorat amb gran sumptuositat, tant pel mobiliari com pels llums, els objectes artístics i les pintures de Joaquim Vancells i dels germans Pere i Tomàs Viver i Aymerich.
Aquesta entitat es va convertir en el principal lloc d'esbarjo de la burgesia conservadora terrassenca durant bona part del segle xx. Era conegut com "el casino dels senyors", en contraposició a altres entitats freqüentades per la menestralia com el Casino del Comerç o l'Ateneu Terrassenc.
L'edifici ja fa temps que ha perdut el seu ús com a entitat recreativa i, després de molts anys d'estar tancat, fou rehabilitat per a usos comercials, de serveis, espectacles i restauració. Actualment està ocupat per una botiga de la cooperativa Abacus i l'enginyeria DSL Pro.

## Galeria d'imatges

* Detall de la façana
* Anagrama a l'entrada
* Columnes i plafons decoratius de l'interior
* Rotonda amb angelets de l'antic saló de ball
* Detall del cassetonat del sostre
* Portal d'entrada
* El pati, antiga pista de ball a l'aire lliure
* Mosaic del pati
* Detall del mosaic del pati
* Façana que dona al pati
* Columna del pati

## Referències

* 1 2 3 «Gran Casino del Foment de Terrassa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 setembre 2014].
* 1 2 «Gran Casino del Foment». Pobles de Catalunya: Guia del patrimoni històric i artístic dels municipis catalans. [Consulta: 22 setembre 2014].
* 1 2 3 «Terrassa, capital del modernisme industrial». Viquillibres. [Consulta: 22 setembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Grande-Synthe

Grande-Synthe (neerlandès Groot-Sinten) és un municipi francès situat al departament del Nord i a la regió dels Alts de França, a 6 km de Dunkerque. L'any 2006 tenia 21.408 habitants. El seu clima és oceànic temperat, ja que està tocant al mar. Està agermanada amb Suwałki, a Polònia.
Limita al nord-oest amb Mardyck, al nord amb Fort-Mardyck, al nord-est amb Saint-Pol-sur-Mer, a l'oest amb Loon-Plage, a l'est amb Dunkerque, al sud-oest amb Craywick, al sud amb Spycker i al sud-est amb Armbouts-Cappel.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 482 | 451 | 512 | 598 | 1 000 | 1 108 | 1 170 | 1 260 | 1 292 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 510 | 1 572 | 1 739 | 724 | 753 | 782 | 821 | 887 | 936 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 981 | 1 019 | 1 044 | 1 175 | 1 342 | 1 333 | 1 404 | 916 | 1 551 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 2 875 | 12 559 | 24 250 | 26 231 | 24 362 | 23 247 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Història

Grande-Synthe va néixer de la unió de diferents llogarrets marítims al segle viii. Els monjos benedictins van aconseguir construir un sistema de canals per aprofitar millor l'aigua, de manera que els camperols van tenir noves terres de conreu i van anar poblant la vila. El 1280 va construir-se, per ordre del comte Jean, un dic que va contribuir al desenvolupament de l'economia, encara rural. La pugna per la regió de les grans potències europees va provocar onades de guerres, conflictes i epidèmies que van llastar el creixement de la ciutat.
Les dues Guerres Mundials van utilitzar Dunkeque com a teatre d'operacions i Grande-Synthe se'n va ressentir, amb bombardejos i incursions militars. La destrucció de la població va ser tan gran que el general De Gaulle li va concedir una creu de guerra i ajudes per a la reconstrucció. La ciutat va esdevenir després una potència industrial gràcies al seu port, amb un ràpid creixement demogràfic. Després de la crisi del petroli de 9173, es va veure obligada a diversificar la seva activitat econòmica.

## Cultura

Gran part dels monuments històrics, com les esglésies i l'ajuntament, van ser destruïts durant els bombardejos de la Segona Guerra Mundial, per això gairebé no es conserven restes del passat medieval i renaixentista de la ciutat. Una campana i diverses inscripcions proven que va ser una estació de pas del pelegrintage a Santiago de Compostel·la. Destaquen, en canvi, els seus rosers, guanyadors de diversos concursos nacionals.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1971-1995 | René Carème | PS |
| 1995-2001 | André Demarthe | PS |
| 2001- | Damien Carème | PS |
# HJIM van Gasteren

HJIM van Gasteren (abans coneguda com a Lilith), pseudònim de Henriette Johanna Ignatia Maria van Gasteren (Sevenum, 9 de setembre de 1964), és una Fotògraf d'art i arts visuals holandesa. Alguns dels temes que repeteixen en la seva obra són la identitat, la dona, els arquetips femenins, la flexió de gènere, la llibertat i la igualtat.

## Biografia

Henriëtte van Gasteren, Amstelveen, Països Baixos El fotògraf guanyador del premi Henriëtte van Gasteren, va néixer el 1964 a Sevenum, Holanda. Ella és una artista fotogràfica, que ha estat àmpliament exposada a tot el territori nacional i internacional. Utilitza autoretrats per oferir un comentari sobre la imatge de la dona actual. Els seus temes recurrents inclouen identitat, rols de gènere, llibertat, igualtat, religió i els aspectes positius i negatius de l'experiència humana. La seva obra és de vegades divertida, sovint sensual, sovint confrontativa i sempre original i perspicaç. La seva obra pertany a col·leccions museístiques internacionals i és freqüentment recopilada per col·leccionistes d'art contemporani. Henriëtte actualment resideix i treballa als Països Baixos. Declaració de l'artista Les persones són vulnerables. Poden ser ferits, severament, i això és aterridor. Amb la globalització i la revolució en línia, tot el món es pot exposar a aquells amb intencions dolentes. Al mateix temps, la bondat i la bondat s'estenen com mai abans. Per a mi, com a artista, aquesta vulnerabilitat innata de la humanitat representa la forma última de la bondat. El meu art, cada autoretrat, és una forma d'expedició, un pas a la vegada, per descobrir els contorns d'aquesta vulnerabilitat interior. D'aquesta manera, a través de la meva fotografia, puc redescobrir i reactivar la meva fe en la humanitat.

### Privat

Soci: Henk Temming

## Els llibres

* 2012: Risja of un conte per la Lilith – Això em pica ISBN 978-90-819714-0-92013 Error en ISBN: longitud ni 10 ni 13 (Risja, a story by Lilith – This is bugging me)
* 2013: Una casa no és una Llar ISBN 978-90-819714-1-62015 Error en ISBN: longitud ni 10 ni 13 (A house is not a home)
* 2015: Sobre les putes & les madones (amb sonets de Paul Sterk) ISBN 978-90-6216-963-42016 Error en ISBN: longitud ni 10 ni 13 (Over hoeren & madonna’s)
* 2016: Nedant nu ISBN 978-90-819714-2-3 (Skinny Dipping)
* 2020: HJIM, Greatest hits ISBN 978-90-819714-3-0

## Museus

* Museu van Bommel van Dam, Venlo, Holanda
* Museu d'art modern Ikob, Eupen, Belgica
* Museu Limburg, Venlo, Holanda
* Museu Municipal Jacob van Horne, Weert, Holanda
* NL CODA museu, Apeldoorn, Holanda

## Referències

* ↑ Henk Temming en partner Henriëtte van Gasteren
# Habitatge unifamiliar al carrer Iscle Soler, 21 (Terrassa)

La Casa al carrer d'Iscle Soler, 21 és un habitatge al centre de Terrassa que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'edifici fou construït l'any 1936. És obra de l'arquitecte Joan Baca i Reixach, i és una bona mostra de la transició del noucentisme al racionalisme.
És un habitatge unifamiliar entre mitgeres, de planta rectangular, format per planta baixa i pis. La façana, de línies molt simples i obertures rectangulars, amb decoració de maó vist, té la porta d'accés centrada i dues finestres als costats. Al pis superior hi ha dues finestres. El coronament és també molt senzill, a base d'una filada de maó. La façana té un parament de pedra artificial a la base, maó vist a la planta baixa i arrebossat al pis superior.

## Notes

* 1 2 «Casa al carrer Iscle Soler, 21». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Henrique Pereira Rosa

Henrique Pereira Rosa (Bafatá, 18 de gener de 1946 - Porto, Portugal, 15 de maig de 2013) va ser el President interí de Guinea Bissau des del 28 de setembre de 2003 fins a l'1 d'octubre de 2005.

## Biografia

El seu accés a la presidència es va produir a conseqüència del cop d'estat militar que va deposar al llavors president electe Kumba Ialá. El cop va ser fruit d'acords entre oficials polítics, líders socials civils, i el Comitè Militar per la Restauració de l'Ordre Constitucional i Democràtic, liderat per Veríssimo Correia Seabra, qui va cedir a Rosa la presidència interina catorze dies després del cop.
La principal intenció del govern provisional liderat per Rosa era administrar les eleccions que havien de retornar al país a un estat constitucional i democràtic. Al març de 2004 es van celebrar eleccions legislatives, i les presidencials entre juny i juliol de 2005, sent ambdues considerades democràtiques i transparents. El guanyador de les eleccions va ser João Bernardo Vieira, que ja havia estat president del país en dos mandats previs, entre 1980 i 1999.
Durant els seus dos anys en la presidència, el govern va treballar per aconseguir un alt nivell d'estabilitat política, acompanyat de notables millores en els compliments de drets humans a Guinea Bissau.
Rosa va cedir el poder a Vieira l'1 d'octubre de 2005. Es presentaria com a candidat independent a les eleccions presidencials de Guinea Bissau de 2009, quedant en tercer lloc.
Va morir el 15 de maig de 2013 a un hospital de Porto, al nord de Portugal, després de perdre una lluita de nou mesos contra el càncer de pulmó. Tenia 67 anys.

## Referències

* ↑ http://www.dn.pt/inicio/globo/interior.aspx?content_id=3220534&seccao=CPLP
* ↑ "Guinea-Bissau candidates keep it low-key after killings" Arxivat 2011-03-04 a Wayback Machine., AFP, 10 June 2009.
* ↑ «Guinea-Bissau’s former interim president Rosa dies». 98.4 Capital FM, 15-05-2013 [Consulta: 15 maig 2013].
# Hostilià

Hostilià (llatí: Gaius Valens Hostilianus Messius Quintus Augustus) (235? - 251) va ser emperador romà a la mort del seu pare Deci i del seu germà Herenni Etrusc. El seu regnat només va durar uns mesos, ja que, a final d'any va morir a causa d'una malaltia que assotava la ciutat.

## Orígens

No tots els historiadors estan d'acord si Hostilià era fill, gendre o nebot de Deci, però com que Zòsim diu expressament que Deci tenia un altre fill, a més d'Herenni Etrusc, de qui no dona el nom, hom pensa que aquest fill era Hostilià. En una moneda que es va encunyar durant el regnat de Deci mostra a l'anvers la imatge de Deci amb la seva dona Herènnia Etruscil·la i la llegenda Concordia Augustorum, i a la part del darrere dos joves amb la llegenda Pietas Augustorum. D'aquests dos joves un d'ells era sens dubte Herenni Etrusc i el segon probablement Hostilià.

## Ascens al tron

De les modernes investigacions s'ha reconstruït la història d'Hostilià. Després que Deci va pujar al tron va nomenar cèsars els seus dos fills (any 250) i a Herenni, a més, li va concedir el títol de princeps iuventutis. L'any següent, el 251, va associar Herenni com a coemperador i tots dos van marxar per fer front als atacs dels gals dirigits pel rei Cniva, que estaven fent incursions al sud del riu Danubi. En absència dels augusts, Hostilià va romandre a Roma sota regència de la mare Herènnia Etruscil·la.
A la campanya contra els gots, Deci i Herenni van morir en la batalla d'Abrittus i l'exèrcit del Danubi va aclamar emperador el general Trebonià Gal, poc després també va morir el pare. però a Roma els drets d'Hostilià foren reconeguts, ja que havia estat nomenat cèsar feia un any. Trebonià Gal, el va acceptar com a coemperador per tal d'evitar una guerra civil; però a finals d'any Hostilià va morir, segurament a causa de l'epidèmia que en aquell temps va afectar la ciutat, deixant sol en el govern a Trebonià Gal, que llavors va associar al seu fill Volusià. Aquesta epidèmia va ser molt mortífera i va durar de l'any 251 al 266; els historiadors l'han anomenat la plaga de Cebrià, perquè Cebrià, el bisbe de Cartago, la va descriure en els seus escrits i sembla que va ser d'allà que es va estendre a la resta dels territoris imperials.

## Referències

* ↑ Sext Aureli Víctor De Caesaribus, XXIX, 1.
* ↑ CIL II, 4958; III, 5988; III, 3746; II, 4957; XIII, 9123
* ↑ Sext Aureli Víctor De Caesaribus, XXIX, 2
* ↑ Sext Aureli Víctor De Caesaribus, XXIX, 4-5
* ↑ Zòsim, Història Nova, I, 23.2-3
* ↑ Jordanes, De origine actibusque Getarum, XVIII, 3
* ↑ Eutropi, Breviarium ab Urbe condita, IX, 5
# Hoymille

Hoymille (en neerlandès Hooimille) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 3.050 habitants. Limita al nord-oest amb Coudekerque, al nord amb Téteghem, a l'oest amb Bergues, a l'est amb Warhem, i al sud amb Quaëdypre.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 385 | 545 | 2.042 | 3.142 | 3.256 | 3.097 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1917-1919 | Louis Coudevylle | |
| 1919-1955 | Paul Vandenbavière | Divers droite |
| 1955-2001 | Jacques Vandenbavière | Divers droite |
| 2001- | Sylvie Desmarescaux | Divers droite |
# Rafael Alvarado Ballester

Rafael Alvarado Ballester (Tarragona, 7 de setembre de 1924 - Madrid, 10 d'abril de 2001) fou un acadèmic i científic espanyol.

## Biografia

Va realitzar el batxillerat a l'Institut Cardenal Cisneros de Madrid. Es va llicenciar en ciències naturals per la Universitat de Madrid el 1945 i es va doctorar en biologia el 1950.
Professor adjunt de zoologia dels invertebrats i des de 1953 catedràtic d'aquesta assignatura a la Facultat de Ciències de la Universitat Complutense de Madrid de la qual va ocupar els càrrecs de sotssecretari, secretari en funcions (1957-1962) i degà (1971-1975). El 1974 va ser nomenat vocal de la Comissió del Diccionari Tècnic de la Reial Acadèmia Espanyola.
Membre de diversos organismes nacionals i internacionals relacionats amb la seva activitat científica: Comissió Internacional de Nomenclatura Zoològica (des de 1961), Associació Belga de Malacologia (des de 1969), Institut Equatorià de Ciències Naturals (1971), Societat Catalana de Biologia (1972), Associació Espanyola de Científics, Comitè Científic d'Adena (1977) i de l'Acadèmia de Cirurgia i Medicina de Galícia, vicepresident (1974-1975) i president (1976-1977) de la Reial Societat Espanyola d'Història Natural.
Va ser també Acadèmic corresponent de l'Acadèmia de Cirurgia i Medicina de Galícia i des del 26 de març de 1981 membre numerari de la Reial Acadèmia Espanyola de la Llengua, on ocupava la butaca m i representava en saber científic. Rafael Alvarado va llegir el seu discurs d'ingrés, titulat De nomenclatura. Juxta preceptum aut consunsu biologorum (Tecnicismos, cultismos, nombres científicos y vernáculos en el lenguaje biológico), el 25 de abril de 1982.
Estava en possessió de l'Encomana amb placa de l'Orde d'Alfons X el Savi.

## Obra

Al març de 1990 va impulsar la reedició de la revista cultural Atlántida. Al llarg de la seva carrera va publicar diversos treballs científics de la seva especialitat, va col·laborar en revistes i enciclopèdies, va ser membre del consell de redacció de la Revista de Biología, la més antiga de les revistes de biologia d'Itàlia. Va ser també director de les revistes El mundo de los animales i La historia natural.
Entre els seus llibres figuren:
* Evolución morfológica del Reino Animal
* Código de Nomenclatura Zoológica

## Enllaços externs

* «Fallece a los 77 años el académico y prestigioso biólogo Rafael Alvarado», 10-04-2001.
«Obra de Rafael Alvarado Ballester» a Dialnet.