OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Frontera entre el Brasil i l'Argentina

La frontera entre el Brasil i l'Argentina és una frontera internacional entre ambdós estats que separa les províncies argentines de Corrientes i Misiones dels estats brasilers de Rio Grande do Sul, Santa Catarina i Paranà.

## Traçat

En tota la seva extensió, la línia limítrof transcorre per 1.236,2 quilòmetres de rius i canals i més de 25,1 quilòmetres per les conques hidrogràfiques. Inicia en el punt en el que el riu Paranà rep pel seu marge dret les aigües del riu Iguaçú. Continua cap a l'orient per est, travessa les cascades de l'Iguaçú, segueix el seu curs riu amunt fins a prosseguir pels rius San Antonio, Pepirí Guazú i l'Uruguai fins a la desembocadura del riu Cuareim.

## Història

Els límits de Brasil amb Argentina es troben definits pel Tractat de 1898 (que es basa en el Laude Arbitral de 1895), expedit pel president dels Estats Units Grover Cleveland, i està perfectament marcada. El treball de demarcació estan a càrrec de l'anomenada "Comissió Conjunta d'Inspecció de Fites de la Frontera Brasil-Argentina" (creada el 1970), que ha desplegat 310 fites frontereres.

## Referències

* ↑ «Argentina». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Fronteira Brasil-Argentina» (en portugués). Arxivat de l'original el 12 de gener de 2012. [Consulta: 16 febrer 2011].

## Enllaços externs

* Fronteras: Brasil al web del govern argentí
* 'Fronteras al límite' visita la triple frontera que une Brasil, Argentina y Paraguay, RTVE.es, 26 de maig de 2015
# Funicular de Fourvière

El funicular de Fourvière, senyalitzat amb l’indicador F2, és una de les dues línies del funicular de Lió que encara funcionen a Lió. Connecta l'estació de Vieux Lyon - Cathédrale Saint-Jean amb el cim del turó de Fourvière . Inaugurat el 6 d'octubre de 1900 amb un ample de via de 1.000 mm, es va transformar a 1.330 mm el 1970. El pendent màxim és de 310 mm/m. La línia funciona amb una sola via i un passadís al mig amb 2 trens d’un sol vagó.
La línia Fourvière es va modernitzar el 1970.Es van substituir els dos vagons, els antics van anar a dos museus: un al "Musée de l'automobile Henri-Malartre" de Rochetaillée-sur-Saône, l'altre al "Musée des transports urbains, interurbains et ruraux" de Chelles.

## Estacions

Estacions de la línia d'est a oest:
| Estació | Lat./Long. | Barris atesos | Correspondència |
| Vieux Lyon - Cathédrale Saint-Jean | 45° 45′ 36″ N, 4° 49′ 35″ E | Lyon 5$^è$ | Metro de Lió/línia D, Funicular línia F1, Bus TCL/C20,C20E,27,31 |
| Fourvière | 45° 45′ 44″ N, 4° 49′ 17″ E | Lyon 5$^è$ | |

## Referències

* 1 2 «Lyon Saint-Jean - Lyon Fourvière - Anciennes lignes "FOL"». [Consulta: 1r febrer 2021].
* ↑ «Ferro-Lyon» (en francès). [Consulta: 1r febrer 2021].
* ↑ «Ferro-Lyon» (en francès). [Consulta: 1r febrer 2021].
* ↑ «Ferro-Lyon» (en francès). [Consulta: 1r febrer 2021].
# Fàbrica Fills d'Antoni Fàbregas

La Fàbrica Fills d'Antoni Fàbregas, també coneguda com Ca l'Arenas, és un edifici industrial de Mataró catalogat com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt fabril del que actualment es conserven dues de les tres naus originàries. La tercera fou reformada gairebé en la seva totalitat als anys 1960. El conjunt es completa amb la xemeneia de l'antic vapor. Els edificis presenten una estructura de pilars de fosa, sostres de voltes de maó de pla atirantades i jàsseres de fusta. La coberta, a dues aigües, descansa sobre unes encavallades de fusta de melis. Les dues naus, una de planta baixa, pis i golfes i l'altre només de planta baixa, presenten una façana arrebossada, exempta totalment d'ornamentació tan sols amb la presència de les grans finestres situades en els entre eixos de l'estructura interior.
La xemeneia és una obra de fàbrica troncocònica, llisa, amb un petit remat a la part superior. La base queda embeguda dins una construcció auxiliar. Fou reforçada amb unes argolles de ferro per evitar que s'esberlés.

## Història

Originàriament es tractava de l'antiga fàbrica de la família Arenas, que es dedicava a la filatura des de l'any 1814 i el 1844 construïren una fàbrica de vapor al Camí Ral. Aquesta passà a segon lloc quan el 1856 bastiren aquesta nova factoria de grans dimensions al carrer de Lepanto, «El Vapor Nou». En aquest edifici es dedicaren bàsicament a la filatura i el tissatge, essent una de les empreses més importants de l'època. L'any 1900 l'edifici fou adquirit per l'empresa Fills d'Antoni Fàbregas, dedicada a la fabricació de capses de cartró, i després també a la manipulació del paper.
L'any 2007, l'activitat industrial es traslladà a Santa Maria de Palautordera, i el 2014 s'enderrocaren totes les edificacions, tret de les catalogades pel Pla Especial del Patrimoni de 1999.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fàbrica Hijos de A. Fàbregas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 «Ca l'Arenas (Vapor Nou), Can Fàbregas del paper – Escola Angeleta Ferrer – Espais recobrats». [Consulta: 3 març 2019].
* ↑ «Xemeneia de Ca l'Arenes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Fàbrica SAPHIL

La Fàbrica SAPHIL, coneguda popularment com l'Anònima, és un antic edifici industrial de Terrassa (Vallès Occidental) protegit com a bé cultural d'interès local, situat al barri de Ca n'Aurell. Se'n conserva només la xemeneia i un parell de naus.

## Descripció

Era un conjunt fabril d'estructura complexa, format per diverses construccions que abastaven part de dues illes situades a banda i banda del carrer de Galileu, entre els carrers de Vázquez de Mella, Martín Díez, Fra Bonaventura Gran, Arquimedes i Pi i Margall. Contenia elements de diverses èpoques i estils; tanmateix, hi destacava l'edifici amb façana al carrer de Galileu, que mostrava elements del vocabulari clàssic, una de les naus del qual s'ha conservat, així com la xemeneia i l'antic economat.

### La xemeneia

Segurament l'element més remarcable de l'antiga fàbrica, la xemeneia de maó vist, de base quadrada i fust troncocònic, fa 36 m d'alçada i té un diàmetre de 3 m a 2,2 m des de la base fins a la corona. Està rematada amb un collarí i una passera circular i protegida amb diversos cèrcols metàl·lics. Al fust, que té una escala de gat exterior amb proteccions circulars, s'hi van adossar les lletres «saphil», acrònim de Sociedad Anónima de Peinaje e Hilatura de Lana, coneguda popularment com «l'Anònima», que és el nom amb què es va batejar la plaça on s'alça la xemeneia, un cop enderrocada la fàbrica.
És una construcció de l'any 1961.

## Història

L'empresa SAPHIL, de pentinats i filatures de llana, fou fundada per Francesc Salvans i Armengol el 1919 i la fàbrica va ser bastida en diverses etapes. Hi ha documentada la participació en el conjunt dels arquitectes Lluís Muncunill (1920) i Pere Pigrau (1943), mentre que l'esvelta xemeneia és posterior, dels anys seixanta.
Un cop tancada l'empresa a començament de la dècada del 1990, la fàbrica fou enderrocada en gran part el 1994 i a l'espai que ocupava s'hi van construir habitatges i s'hi van obrir un carrer –el carrer de la Filatura, vora la façana nord de la més interessant de les naus conservades, la de més interès arquitectònic, actualment un supermercat de la cadena Mercadona– i dues places: la de l'Anònima, on s'alça la xemeneia, i la del Tint, al sud-est de l'altra de les naus que encara es conserven, les façanes de la qual donen als carrers de Vázquez de Mella i Pi i Margall i que no té cap mena de valor arquitectònic.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fàbrica SAPHIL». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].
* ↑ «Xemeneia de la fàbrica SAPHIL». Xemeneies de Terrassa. Ajuntament de Terrassa – Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya – Generalitat de Catalunya: Departament d'Ensenyament. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ Verdaguer i Caballé. «Modernisme desaparegut a Terrassa», 15-11-2014. [Consulta: 17 setembre 2015].
# Giuseppe Benedetto Cottolengo

Giuseppe Benedetto Cottolengo (Bra, província de Cuneo, Piemont, 3 de maig de 1786 - Chieri província de Torí, Piemont, 30 d'abril de 1842) va ser un prevere italià, fundador de la Petita Casa de la Divina Providència, a partir de la qual se'n van fer d'altres que en honor seu porten el nom de Cottolengo. És venerat com a sant per l'Església catòlica. La seva obra exemplar va fer que fos declarat venerable el 1877, beat el 1917 per Benet XV i finalment canonitzat el 29 d'abril de 1934 per Pius XI.
Va néixer a Bra, llavors al Regne de Sardenya, en el si d'una família burgesa benestant, essent el major de dotze germans. Molt religiós, de petit ja va mostrar la seva sensibilitat envers els necessitats i pobres. Va entrar al seminari als divuit anys. Va ésser ordenat sacerdot el 8 de juny de 1811 i continuà estudiant teologia, treballant com a rector en pobles petits. El 1827 va ésser canonge a l'església del Corpus Domini de Torí; un dia va anar a casa d'un home pobre malalt que, per aquesta raó no havia pogut anar a un hospital i morí mentre era amb ell. Va decidir llavors consagrar la seva vida a millorar la dels malalts i els desheretats.
El 17 de gener de 1828, va obrir una casa a Torí, el Dipòsit dels Pobres Malalts de Corpus Domini o Dipòsit de la Volta Rossa. Va haver de tancar el setembre de 1831 per ordre governativa, ja que es temia a una epidèmia de còlera, però va tornar a obrir a Borgo Dora, barriada de Torí, amb el nom de Piccola Casa della Divina Provvidenza (Petita Casa de la Divina Providència) el 27 d'abril de 1832. El seu objectiu era hostatjar-hi tota mena de pobres o necessitats, independentment de la malaltia que tinguessin. La congregació se sostenia només per les donacions i llegats voluntaris dels particulars. Aviat l'establiment es feu popular i els torinesos el van començar a conèixer com el Cottolengo. Aviat també es convertí en el lloc d'acollida d'alguns malalts que altres hospitals refusaven, com malalts mentals, epilèptics greus, sordmuts, etc. També acollia joves i nens en dificultats, als quals s'educava i preparava perquè poguessin trobar un treball.
Per mantenir la institució, creà una congregació religiosa de germanes i grups de preveres, germans i grups de voluntaris laics que ajudessin a les obres de caritat i beneficència. Va morir a Chieri, al Piemont, el 1842, quan la congregació que havia fundat ja s'havia consolidat i estès arreu del món.

## Honors

    Comendador de l'orde de Sant Maurici i Sant Llàtzer

## Referències

* ↑ «Homilia de Benet XVI: el sacerdocio y la atención a los más pobres». Zenit, 28-04-2010 [Consulta: 1r novembre 2013]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-11-03. [Consulta: 1r novembre 2013].

## Enllaços externs

* "Saint Joseph Benedict Cottolengo", en: Patron Saints Index. Arxivat 2008-05-16 a Wayback Machine.
* Lloc web oficial de la congregació del Cottolengo
# Granville

Granville és un municipi francès, situat al departament de la Manche i a la regió de Normandia.
Granville és membre fundador del Douzelage, una associació d'agermanament de 23 municipis d'arreu de la Unió Europea. Aquest agermanament actiu va començar el 1991 i s'hi convoquen esdeveniments regulars, com un mercat de productes de cadascun dels països i festivals.
| Altea, País Valencià Bad Kötzting, Alemanya Bellagio, Itàlia Bundoran, República d'Irlanda Chojna, Polònia Niederanven, Luxemburg Holstebro, Dinamarca Houffalize, Valònia | Judenburg, Àustria Karkkila, Finlàndia Kőszeg, Hongria Marsaskala, Malta Meerssen, Països Baixos Oxelösund, Suècia Prienai, Lituània | Préveza, Grècia Sesimbra, Portugal Sherborne, Anglaterra Sigulda, Letònia Sušice, República Txeca Türi, Estònia Zvolen, Eslovàquia |

## Referències

* ↑ «Douzelage.org: Home». www.douzelage.org. Arxivat de l'original el 2010-02-17. [Consulta: 21 octubre 2009].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 «Douzelage.org: Ciutats membres». www.douzelage.org. Arxivat de l'original el 2009-04-06.
# Guia de perplexos

La Guia de perplexos (en hebreu מורה נבוכים, Moré Nevukhim) és l'obra més important de Maimònides i resumeix en forma de carta els postulats bàsics de la seva teologia. Escrita al segle xii, la guia va aixecar des de l'inici una forta polèmica i va difondre's entre els jueus però també entre pensadors d'altres religions. L'objectiu explícit és reconciliar la filosofia amb la fe i els ensenyaments bíblics.

## Contingut

L'obra es divideix en tres llibres, escrits originàriament en àrab i posteriorment traduïts a l'hebreu. Al primer combat l'antropomorfisme que pot suscitar el dubte de si Déu té alguna realitat material i explica les metàfores de la Torà que ho podrien suggerir analitzant a fons el significat de cada terme. Conclou que l'ús d'aquestes metàfores sorgeix perquè Déu no es pot definir pel que és, sinó solament pel que no és (teologia negativa) o per aproximacions poètiques. El llibre acaba alterant que només els més erudits poden accedir a determinats ensenyaments, com els del misticisme, perquè molts d'altres caurien en l'heretgia si es queden solament amb la part superficial de la doctrina.
Al segon llibre resumeix les seves visions de cosmologia, fortament influïdes per Aristòtil i explica com la Creació continguda al Gènesi és una altra metàfora que quadra perfectament amb els ensenyaments filosòfics, recollint idees d'Avicenna i Abu-Hàmid al-Ghazalí. Després analitza el concepte de profecia.
Al tercer llibre exposa el problema del mal, entès com a absència de bé i no com a entitat a part (fet que podria caure en el maniqueisme). A més a més comenta els passatges més cèlebres del Pentateuc i finalitza amb una justificació de lleis jueves.

## Versió medieval de 1348

A Ferrer Bassa o, en tot cas, al seu taller se li ha atribuït la il·luminació de manuscrits hebreus medievals. Un d'aquests és la còpia de la Guia de perplexos de Maimònides traduïda a l'hebreu per Samuel ben Judà Ibn Tibbon (1150-1230) que es conserva a la Biblioteca Reial Danesa de Copenhaguen, conegut com el Maimònides de Copenhaguen amb diferents inicials figuratives luxosament decorades. S'ha considerat la possibilitat de l'existència d'un col·laborador jueu al taller dels Bassa qui podria haver realitzat alguns dels motius marginals. L'encàrrec el va fer Menachem Betsalel, un jueu que era el metge de Pere el Cerimoniós a Barcelona i que, igual que Ferrer Bassa, va morir víctima de la pesta el 1348; el rei va haver de donar suport econòmic a la seva vídua.

## Referències

* ↑ Kogman-Appel, Katrin. «La iluminación de libros hebreos en la Iberia bajomedieval» (en castellà-anglès). Biblias de Sefarad pàg. 33. Biblioteca Nacional de España. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2013. [Consulta: 8 agost 2013].
* ↑ «The 'Copenhagen Maimonides'» (en anglès). The Royal Library, 2012. [Consulta: 8 agost 2013].
# Guémené-Penfao

Guémené-Penfao (en bretó Gwenvenez-Penfaou) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 4.876 habitants. Limita amb Avessac, Plessé, Le Gâvre, Marsac-sur-Don, Conquereuil, Pierric i Massérac a Loira Atlàntic, Langon a Ille i Vilaine.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 4.765 | 4.977 | 4.590 | 4.476 | 4.464 | 4.572 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995- | Yannick Bigaud | Divers droite |
# Gétigné

Gétigné (en bretó Yestinieg) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 3.305 habitants. Limita amb els municipis de Clisson i Boussay al Loira Atlàntic, Saint-Crespin-sur-Moine, Saint-Germain-sur-Moine i Montfaucon-Montigné a Maine i Loire, i Cugand a Vendée.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 3.000 | 1.190 | 1.561 | 1.673 | 1.889 | - | 1.824 | 2.354 | 2.382 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2.478 | 2.527 | 2.369 | 2.195 | 2.244 | 2.191 | 2.225 | 2.195 | 2.224 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 2.225 | 2.191 | 2.155 | 1.912 | 1.852 | 1.765 | 1.652 | 1.678 | 1.889 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1.946 | 2.007 | 2.274 | 2.749 | 2.912 | 3.076 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1989-2008 | Marie-Loïc Richard | UMP |
| 2008- | François Guillot | UMP |
# Habitatges al carrer Major, 74-76 (Hostalric)

L'edifici situat al carrer Major, 74-76 és una obra del municipi d'Hostalric (Selva) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres, situat davant de la plaça de la Vila, conformat per planta baixa, tres pisos i terrat. Té la façana arrebossada i pintada de color salmó. A la planta baixa hi ha una oficina de correus, seguida per una porta amb llinda de pedra per on s'accedeix als habitatges, una finestra tapada amb una reixa de ferro forjat, i a la part dreta bar. Al primer pis hi ha quatre finestres amb llinda de pedra i balcó amb barana de ferro forjat. El segon pis segueix la mateixa estructura del primer, però a sota té uns esgrafiats en tons granatosos, molt malmesos, amb àngels i motius vegetals. Al tercer pis hi ha quatre finestres molt senzilles. Cada pis està separat per una cornisa horitzontal llisa. L'edifici està coronat per un terrat amb una barana d'obra.

## Referències

* 1 2 «Major, 74-76». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 novembre 2014].
# Hamoir

Hamoir (en való Hamwer) és un municipi belga de la província de Lieja a la regió valona. Es troba a les confluències dels rius Ourthe i Neblon. Fins a la revolució francesa (1794) feia part del principat de Stavelot-Malmedy.

## Seccions

El municipi d'Hamoir és compost de quatre viles :
* Comblain-la-Tour, on es fa un festival de jazz;
* Fairon, que formava amb Comblain-la-Tour l'antic municipi de Comblain-Fairon;
* Filot, on va néixer el compositor Édouard Senny (1923-1980) ;
* Hamoir, centre administratiu després de la fusió de 1977.

## Fills predilectes

* Jean Del Cour, escultor (1631-1707)
* Édouard Senny, compositor (1923-1980)

## Agermanaments

* Saulxures-sur-Moselotte
* Wenigumstadt
# Hjalmar Lundbohmsgården

La Hjalmar Lundbohmsgården (la casa Hjalmar Lundbohm) va ser la residència de Hjalmar Lundbohm, primer gerent de la mina de Kiruna, Suècia. Actualment és un museu sobre els inicis de la ciutat i de la seva mina de ferro.

## Història

La creació de la ciutat de Kiruna va venir acompanyada de l'explotació de la mina de ferro a partir de la construcció del ferrocarril el 1899. Des de finals del segle xix es van anar creant construccions que allotjaven els primers pioners arribats a la zona. Va ser a partir del pla urbanístic dissenyat pels arquitectes Olof Hallman i Gustaf Wickman i que va ser aprovat el 27 d'abril de 1900, quan s'inicia la ciutat oficial, moment en què es va començar la construcció de les residències oficials, i tots els habitatges il·legals i la majoria d'altres edificis provisionals van estar enderrocats i reemplaçats.
El primer edifici, anomenat B:1, tenia unes dimensions discretes i va ser assignat provisionalment com a residència del director de la mina. Però va ser el segon edifici, anomenat B:2, el que va esdevenir la residència definitiva de Hjalmar Lundbohm, el primer director, i que actualment rep el nom de Hjalmar Lundbohmsgården. Lundbohm va resultar ser un personatge carismàtic i un líder molt reconegut per la seva actuació clau en la formació de la nova ciutat; va fer ampliacions a la casa i va incorporar decoracions i mobiliari aportat per reconeguts artistes suecs amics seus, als que Lundbohm va implicar en el desenvolupament cultural de la ciutat.
Actualment allotja un petit museu sobre la ciutat i la mina de Kiruna. Dins els seus terrenys es conserva l'edifici B:1.
La Hjalmar Lundbohmsgården es troba dins la zona afectada per la subsidència del terreny i està incorporada dins el pla de trasllat del poble.

## Referències

* ↑ Persson, Curt; Jan-Erik Johansson. «Kiruna – Från ödemark till stad». A: Kiruna 100-årsboken (en swedish). Kiruna: Kiruna kommun, 27 abril 2000, p. 27–43. ISBN 91-630-9371-5.
# Mare Chronium

Mare Chronium és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -57.7 ° latitud N i 150 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència al Mar Croni, la part nord de la mar mundial on predominava l'eterna calma, perillosa per als vaixells.

## Referències

* ↑ "Mare Chronium". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Morrena terminal

Una morrena terminal , o morrena final , és una morrena que es forma al final d'una glacera.
Les morrenes terminals marquen el màxim avanç de la glacera.
Les morrenes terminals són un dels tipus més prominents de morrenes a l'Àrtida. A Noruega existeix el Mur del Gegant que és una morrena terminal que, segons la llegenda, va ser creada per gegants per mantenir els intrusos fora del seu reialme.
Les morrenes terminals es creen en el marge de l'extensió més gran de la glacera. En aquest punt els detritus que s'acumulen pel procés d'excavació glaciar i abrasió són transformats físicament. Com que la glacera actua de manera similar a una cinta transportadora, com més temps estigui en un lloc més gran és la quantitat de material que s'hi dipositarà.
A Amèrica del Nord s'anomena Outer Lands a l'arxipèlag de la morrena terminal del nord-est dels Estats Units (Cape Cod, Martha's Vineyard, Nantucket, Block Island i Long Island).
A Europa, de fet tot el territori dels Països Baixos centrals està constituït per una morrena terminal. Se’n poden veure als Alps suïssos una d'elles és a la glacera Forno prop de la frontera italiana.
A Nova Zelanda la Glacera Franz Josef de la costa oest ha ormat una morrena terminal anomenada Waiho Loop.

## Vegeu també

* Morrena
* Glacera

## Referències

* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-06-19. [Consulta: 13 octubre 2011].
# Comtat de Maricopa

El comtat de Maricopa es troba a la part sud-central de l'estat nord-americà d'Arizona.
L'oficina del cens dels Estats Units va estimar que la seva població era de 4.485.414 habitants el 2019, cosa que el converteix en el comtat més poblat de l'estat i el quart més poblat dels Estats Units, el qual conté aproximadament el 62% de la població d'Arizona. De fet, és més poblat que 23 estats del país. La seu del comtat és Phoenix, la capital de l'estat i la cinquena ciutat més poblada dels Estats Units.
El comtat de Maricopa va rebre el nom dels mericopes, el poble originari de la zona. Hi ha cinc reserves de nadius americans situades al comtat. Les més grans són la comunitat índia Pima-Maricopa Salt River (a l'est de Scottsdale) i la comunitat índia Gila River (al sud de Chandler).

## Referències

* ↑ «Find a County». National Association of Counties. [Consulta: 7 juny 2011].
* ↑ Gannett, Henry. The Origin of Certain Place Names in the United States. U.S. Government Printing Office, 1905, p. 199.
* ↑ Indian Reservations in the Continental United States, Bureau of Indian Affairs on National Park Service website. Retrieved January 18, 2009.