OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Mans (Anglès)

Can Mans o Can Pistolero és un edifici al municipi d'Anglès catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es tracta de la segona casa pont del carrer d'Avall, la qual diafragmenta tot el seu espai urbà, però molt inferior des del punt de vista ornamental i estètic en comparació a l'arcada de Cal Sabater. L'estat actual de conservació i preservació és bastant lamentable, cosa que ha provocat que la casa estigui submergida en un procés de degradació inexorable com així ho demostren diversos elements puntuals de la façana des dels amplis forats en tot l'espai físic de l'edifici al despreniment de la pedra fins a arribar a les obertures. També en forma part d'aquest conjunt el número 21 del carrer d'Avall.
Es tracta d'un immoble que abraça una morfologia bastant complexa i polièdrica com així ho acredita la seva resolució formal, és a dir: un immoble de tres plantes i golfes cobert a dues aigües de vessants a façana, al cim d'una arcada apuntada. D'altra banda aquesta arcada, orientada i ubicada perpendicularment i, per tant, travessant el carrer de banda a banda, esdevé un solemne i majestuós arc de pas de mig punt, lleument apuntat, amb la sageta -alçada- més accentuada que no pas la llum -amplada-. Al bell mig de sota l'arcada, es pot contemplar clarament que aquesta està composta al seu interior per un sostre format per un entramat de cairats i bigues de fusta.

## Referències

* 1 2 3 «Can Mans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Can Miracle

Can Miracle és un edifici de Mataró (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt de dos cases situat a la riera, molt a prop de la casa de la Vila. Els edificis, projectats per Jeroni Boada, mestre d'obres de la ciutat, a finals del segle xix, disposen d'una façana decorada sota un estil historicista eclèctic: els esgrafiats reprodueixen el més pur estil arabesc que es combina amb uns rosetons simètrics a la part superior de la finca i amb elements neomedievals com les arcuacions de la imposta i els guardapols de les finestres.
Entre ambdues finques hi ha les galeries comercials Galeries Aymà.
Aquesta construcció catalogada per l'Ajuntament l'any 1981, quedà protegida tant pel que fa ala façana com als volums.
Forma part del Pla especial del patrimoni arquitectònic de Mataró
Compta amb un casal de planta baixa i dues plantes pis. Obertures amb arc de mig punt a tota la façana. La composició de la balconada del primer pis presenta elements neoàrabs així com els ulls de bou de sotacoberta. Destaca l'esgrafiat amb motius geomètrics i florals de la façana i la cresteria invertida de la cornisa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Miracle». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Can Nadal (Sant Pere de Vilamajor)

Can Nadal és una masia amb capella del municipi de Sant Pere de Vilamajor (Vallès Oriental) declarada bé cultural d'interès local.

## Descripció

El conjunt de Can Nadal inclou l'ermita amb restes preromàniques de Sant Joan de Cavallar. Tot el bloc resta abandonat i en bastant mal estat. Les entrades de la casa i de la capella, que té la típica orientació romànica, són independents. La porta de la masia és dovellada i les finestres són allindanades. La porta de l'antiga capella és de mig punt i molt petita.

### Capella

Sant Joan del Cavallar és una capella dedicada a Sant Joan Evangelista. La capella està annexada a la masia de Can Nadal, antigament coneguda com a mas Cavallar, al municipi de Sant Pere de Vilamajor (Massís del Montseny). D'origen incert (s.IX?), apareix documentada els anys 1052 i 1382. Fou reconstruïda el 1610 i al segle xx. Actualment el seu estat de conservació és molt precari i la teulada, de dues aigües, s'ha ensorrat. La capella és un dels pocs exemples d'arquitectura preromànica a la comarca catalana del Vallès Oriental. És de molt petites dimensions. Els murs són de pedra de pissarra i l'única obertura és el portal d'arc de mig punt resolt amb maons. La nau i el petit absis són rectangulars.

## Història

El lloc de Can Nadal està documentat des del 650. Els inicis de la capella han de ser poc posteriors. Sabem que el 1382 se li va atorgar una deixa. La masia actual és del segle xvi. La capella va ser restaurada el 1610. Al construir-se la futura urbanització dels Refugis del Montseny, Can Nadal va esdevenir restaurant fins no fa gaires anys, quan va ser abandonada. Avui, tant els murs com la teulada encara no pateixen gaire estralls, però l'interior està brut de llaunes, etc., i als murs s'hi aprecien pintades. El campanar, d'espadanya, fou reconstruït en la restauració dels anys 1970, però actualment ja no es conserva.

## Referències

* 1 2 «Can Nadal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
* ↑ Comas i Duran, Pere. Esglésies i Ermites del Montseny i del seu entorn. Cardedeu: Museu Arxiu Tomàs Balvey, 1994. ISBN DL B-94-34.874.
# Can Riereta

Can Riereta és una casa entre mitgeres situada al nucli urbà d'Hostalric (Selva), al carrer Major. És una obra inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Consta de planta baixa i tres pisos. Ràfec triple i coberta a dues vessants amb teula àrab. A la planta baixa hi ha una porta adovellada i amb arc de mig punt, i al costat una porta amb arc pla i llinda de pedra. Al primer pis, tres obertures amb llinda de pedra, una d'elles, la més gran, té un balcó que irromp l'arc de mig punt de la porta principal. Al segon pis tornem a trobar la mateixa estructura, però en aquest cas l'obertura amb balcó es troba al centre. El tercer pis, sembla haver estat afegit posteriorment, hi ha ha dues finestres amb arc de mig punt i amb balaustrada en pedra.
La casa era propietat de la família Vallicrosa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Riereta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 novembre 2014].
# La Llotja de Lleida

La Llotja de Lleida és un palau de congressos i teatre de titularitat municipal ubicat a la ciutat de Lleida. L'edifici ocupa l'esplanada on se celebrava l'antic mercat de fruites i verdures (popularment conegut com el mercat dels pagesos), al barri de Pardinyes. El projecte es va finançar gràcies a la construcció de dues torres d'habitatges de 24 i 16 plantes situades en el mateix terreny que la Llotja. Les obres del palau s'iniciaren la primavera de 2007 i el 21 de gener de 2010 s'inaugurà el palau amb la representació de Il Trovatore, de Giuseppe Verdi.

## Història del projecte

La Paeria de Lleida va justificar la necessitat d'un edifici com La Llotja en el fet que Lleida és la segona ciutat de Catalunya -després de Barcelona- en l'organització de congressos i en la mancança que té la ciutat d'espais adients per representar obres teatrals.
El 2006 es convocà un concurs internacional per dissenyar l'edifici, i set gabinets d'arquitectura hi preneren part. D'entre aquests els guanyadors foren els neerlandesos Mecanoo.
Les obres s'iniciaren la primavera de 2007 i finalitzaren el gener de 2010.

## Característiques de l'edifici

La Llotja té una superfície de 19.185 m². Compta amb un auditori amb capacitat per a 1.000 persones i dues sales addicionals per a 400 i 200 persones respectivament. Aquesta darrera es pot compartimentar en sis sales independents per a 35 persones cadascuna.
El terrat del palau és d'accés públic i serveix de mirador. La seua superfície és enjardinada amb plantes trepadores que canviaran de tonalitat segon l'estació de l'any.
L'edifici també acull les oficines del Centre de Negocis i Convencions de Lleida, un espai per a usos diversos, un foyer (el hall del palau) i una cafeteria-restaurant i un aparcament subterrani amb capacitat per a 450 vehicles. Des de 2010 acull l'Animac, la Mostra Internacional de Cinema d'Animació de Catalunya.

## Evolució de les obres

* Gener de 2008
* Juny de 2009
* Desembre de 2009
* Març de 2010

## Referències

* ↑ «La Llotja de Lleida» (en castellà). Orquestra Simfònica Julià Carbonell de les Terres de Lleida (OJC). [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ El president de la Generalitat visita les obres de La Llotja
* ↑ Set estudis d'arquitectura elaboraran l'avantprojecte de La Llotja
* ↑ El gabinet d'arquitectes Mecanoo farà el projecte del teatre-palau de congressos
* ↑ [«Fitxa sobre La Llotja de Lleida al web d'una de les constructores (castellà)». Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 17 juny 2007]. Fitxa sobre La Llotja de Lleida al web d'una de les constructores (castellà)]
* ↑ Comencen les obres de La Llotja
* ↑ Marin, David. «L'Animac madura a Lleida». El Punt Avui, 01-03-2010. [Consulta: 9 febrer 2020].

## Enllaços externs

* Web oficial del Teatre de la Llotja
* Web oficial de la Llotja de Lleida (Palau de Congressos)
# Adrián Celda García

Adrián Celda García (València, 1976), més conegut com a Adrián II, és un muserenc, exjugador professional en la modalitat d'Escala i corda, on va estar en la nòmina de l'empresa ValNet, ara dedica la seua carrera esportiva a la modalitat de frontó valencià.
Va debutar com a professional d'escala i corda al Trinquet de Pelayo (València). Fou declarat millor jugador de Frontó Valencià en 2010. El 2015 va véncer, junt a Alejandro de Paterna, en l'Autonòmic de Frontó per Parelles. Així mateix fou finalista a la final dels esvarons de la XXX edició de l'Autonòmic de Frontó Individual, i va caure davant el Moro de Massalfassar.
Adrián es retirà l'any 2019, amb quaranta-tres anys, després de guanyar la final del XIV Diputació junt amb De la Vega.
Palmarés :
| A. | Campionat | Res. | Companys | Adversaris |
| 2019 | XIV Diputació de frontó | campió | De la Vega | Pere Roc II i Alejandro |

## Referències

* ↑ Adrián II Arxivat 2016-09-17 a Wayback Machine. al web de Valnetpilota
* ↑ Adrián de Museros, el millor jugador de Frontó Valencià en 2010, infoturia, 3 de desembre de 2010
* ↑ «Adrián y Alejandro vencen a Moro y Jordi por 41 a 24 en la final de frontón». Levante-EMV, 13-07-2015.
* ↑ «Moro per davant d'Adrián en la “final dels esvarons”». PilotaVeu, 04-12-2016. Arxivat de l'original el 2016-12-20 [Consulta: 27 juny 2017].
* ↑ «Moro, nou rei del frontó valencià - Diari Valencià». Diari Valencià, 12-12-2016.
* ↑ J. Cano «Recital de De la Vega en la final del Trofeu Diputació». Superdeporte, 08-09-2019 [Consulta: 21 setembre 2019].

## Enllaços externs

* Federació de Pilota Valenciana
* Fitxa de ValNet Arxivat 2008-05-13 a Wayback Machine.
* Youtube: Ecuador'08, Frontó internacional: Selecció valenciana contra Ecuador
* Adrián Celda García a facebook
# Aina Maria Castillo Ferrer

Aina Maria Castillo Ferrer (Palma, 1971) és una política mallorquina del Partit Popular de les Illes Balears.
Llicenciada en Dret per la Universitat de Navarra. Militant del Partido Popular. Fou elegida diputada a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 2003 i 2007. Del 2003 al 2007 va ser consellera de Salut i Consum del Govern de les Illes Balears.

## Referències

* ↑ Aina Castillo Ferrer, nascuda a Palma... Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., Diari de Balears, 15 de març de 2009

## Enllaços externs

* «Currículum al web del Govern Balear». Arxivat de l'original el 2 d’octubre 2006. [Consulta: 2 gener 2022].
# Alejandro de Castro Casal

Alejandro de Castro y Casal (La Corunya, 23 d'abril de 1812 - Zarautz, 6 de juliol de 1881) va ser un polític i diplomàtic espanyol.

## Biografia

Va ser diputat per la circumscripció de Pontevedra en diverses legislatures entre 1850 i 1876, president del congrés entre 23 de desembre de 1864 i 20 de febrer de 1865 ministre d'Ultramar durant un breu període en 1864 i també en 1866-67, d'Hisenda en 1865 i d'Estat en aquest mateix any durant el regnat d'Isabel II; novament ministre d'Estat en 1875 i interinament de Foment durant la malaltia del titular Manuel Orovio Echagüe, ja en el regnat d'Alfons XII; i senador per la província de Pontevedra en 1876 i vitalici des de 1877.
També serví com a ambaixador a Roma (1870) i Lisboa.

## Referències

* 1 2 «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC.
* ↑ Congrés dels Diputats d'Espanya: Arxiu històric de diputats.
* ↑ Congrés de Diputats: Històric de presidents.
* ↑ Institut d'història del CSIC: Gabinetes de ministros durante el reinado de Isabel II Arxivat 2009-12-14 a Wayback Machine. y durant el regnat d'Alfons XII.
* ↑ Senat d'Espanya: Expediente personal del Senador D. Alejandro de Castro Casal.
* ↑ Nota necrològica a La ilustración española y americana.
# Alessandra Guerra

Alessandra Guerra (Udine, 1963) és un política italiana. Es graduà en lletres i ha treballat com a professora d'ensenyament mitjà, alhora que ha col·laborat en alguns museus.
Militant de la Lliga Nord, fou elegida consellera regional a les eleccions regionals de Friül-Venècia Júlia de 1993 i nomenada assessora de cultura. Durant la crisi política de 1994, fou nomenada presidenta interina de la regió fins al 1995, quan deixà el càrrec per a presidir la junta regional.
A les eleccions regionals de Friül-Venècia Júlia de 2003 fou candidata de la Casa de les Llibertats a la presidència regional, va obtenir el 42,3% dels vots, però fou derrotada pel candidat de centreesquerra Riccardo Illy. A les de 2008 abandonà la Lliga Nord i ingressà al Partit Democràtic, donant suport la candidatura de Riccardo Illy.
És autora del llibre Guerra & pace. Donne e politica tra violenza e speranza (Scaffale del nuovo millennio) (2009).

## Referències

* ↑ «Udine: Alessandra Guerra torna in politica?» (en italià). Udine20, 31-08-2019. [Consulta: 4 febrer 2020].
* ↑ «Guerra & pace. Donne e politica tra violenza e speranza (Scaffale del nuovo millennio)» (en italià). Amazon, 2009. [Consulta: 4 febrer 2020].

## Enllaços externs

* Alessandra Guerra
| Precedit per: Renzo Travanut | Presidents de Friül-Venècia Júlia 1994 - 1995 | Succeït per: Sergio Cecotti |
# Can Valls (Santa Coloma de Gramenet)

Can Valls és una obra de Santa Coloma de Gramenet protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una casa de planta baixa, dos plantes pis i torratxa, que disposa d'un cos afegit al nivell de la planta baixa. Les façanes són d'estil noucentista. La façana nord, presenta obertures rectangulars amb predomini de balconeres, una composició que queda trencada per les obertures situades a l'eix de la torratxa, les quals són més petites i de formes arrodonides. Entre aquestes es troba el portal d'accés rematat en arc de mig punt. A les façanes sud i est, les obertures són més generoses, acabades en arc de mig punt, entre les quals destaquen les galeries, també d'arcs, sobre pilastres. Totes les obertures estan emmarcades. Una cornisa remata tot el perímetre a tall de balustrada que només queda interrompuda pel contacte amb la torre.
La coberta de l'edifici és plana i accessible des de la torre. Així mateix, la finca té una gran terrassa que fa de coberta a la part de l'immoble que només té planta baixa.

## Referències

* 1 2 3 «Can Valls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2018].
# Presa d'encenedor

Una presa d'encenedor és el connector elèctric més estès entre els automòbils, tot i que inicialment va ser dissenyat com a encenedor de puros i cigarretes.
Aquestes preses de corrent també es fan servir per subministrar energia elèctrica, a través d'un endoll d'encenedor o un transformador, que pot o no variar el voltatge de sortida. De tota manera, no era aquest el seu propòsit original, ja que no són un endoll ideal per diversos motius: El fet que hi hagi tres mides diferents, connexions febles, realitzades per fricció o per ressorts, i l'ús d'un cablejat de petita secció que impedeix un flux gran d'electricitat. Per això, el seu ús es limita a aparells com ara màquines d'afaitar, ordinadors portàtils, MP3's o telèfons mòbils.

## Encenedor

L'encenedor tradicional és un cilindre de plàstic o metall que conté una resistència de nicrom, pel qual passa un corrent elèctric d'uns 10 ampers quan s'activa, normalment en empènyer mitjançant un botó. Quan es prem, l'encenedor se sosté en contacte amb la presa elèctrica mitjançant la força d'un ressort i un ganxo connectat a una làmina bimetàl·lica. La resistència calefactora es torna de color taronja en pocs segons, causant d'aquesta manera l'alliberament del sistema de subjecció abans descrit, tornant l'encenedor a la seva posició inicial. En retirar l'encenedor del seu allotjament, és capaç d'encendre cigarrets i purs.
En vehicles moderns, s'està deixant d'incorporar l'element tèrmic, que es substitueix per un projector plàstic, a causa de la decreixent popularitat i legalitat de fumar dins d'un vehicle. De tota manera, aquest connector se segueix instal·lant, de vegades també en els seients posteriors i el maleter, pel fet que molts productes d'electrònica de consum porten aquests endolls per adaptar a l'automòbil. Solen tenir una etiqueta prohibint el seu ús com encenedor, ja que no estan dissenyats per suportar la potència requerida per a ells.

## Galeria

* Elektrischer Cigarrenanzünder article de 1897.
* Connectors d'encenedor (12 volt)
* Connector mascle per presa d'encenedor

## Referències

* ↑ Presa d'encenedor a l'USPTO (anglès)
* ↑ Latest Gallup Update Shows Cigarette Smoking Near Historical Lows. Gallup.com [Consulta: 8 abril 2009].

## Enllaços externs

* Standards And Specs For In-Seat Power On Aircraft Still In The Clouds Arxivat 2008-12-01 a Wayback Machine. discussed mechanical and electrical deficiencies of using the Cigar Lighter socket for power.
* SAE J563 (Six-and Twelve Volt Cigar Lighter Receptacles)
* SAE/USCAR-4 (Standard for Cigar Lighters and Power Outlets) (ercar = United States Council for Automotive Research)
# Díocles de Fliünt

Díocles (en grec antic: Διοκλῆς) fou un poeta de la Vella comèdia nascut a Fliünt, però amb ciutadania atenesa, contemporani de Sannirió i de Filil·li. Era considerat un poeta elegant.
La Suda i Eudòxia Macrembolitissa esmenten algunes obres seves, citades al seu torn per altres gramàtics: Les Bacants (Βάκχαι), La mar (Θάλαττα), Els ciclops (Κύκλωπες, segons altres obra de Càl·lies d'Argos) i Les abelles (Μέλιτται). Altres obres són més dubtoses (Θυέστης i Ὄνειροι).

## Referències

* ↑ Diocles a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1010
# Pantalla inflable

Una pantalla inflable és un tipus de pantalla que permet projectar imatges de gran format en esdeveniments a l'aire lliure. La seva característica més important és que es pot muntar ràpidament en qualsevol lloc, sobretot en esdeveniments massius a la fresca. Convé per a cinemes d'estiu i espectacles en places de valor històric delicades que no permeten la instal·lació d'estructures pesants. Va ser desenvolupada per l'empresa alemanya The Airscreen Company.
La pantalla inflable consta d'un marc inflable fet per una lona extraforta de plàstic i d'una pantalla de cinema feta d'un material PVC resistent a les inclemències meteorològiques. Tot i que generalment són força grans, fins a 40 × 20m, també n'existeixen models més petits per a ús privat o festes familiars.
Compta amb un ventilador silenciós que permet mantenir la pressió alta de l'estructura de forma constant i per tant, la seva rigidesa. L'estabilitat del marc s'aconsegueix a través de quatre punts d'ancoratge que el sostenen. Aquests punts d'ancoratge varien des cubs de tones d'aigua a cada cantonada fins a estaques cargol com les utilitzades per ancorar i muntar les carpes dels circs. El só es pot difondre amb un sistema de reforç de so tradicional, o també als autocinemes amb una xarxa local per l'autoràdio.
La facilitat de muntatge les van fer popular arreu del món. Quan s'ha trobat l'indret i s'han obtingut les autoritzacións indispensables –al cas de projecció pública–, la pantalla es pot muntar en una bona hora. Serveixen, entre d'altres, al patronat de Turisme de València per organitzar el programa estival «Cine a les platges». Durant la pandèmia del Covid-19 van guanyar en popularitat com a solució per organitzar (auto)cinemes improvisats que permeten organitzar un oci compartit tot i mantenir la distància de seguretat.

## Referències

* ↑ Sound & Vision (en anglès). 6-10. Hachette Filipacchi Magazines, 2006, p. 17.
* ↑ «Com fer un cinema al jardí». API - Col·legis i associació d'agents immobiliaris, 25-06-2016. [Consulta: 3 agost 2020].
* 1 2 de Santiago, Miquel. «L'auto cine de Golmés, al New York Times i The Guardian». Lleida.com, 01-06-2020. [Consulta: 3 agost 2020].
* ↑ Altarriba, Guillermo «Així s'aixeca un cinema a la fresca, pas a pas». Diari de Sabadell, 14-08-2018.
* ↑ «València Turisme porta el cinema a 20 platges valencianes aquest estiu». Diputació de València, 20-06-2019. [Consulta: 3 agost 2020].
# Parc Nacional de Biscayne

El Parc Nacional de Biscayne (Biscayne National Park) és un parc nacional dels Estats Units localitzat al sud de Florida, entre les ciutats de Miami i Key Largo (originalment Cayo Largo o Cai Llarg). El parc va ser creat el 28 de juny de 1980 per preservar la badia Biscaïna o Biscayne Bay, una de les zones de busseig més importants dels Estats Units. El 95 per cent del parc és aigua. Les àrees costaneres estan cobertes de manglars.
Els pobladors de la cultura Glades van habitar la regió de la badia de Biscayne ja fa 10.000 anys abans que l'augment del nivell del mar omplís la badia. Els tequesta ha havien ocupat les illes i la costa des d'uns 4.000 anys aC fins al segle XVI, quan els espanyols van prendre possessió de Florida. Els esculls van fer embarrancar vaixells des de l'època espanyola fins al segle XX, amb més de 40 naufragis documentats dins dels límits del parc. Si bé les illes del parc es van cultivar durant els segles XIX i principis del XX, el seu sòl rocós i els huracans periòdics van fer que l'agricultura fos difícil de mantenir.

## Creació del Parc

Les primeres propostes per a la protecció de la badia de Biscayne formaven part de les propostes de l'advocat del parc nacional dels Everglades Ernest F. Coe, els límits del parc dels Everglades proposats incloïen la badia de Biscayne, les seves claus, el país interior, inclòs el que ara són Homestead i Florida City, i Key Largo. Biscayne Bay, i les extensions interiors contigües van ser tallades del Parc Nacional dels Everglades abans de la seva creació el 1947. Quan van sorgir propostes per desenvolupar Elliott Key l'any 1960, Lloyd Miller va demanar al secretari d'Interior Stewart Udall que enviés un equip de reconeixement del Servei de Parcs per revisar l'àrea de la badia de Biscayne per incloure-la al sistema de parcs nacionals. Es va produir un informe favorable, i amb l'ajuda financera d'Herbert Hoover, Jr., es va sol·licitar suport polític, sobretot del congressista Fascell.

## Referències

* ↑ «Dive in to the World's Third Longest Coral Reef» (en anglès). nationalgeographic.com, 23-05-2023. [Consulta: 5 agost 2023].
* ↑ Leynes, JB; Cullison, D. «BISCAYNE NATIONAL PARK». National Park Service, Southeast Region, Atlanta,, 1998.
* ↑ McGoun, William E. Prehistoric Peoples of South Florida (en anglès). University of Alabama Press, 1993-04-30, p. 1. ISBN 978-0-8173-0686-1.
* ↑ Grunwald, Michael. The swamp : the Everglades, Florida, and the politics of paradise. New York : Simon & Schuster, 2006, p. 214. ISBN 978-0-7432-5105-1.
* ↑ Alvarez, Lizette «A Florida City That Never Was (Published 2012)» (en anglès). New York Times, 08-02-2012.

## Enllaços externs

* Biscayne National Park (anglès)
* Florida Keys Tourism Board (anglès)