OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lusèrna e Sant Joan

Lusèrna Sant Joan (italià Luserna San Giovanni, piemontès Luserna San Gioann) és un municipi italià, situat a la ciutat metropolitana de Torí, a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 7.867 habitants. Està situat a la Vall Pèlis, una de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis d'Angruenha, Bagnolo Piemonte (Cuneo), Bibiana, Bricairàs, Lusernetta, Rorà i Torre Pellice.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2004- | Livio Bruera | Centreesquerra |

## Personatges il·lustres

* Lucio Malan, polític de la Lliga Nord.

## Agermanaments

* Prievidza, Eslovàquia
* Savina lo Lac, Provença-Alps-Costa Blava
* Colonia Valdense, Uruguai
# Lynde

Lynde (en neerlandès Linde) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 625 habitants. Limita amb Renescure, Ebblinghem i Blaringhem.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 405 | 442 | 386 | 449 | 544 | 591 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2000-2001 | Jean-Claude Arnouts | |
| 2001- | Jacques Hermant | |
# Machecoul

Machecoul (en bretó Machikoul, en gal·ló Machecoul) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 5.732 habitants.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 3 600 | 1 899 | 2 166 | 2 690 | 3 665 | - | 3 745 | 3 722 | 3 622 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 3 713 | 3 727 | 3 839 | 3 756 | 3 720 | 3 800 | 3 845 | 3 954 | 3 992 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 4 026 | 4 210 | 4 078 | 3 654 | 3 733 | 3 625 | 3 532 | 3 443 | 3 757 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 3 964 | 4 240 | 4 549 | 5 060 | 5 072 | 5 420 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1953-1970 | Jean de Grandmaison | CNIP |
| 1970-1973 | Gabriel Reliquet | |
| 1973-1989 | Jean Ménager | |
| 1989- | Alain de La Garanderie | MoDem-UDF |
# Magatzem Freixa

El Magatzem Freixa, o Magatzem Pasqual Sala, és un edifici del centre de Terrassa, protegit com a bé cultural d'interès local. Ha allotjat tradicionalment l'Institut Industrial de Terrassa, nom amb què és conegut popularment, i a hores d'ara és la seu de la CECOT, la patronal terrassenca.

## Descripció

Aquest antic magatzem industrial destaca d'una manera singular per la seva tipologia i caràcter monumental. Es tracta d'un edifici aïllat i voltat de jardí que ocupa tota una illa de cases, amb façana a quatre carrers. El conjunt està clos per una tanca de pedra i reixa de ferro. La planta és quadrada, amb quatre cossos rectangulars perimetrals disposats al voltant d'un gran espai central cobert amb una cúpula vuitavada d'il·luminació zenital mitjançant una llanterna, a una alçada de 14 metres.
La façana principal és simètrica, amb un cos central que sobresurt en alçada i que dona lloc al vestíbul, cobert amb una volta de canó ornamentada amb cassetons.
El llenguatge emprat, tant en interiors com en exteriors, respon als corrents artístics eclèctics de finals del segle xix, amb solucions acurades, més formals que constructives.

## Història

El terrassenc Pasqual Sala i Sallés fa construir l'edifici l'any 1893 per tal d'instal·lar-hi un magatzem de draps. El 1900 compra l'edifici la casa Freixa i Sans, per instal·lar-hi també els seus magatzems; d'aquí li ve el nom amb què és conegut habitualment.
El 3 de juliol de 1952 s'inaugura la nova instal·lació de l'Institut Industrial a l'edifici, entitat creada segons acta notarial de 24 d'octubre de 1893 com a resultat de la fusió del Gremi de Fabricants i l'Associació per al Comerç de la Llana, instal·lada primer a la Font Vella, i del 1898 al 1952 als locals del Raval, a edifici de l'antic Ajuntament. El 1939 s'obria, al primer pis, la Biblioteca Tecnicotèxtil, que fins llavors s'allotjava a la Biblioteca Soler i Palet.
El 1956 s'inaugurà, a l'Institut Industrial, el Museu Tèxtil Biosca, germen del Museu Tèxtil de Terrassa. El 1978 l'Institut Industrial de Terrassa s'uní amb la Unió Comercial i Industrial (que tenia la seu a l'antic Magatzem Cortès i Colomer) i es va crear la gran organització empresarial CECOT, que des de llavors té la seu a l'edifici.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Magatzem Freixa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2013].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa

## Enllaços externs

* Magatzem Pasqual Sala, dins la web de la CECOT.
# Manuel Bermúdez de Castro y Díez

Manuel Bermúdez de Castro y Díez (Cadis, 10 de juny de 1811 - Madrid, 11 de març de 1870) va ser un economista i polític espanyol, ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Era fill de José Bermúdez de Castro Blasco. En 1848 fou nomenat comanador de l'Orde de la Immaculada Concepció de Vila Viçosa. Es casà el 21 de juliol de 1860 amb María de la Encarnación O'Lawlor Caballero, i foren pares del futur polític i també ministre Salvador Bermúdez de Castro y O'Lawlor. Fou elegit diputat per Jerez de la Frontera en 1846, 1850, 1851 i 1853. Fou nomenat ministre d'Hisenda en el govern de Francisco Lersundi (abril-juny de 1853), i va ser bandejat per les seves diferències amb el comte de San Luis. Va prendre part en el cop contrarevolucionari de 1856. Presideix més tard els ministeris de Governació en el gabinet Armero (1857-1858), i d'Estat a l'últim govern presidit per Leopoldo O'Donnell de la Unió Liberal (1865-1866).

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 6 desembre 2015].
* ↑ Manuel Bermúdez de Castro a generall.net
* ↑ Manuel Bermúdez de Castro a geneanet.org
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
Càrrecs públics :
| Precedit per: Alejandro Llorente y Lannas | Ministre d'Hisenda (abril-juny) 1853 | Succeït per: Lluís Maria Pastor i Rodríguez |
| Precedit per: Francisco Armero Peñaranda | Ministre de Governació 1857 - 1858 | Succeït per: Ventura Díaz Astillero de los Ríos |
| Precedit per: Lorenzo Arrazola García | Ministre d'Estat 1865-1866 | Succeït per: Lorenzo Arrazola García |
# Manuel Bertrán de Lis y Ribes

Manuel Bertrán de Lis y Ribes (València, 28 de febrer de 1806 - Segòvia, 29 de juliol de 1869) fou un polític valencià que va arribar a ministre per tres vegades, entre 1847 i 1852.

## Biografia

Fill del liberal valencià Vicente Bertrán de Lis y Tomás, forner assentista i propietari de terres a la comarca de la Ribera, a qui va acompanyar en el seu exili quan invadiren Espanya els Cent Mil Fills de Sant Lluís en 1823. Després de viatjar per Bèlgica, Anglaterra i França va tornar a la mort de Ferran VII gràcies a la llei d'amnistia de la regent maria Cristina.
El 1834 va ingressar a la Milícia Nacional i fou diputat a les Corts Espanyoles el 1844 per Còrdova, i per Morvedre 1846-1847, 1847-1848, 1848-1850, 1850-1851 i en pel districte de Mar de València en 1851-1852. En 1857 fou diputat per Talavera de la Reina (Toledo), i per Las Palmas en 1858, 1863, 1864 i 1867.
Com a membre del Partit Moderat, va participar en l'elaboració de la Constitució Espanyola de 1845. Formà part dels diferents governs de Ramón María Narváez y Campos com a ministre de Marina d'octubre a desembre de 1847 i d'Hisenda de desembre de 1847 a juny 1848.
Sota el govern de Juan Bravo Murillo va ser nomenat Ministre d'Estat de gener a abril de 1851, de la Governació d'abril de 1851 a agost de 1852 i novament ministre d'Estat d'agost a desembre de 1852.
El 1858 va prendre accions de la Societat de Crèdit Valencià i fou membre de la Junta de la Societat del Ferrocarril del Grau a València. Després de la revolució de 1868 es va retirar de la política.

## Referències

* ↑ BIOGRAFIA MANUEL BERTRAN DE LIS RIBES a xtec.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Paniagua, Javier y Piqueras, José A.. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. Institució Alfons el Magnànim, 2005, p.77.
# Manuel Fernández de los Senderos

Manuel Fernández de los Senderos (Cadis, 5 de juliol de 1797 - Sevilla, 12 de juny de 18609 fou un militar i enginyer espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.
Ingressà a l'Acadèmia d'Artilleria de Segòvia i arribaria a assolir el grau de tinent coronel d'artilleria, així com el de coronel del cos d'infanteria. Fou membre de la Junta Superior Facultativa d'Infanteria i vicepresident de la comissió encarregada d'elaborar el Mapa d'Espanya. Professor de l'Acadèmia de Segovia, fou autor d'un manual d'artilleria. Fou condecorat amb l'encomana de l'Orde d'Isabel la Catòlica i amb l'encomana amb placa de l'Orde de Sant Hermenegild. En 1856 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals i hi ingressà amb el discurs Sobre la importancia del estudio de las Matemáticas y su enlace íntimo con el de las Ciencias Físicas y Naturales.

## Obres

* 'Elementos de artillería (1852)

## Referències

* ↑ Biografia Arxivat 2016-04-28 a Wayback Machine. al web de la RAC
# Manuel Gasset y Mercader

Manuel Gasset y Mercader (Neuf Chatelle, Landau. França, 28 de febrer de 1814 — Alzira, Ribera Alta, 13 d'octubre de 1887) fou un militar català, senador i capità general de Catalunya durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.
Va néixer a França, on els seus pares, el capità gironí Jaume Gasset i Raimunda Mercader, foren duts com a presoners després del setge de Girona. Però quan tornà a Girona el seu pare el va inscriure al llibre de baptismes de la Catedral de Girona, i així és considerat gironí. Ingressà com a cadet a Barcelona i el 1831 marxà a lluitar en la primera guerra carlina, on fou ferit en 1835 i condecorat amb la Creu Llorejada de Sant Ferran. Ascendí a coronel en 1848 i continuà lluitant en la guerra dels matiners a Vilafranca del Penedès. Vinculat al Partit Moderat, no va donar suport la vicalvarada de 1854, i fou empresonat. Tanmateix, fou alliberat i de 1856 a 1858 fou governador militar de Jaén. De 1858 a 1859 fou Comandant general de Ceuta.
Després va lluitar a la guerra d'Àfrica i destacà a la batalla dels alts de Benzú el 30 de setembre de 1859, raó per la qual el 1875 Alfons XII d'Espanya li concediria el títol de Marquès de Benzú. Arran la intervenció francesa a Mèxic, de 1861 a 1862 fou destinat a la fortificació de San Juan d'Uluá (Veracruz) d'on fou substituït pel general també català Joan Prim i Prats. Un cop a la Península, fou Capità general de Catalunya (1866-1867) i Capità general de València (1867-1868). La reina Isabel II d'Espanya el va nomenat gentilhome de cambra i en 1865 fou escollit senador vitalici.
Quan es va produir la revolució de 1868 fou destituït i apartat dels seus càrrecs, i fou un dels generals que va acompanyar Isabel II al seu exili de París. Va participar activament en la restauració borbònica, raó per la qual el 1875 fou ennoblit per Alfons XII, alhor que en 1877 era nomenat novament senador vitalici.

## Referències

* ↑ «Manuel Gasset y Mercader». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ M Manuel Gasset Mercader, gw.geneanet.org
* ↑ B. Manuel Gasset y Mercader, hijo llustre de un héroe de los Sitios, José Grahit i Grau, revista de Girona
* ↑ GASSET Y MERCADER, MANUEL. MARQUÉS DE BENZÚ, Fitxa del Senat
* ↑ Asunción Gasset: «Mi tatarabuelo Manuel Gasset fue uno de Ios ‘‘generales bonitos'’ de la reina Isabel II», La Razón, 18 de juny de 2017
# Manuel Iranzo Benedito

Manuel Iranzo Benedito (València, 11 de gener de 1867 - Almenara, 1921) fou un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.
Llicenciat en dret per la Universitat de València el 1887, era fill de José Iranzo Presencia, cap del Partit Liberal a la circumscripció d'Albaida, i net de Manuel Benedito Calzada, membre de la Unió Liberal. Fou elegit diputat pel districte d'Albaida a les eleccions generals espanyoles de 1893, 1898, 1900, 1901 i 1905, i pel de Castelló de la Plana a les eleccions generals espanyoles de 1907. Participà en la fundació de la Federació Agrària de Llevant i el 1911 fou fundador i president del Servei Meteorològic de Llevant.

## Obres

* Ensayos de meteorología dinámica... (1889)

## Referències

* Biografies de polítics valencians Arxivat 2013-06-18 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* «Manuel Iranzo Benedito». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Manuel Iranzo Benedito. Un pioner de la meteorologia valenciana Josep Antoni Polop i Morales, Universitat de València.
# Manuel Moreno López

Manuel Moreno López (Sevilla, 3 de febrer de 1815 -Madrid, 22 de novembre de 1868) va ser un polític espanyol, ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Va estudiar Dret en el seu Sevilla natal i, en concloure els estudis, es va traslladar a Madrid, on es va distingir com a periodista, arribant a ocupar l'adreça els rotatius El Tiempo i d'El Parlamento. De 1846 a 1867 va ser Diputat a Corts per Almadén i Sevilla, arribant a ser ambaixador als Països Baixos, i, posteriorment, Director General de Comptabilitat, Sotssecretari de Governació, i Conseller Reial i d'Estat. En 1863, en el Gabinet que va presidir Manuel Pando Fernández de Pinedo va ocupar el Ministeri d'Hisenda per assumir al mateix Govern la cartera de Foment; amb caràcter interí va arribar a estar al capdavant del Ministeri d'Ultramar.

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 20 desembre 2015].
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Manuel Moreno López, a xtec.es
* ↑ Manuel Moreno López Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. al web del Ministeri d'Hisenda
# Manuel Rioz y Pedraja

Manuel Rioz y Pedraja (Valdecilla (Cantàbria), 1 de gener de 1815 - Madrid, 22 de març de 1887) va ser un químic espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina i de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Fill del farmacèutic del seu poble, Felipe Rioz. En 1831 es va traslladar a Madrid, on es va llicenciar en farmàcia al Reial Col·legi de Sant Ferran. En 1840 fou nomenat catedràtic de física i química de l'Institut de Santander, però el 1843 tornà a Madrid, on fou catedràtic de química a la Facultat de Medicina de la Universitat Complutense de Madrid. En 1844 fou catedràtic a la Universitat de Cadis i en 1845 de química orgànica novament a la Universitat Complutense de Madrid, on en 1866 fou catedràtic de química analítica. Va introduir a Espanya alguns dels plantejaments de Justus von Liebig i fou mestre de Laureano Calderón Arana.
La reina Isabel II d'Espanya el va nomenar conseller de Sanitat i d'Instrucció Publica i en 1850 el va designar acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. En 1861 fou acadèmic fundador de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina, de la que també en fou vicepresident i president de la Secció de Farmacologia i Farmàcia. En 1864 va rebre la Gran Creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica i posteriorment la Gran Creu de l'Orde Civil de la Beneficència. En 1877 fou nomenat degà de la Facultat de Farmàcia de la Universitat Complutense de Madrid, de la que també en fou rector de 1877 a 1881.

## Referències

* ↑ Manuel Rioz a mcnbiografias.com
* ↑ Biografia Arxivat 2018-06-23 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ Biografia al web de la RANM
* ↑ Nuestros Decanos: D. Manuel Rioz y Pedraja (1815-1887)
# Manuel de Flórez y Carrió

Manuel de Flórez y Carrió († Madrid, 10 de juliol de 1920) fou un militar i polític espanyol, contralmirall de l'Armada Espanyola i Ministre de Marina durant la restauració borbònica.
Era marquès d'Hinojosa i de Diezma. Assolí el grau de contralmirall de l'Armada Espanyola i fou ministre de Marina de juny a novembre de 1917 sota el govern d'Eduardo Dato e Iradier. El 15 de setembre de 1917 va presentar un projecte de decret llei en el que proposava la creació del que després seria l'aviació naval espanyola. Fou novament ministre de Marina de juliol de 1919 a març de 1920 sota els governs conservadors de Joaquín Sánchez de Toca Calvo i Manuel Allendesalazar Muñoz. El 6 de gener de 1919 fou nomenat senador vitalici.

## Referències

* ↑ La aviación naval española
* ↑ Fitxa del Senat
# Retrat de Francisco de Pisa (miniatura)

El Retrat de Francisco de Pisa, és una miniatura de 1610 d'El Greco, una de les poques obres en aquest format generalment incloses en el corpus pictòric de l'artista. Consta amb el número X-206 en el catàleg raonat d'obres d'aquest pintor, realitzat per l'especialista en la seva obra, Harold Wethey. L'any 2019, el seu valor històric, iconogràfic i artístic van fer que fos declarada Bé d'interès cultural, i que se'n destaqués la seva qualitat artística tècnica.

## Temàtica de l'obra

El famós erudit i escriptor Francisco de Pisa va ser l'autor de la Descripción de la imperial ciudad de Toledo (Toledo-1605)

## Anàlisi de l'obra

No està signada; Oli sobre paper enganxat sobre fusta; Miniatura de 9,5 × 5,8 cm.; Col·lecció privada.
A la part superior, junt a un escut d'armes amb una águila, hom llegeix el text "F.PISA....AETAT.63", mentre que a la part inferior hom llegeig "[LICE]NCIATUS VE-LUGA", la qual cosa ha portat a qüestionar la identitat del personatge retratat.
El vestit negre i la barba blanca destaquen sobre el fons verd obscur. "Aquesta petita obra, concebuda per a un cercle íntim té una sensibilitat diferent a la dels retrats oficials. El Greco va modelar la cara amb petites pinzellades, utilitzant un fons neutre per destacar la mirada del personatge.

## Procedència

* Beateri de Santa Ana (fundat pel mateix Francisco de Pisa), Toledo ?
* Las Benitas de la Purísima Concepción, Toledo.
* Benigno de la Vega-Inclán, Toledo, 1907.
* Gregorio Marañón y Posadillo, Toledo
* els seus hereus
* Subhastat per Ansorena el 29/05/2015

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Cossío, Manuel Bartolomé; El Greco de Cossío ; Lecturas Hispánicas; Zaragoza-2016; ISBN 978 15 398 3269-0
* Frati Tiziana; La obra pictórica completa de El Greco; Edic. Noguer Rizzoli; Milán-Barcelona-1970
* Gudiol, José; Doménikos Theotokópoulos, El Greco; Ediciones Polígrafa, S.A.; Barcelona-1982; ISBN 84-343-0031-1

## Referències

* ↑ Ansorena subasta una miniatura del Greco a El Mundo, 11/5/2015 (castellà)
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 225.
* ↑ Declaradas BIC el 'Retrato de niña o joven Inmaculada' de Velázquez y el 'Retrato de Francisco de Pisa', de El Greco 30/7/2019 (castellà)
* ↑ de Mindo «Madrid declara BIC el Retrato de Francisco de Pisa.». La Tribuna de Toledo, 18-08-2019.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 225.
* ↑ «Ansorena subasta una miniatura del Greco» (en espanyol). [Consulta: 5 octubre 2015].

## Vegeu també

* Retrat de Francisco de Pisa
# Mario Fasino

Mario Fasino (San Severo, 26 de juliol de 1920) és un polític italià. Llicenciat en lletres i en jurisprudència, fou president diocesà i consultor nacional de la joventut d'Acció Catòlica, director de Voce Civica, vicesecretaria regional i membre del Consell Nacional de la Democràcia Cristiana Italiana. El 1953-1954 fou president de la Unione Sportiva Città di Palermo.
Fou elegit diputat a l'Assemblea Regional Siciliana a les eleccions de 1955, 1959, 1963, 1967, 1971, 1976 i 1981 pel col·legi de Palerm dins les llistes de la Democràcia Cristiana Italiana. De 1955 a 1969 fou assessor regional d'obres públiques, indústries i d'agricultura. Del 10 d'abril de 1969 al 22 de desembre de 1972 fou president de Sicília i de 1974 a 1976 president de l'Assemblea Regional Siciliana. De 1978 a 1980 fou assessor de turisme i territori i el 1983 deixà el seu escó a Mario D'Acquisto.
Posteriorment ha estat president del Centre de Lingüística i Estudis Filològics Sicilians. En els anys noranta va ser nomenat membre del Consell Regional de Béns Culturals de Sicília. I president de l'Associació d'ex Parlamentaris de l'Assemblea Regional.
Mario Fasino va morir a Palerm, Sicília, el 17 de gener de 2017, amb 96 anys. El seu funeral es va oficiar a l'església de Santa Maria de Montserrat dels Espanyols de Palerm.

## Referències

* 1 2 3 Redazione. «Addio a Mario Fasino | Guidò la Regione dal '69 al '72» (en italià), 17-01-2017. [Consulta: 4 febrer 2023].
* 1 2 «È morto Mario Fasino, fu presidente della Regione e del Palermo» (en italià). [Consulta: 4 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa de l'Assemblea Regional
| Precedit per: Vincenzo Carollo | Presidents de Sicília 1969 - 1972 | Succeït per: Vincenzo Giummarra |
# Autoglotònim

Un autoglotònim és un etnoglotònim que designa el nom de la llengua d'un grup ètnic en la pròpia llengua del grup. S'oposa al terme heteroglotònim, que és el nom que dona un altre grup ètnic a la llengua d'un cert grup ètnic.
Per exemple, en català ens referim a l'idioma de l'estat alemany com a alemany (un heteroglotònim que procedeix del nom de l'antiga tribu germànica dels alamans), tot i que els alemanys utilitzen per referir-se a la seva llengua l'autoglotònim Deutsch.

## Exemples d'autoglotònims

Molts autònims signifiquen simplement ‘gent’ o ‘persones':
* Els yaquis i els mayos s'autodesignen com yorem, que significa ‘persones, gent’.
* Els huichols s'autodenominen com wixárika, que probablement significa ‘llaurador’ en huichol.
* Els esquimals s'autodesignen com inuit, ‘humà’.
* Els araucans s'autodesignen com maputxe, 'gent de la terra'.
* Alguns parlants de quítxua meridional designen el seu idioma com runa simi, ‘llengua humana’.
De manera paral·lela, molts autoglotònims signifiquen simplement 'la nostra llengua' o la 'llengua de les persones'. En aquesta taula se'n mostren alguns exemples:
| Llengua | Autoglotònim | Glossa | Família | Localització |
| Meänkieli | meän-kieli1ªPL. POS llengua | 'la nostra llengua' | Uraliana | Plantilla:Country data Suecia |
| Minangkabau | bahaso awaklengua <small id="mwQA">1ªPL</small>.<small id="mwQA">INCL.POS</small> | 'la nostra llengua' | Austronèsica | Indonèsia |
| Itonama | sihni padara <small id="mwTg">1ªPL</small>.<small id="mwTg">EXCL.POS</small> llengua | 'la nostra llengua' | (no classificada) | Bolívia |
| Chibcha | Muysccubun <small id="mwXA">1ªPL</small>.<small id="mwXA">EXCL.POS</small> llengua | 'llengua de la gent' | Txibtxa | Colòmbia |
| Mosetén | tsin-si' mik 1.PL-POS llengua | 'la nostra llengua' | Mosetén | Bolívia |
| Sirionó | nande chëë 1.PL llengua | 'la nostra llengua' | Tupí-guaraní | Bolívia |
| Shipibo-Konibo | no-n joi 1.PL-GEN llengua/parla/paraula | 'la nostra llengua' | Pano | Perú |
| Quítxua meridional | runa simi home llengua/boca | 'llengua humana' | Quítxua | Argentina Bolívia Perú |
| Awá pit | awá pit/homes llengua/boca | 'llengua humana' | Barbacoana | Colòmbia Equador |
| Guaraní | avá ñe'é home paraula/llengua | 'llengua humana' | Tupí | Argentina Bolívia Brasil Paraguai |
| Zoque | ode püt llengua gent | 'llengua de la gent' | Mixezoque | Mèxic |
| Mapudungun | Mapudungun terra/parla/Chedungun/Chesungun gent parla | 'parla de la terra'/ 'parla de la gent' | Aïllada | Xile Argentina |

## Vegeu també

* -ònim.

## Referències

* ↑ «Our Language». Arxivat de l'original el 2007-08-04. [Consulta: 10 juliol 2020].

## Bibliografia

* Jordan, Peter / Bergmann, Hubert / Burgess, Caroline / Cheetham, Catherine (eds.): Trends in Exonym Usi. Proceedings of the 10th UNGEGN Working Group on Exonyms Meeting, Tainach, 28–30 April 2010. Hamburg 2011 (= Name & Place 1).
* Jordan, Peter / Orožen Adamič, Milan / Woodman, Paul (eds.): Exonyms and the International Standardisation of Geographical Names. Approaches towards the Resolution of an Apparent Contradiction. Wien, Berlin 2007 (= Wiener Osteuropastudien 24).