OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cristian Rivero Sabater

Cristian Rivero Sabater (Gandia, la Safor, 21 de març de 1998), conegut com a Cristian Rivero, és un futbolista valencià que juga en la posició de porter a l'Albacete Balompié, cedit pel València CF.

## Trajectòria

Nascut a Gandia (la Safor) el 1998, Rivero va fitxar per l'equip juvenil del València CF el 2007 a l'edat de nou anys, procedent de la UE Portuaris Disarp. Va debutar amb el filial xe el 20 d'agost de 2017, com a titular, en una victòria 2-0 a Segona Divisió fora de casa contra el Deportivo Aragón.
Rivero immediatament es va convertir en titular indiscutible del València Mestalla, i el 20 de desembre de 2019 va renovar el seu contracte fins al 2022. Per a la temporada 2020-21, definitivament va ser ascendit al primer equip després de la lesió de Jasper Cillessen.
Rivero va debutar amb el primer equip del València CF el 16 de desembre de 2020, jugant com a titular en una victòria per 4–2 a domicili contra el Terrassa FC a la Copa del Rei. El 17 de gener de 2021 va jugar els 90 minuts en una victòria per 2–0 a domicili contra l'AD Alcorcón, també a la Copa del Rei.
El 2 de juny de 2021, Rivero va renovar contracte amb els valencianistes fins al juny de 2024. Tot i haver renovat, quedà com a quart porter després de Jasper Cillessen, Jaume Doménech i el nou fitxatge Guiorgui Mamardaixvili.
El 28 de gener de 2022, després d'un intent de cessió al FC Dallas, Rivero fou cedit a l'AD Alcorcón de segona divisió per la resta de la temporada. Va jugar-hi només tres partits, i fou bàsicament suplent de Dani Jiménez. Tot i que Cillessen va marxar aquell estiu, el fitxatge de Iago Herrerín va mantenir Rivero com a quart porter.

## Referències

* ↑ «La historia detrás del escudo de Cristian Rivero» (en castellà). El Desmarque, 19-12-2019.
* ↑ «El València Mestalla de Penev arranca con buen pie» (en castellà). Superdeporte, 20-08-2017.
* ↑ «Cristian Rivero renueva hasta 2022» (en castellà). Levante-EMV, 20-12-2019.
* ↑ «Rivero, Vázquez, Guillem and K. Koba Leïn make official debuts». València CF, 16-12-2020. Arxivat de l'original el 2021-12-05. [Consulta: 15 febrer 2021].
* ↑ «Manu Vallejo evita la revuelta del Alcorcón» (en castellà). Marca, 17-01-2021.
* ↑ «Official statement | Cristian Rivero». Valencia CF, 02-06-2021. [Consulta: 7 gener 2022].
* ↑ «¿Qué pasa con la porteria del Valencia CF?» (en castellà). Las Provincias, 26-10-2021. [Consulta: 15 octubre 2022].
* ↑ «El Dallas cierra las puertas a Cristian Rivero definitivamente que busca equipo en España» (en castellà). El Desmarque, 20-01-2022. [Consulta: 28 gener 2022].
* ↑ «COMUNICADO OFICIAL | CRISTIAN RIVERO» (en castellà). Valencia CF, 28-01-2022. [Consulta: 29 gener 2022].
* ↑ «Las opciones del Valencia para cubrir la baja de Jaume no son sólidas» (en castellà). Plaza Deportiva, 09-10-2022 [Consulta: 15 octubre 2022].
* ↑ «Iago Herrerín acrecenta las dificultades de Rivero» (en castellà). Plaza Deportiva, 27-09-2022 [Consulta: 15 octubre 2022].

## Enllaços externs

* Fitxa de Cristian Rivero a BD Futbol (anglès)
# Alexandre II

Alexandre II és el nom dels següents personatges:
* Alexandre II de Rússia (Moscou, 1818 - Sant Petersburg, 1881), tsar de Rússia (1855 - 1881)
* Alexandre II (Milà, ? – Roma, 1073), papa de l'Església catòlica del 1061 al 1073
* Alexandre II d'Imerècia, rei de Geòrgia, fill de Bagrat II d'Imerècia (VI de Geòrgia)
* Alexandre II d'Escòcia (Haddington, East Lothian, 1198 - 1249), rei d'Escòcia
* Alexandre II de l'Epir, rei de l'Epir, fill de Pirros I de l'Epir i Lanassa
* Alexandre II de Macedònia, rei de Macedònia
* Alexandre II de Kakhètia, rei de Kakhètia del 1574 al 1603 i el 1605
* Alexandre II Zabinas, rei selèucida del 126 aC al 122 aC
* Alexandre, emperador de Constantinoble del 912 al 913
* Ptolemeu XI Alexandre II, (abans del 103 aC - 80 aC), rei d'Egipte per menys d'un mes el 80 aC
Viccionari
# Bagrat I

Bagrat I és el nom dels següents personatges:
* Bagrat I Bagratuní (? - Samarra, ~860), príncep d'Armènia, successor del seu pare Ashot I Msaker
* Bagrat I d'Imerècia o Bagrat I Mtziré (segle XIV), fill i successor del rei Miquel d'Imerècia
* Bagrat I Mukhrani-batoni (segle XV), primer príncep de Mukhran
# Can Martí Pasqual

Can Martí Pasqual és un edifici de Mataró (Maresme) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta soterrani, planta baixa i tres plantes pis amb pati posterior. Presenta arcs carpanells a totes les obertures de la façana: porta i finestra a planta baixa, balcons del primer i el segon pis i finestres de la planta sota coberta.
S'observa un balcó de ferro corregut al primer i segon pis.
Tres mènsules aguanten la cornisa damunt de la qual descansa l'acroteri
Aquesta casa forma part de la façana sud de la Rambla que es reforma totalment amb motiu de les obres d'urbanització d'aquesta el 1928.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Martí Pasqual». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Sulamith Goldhaber

Sulamith Goldhaber (Viena, 4 de novembre de 1923 - Madràs, 11 de desembre de 1965) va ser una química-física d'origen austríac que va treballar en el camp de la física d'altes energies. Va ser una experta mundial en les interaccions dels mesons K+ amb els nucleons i va fer nombrosos descobriments relacionats amb aquesta matèria.
Sulamith es va criar a Palestina, on va conèixer Gerson Goldhaber, un company d'estudis amb qui acabaria casant-se l'any 1947. Després varen viatjar als Estats Units, on Sulamith va aconseguir el doctorat a la Universitat de Wisconsin. La carrera científica de Sulamith va anar de la mà de la seva parella. Ambdós varen passar llargues hores treballant junts i es convertiren en la dècada dels 50 en experts en la ciència de la tecnologia de l'emulsió nuclear.

## Premis i distincions

Les seves contribucions en la recerca en el camp física d'altes energies van propiciar que entre 1960 i 1961 fos fellow de la Fundació Ford i que el 1964 obtingués una Beca Guggenheim. Així mateix, va ser membre de la societat d'investigació científica Sigma Xi.

## Referències

* ↑ Ogilvie, Marilyn Bailey; Harvey, Joy Dorothy. The biographical dictionary of women in science: pioneering lives from ancient times to the mid-20th century (en anglès). New York: Routledge, 2000, p. 514. ISBN 978-0-415-92038-4.
* ↑ «Sulamith Goldhaber» (en anglès). Universitat de Califòrnia. Arxivat de l'original el 2012-02-07. [Consulta: 3 setembre 2023].
* ↑ «CWP at physics.UCLA.edu // Sulamith Goldhaber». [Consulta: 3 setembre 2023].
# XIII Concurs de castells de Tarragona

El XIII Concurs de castells de Tarragona tingué lloc el 7 d'octubre del 1990 a la plaça de braus de Tarragona, actual Tarraco Arena Plaça. Fou el vint-i-setè concurs de castells de la història i hi participaren 12 colles. En aquesta edició es descarregà per primer cop en el certamen un castell de 9, un 3de9f per part de la Colla Joves.

## Resultats
### Classificació

* Resultat
* Descarregat (D)
* Carregat (C)
* Intent (I)
* Intent desmuntat (ID)
En el XIII Concurs de castells de Tarragona hi van participar 12 colles.
| Pos. | Colla | 1a ronda | 2a ronda | 3a ronda | 4a ronda | 5a ronda | 6a ronda | Punts |
| 1 | Colla Joves Xiquets de Valls | 3de9f | 4de9f(i) | 2de8f | 4de8 | 4de9f(c) | — | 6.178 |
| 2 | Colla Vella dels Xiquets de Valls | 2de8f | 3de9f(i) | 4de8 | 4de9f(c) | 3de9f(i) | 3de7 | 4.100 |
| 3 | Castellers de Vilafranca | 3de9f(i) | 3de8 | 2de8f | 4de8 | 3de9f(i) | — | 3.790 |
| 4 | Colla Jove Xiquets de Tarragona | 2de8f | 3de8(i) | 3de8(i) | 4de8(c) | 5de7 | — | 3.320 |
| 5 | Castellers de Barcelona | 5de7 | 4de8 | 3de7ps | — | — | — | 2.792 |
| 6 | Xiquets de Tarragona | 4de8(i) | 2de7(c) | 5de7 | 3de8(i) | 4de7a | — | 2.420 |
| 7 | Castellers de Terrassa | 5de7 | 4de7a | 4de7 | 3de7 | — | — | 2.000 |
| 8 | Nens del Vendrell | 3de7 | 5de7 | 4de7a(i) | 4de7a(i) | 4de7 | — | 1.700 |
| 9 | Castellers de Castelldefels | 2de6 | 4de7 | 3de7 | — | — | — | 1.100 |
| 10 | Xiquets del Serrallo | 3de7(c) | 5de7(i) | 2de6 | 4de7 | 3de7ps(i) | — | 1.060 |
| 11 | Nois de la Torre | 3de7(c) | 4de7(c) | 2de6 | — | — | — | 1.040 |
| 12 | Xicots de Vilafranca | 2de6(i) | 2de6 | 3de7(i) | 4de7(i) | — | — | 190 |

### Estadística

La següent taula mostra l'estadística dels castells que es van provar al concurs de castells. Apareixen ordenats, de major a menor puntuació, segons la taula de puntuacions del XIII Concurs de castells de Tarragona.
| Núm. | Castell | Descarregat | Carregat | Intent | Intent desmuntat | Total |
| 1 | 3 de 9 amb folre | 1 | – | 4 | – | 5 |
| 2 | 4 de 9 amb folre | – | 2 | 1 | – | 3 |
| 3 | 2 de 8 amb folre | 4 | – | – | – | 4 |
| 5 | 3 de 8 | 1 | – | 3 | – | 4 |
| 6 | 4 de 8 | 4 | 1 | 1 | – | 6 |
| 7 | 2 de 7 | – | 1 | – | – | 1 |
| 8 | 3 de 7 aixecat per sota | 1 | – | 1 | – | 2 |
| 9 | 5 de 7 | 5 | – | 1 | – | 6 |
| 10 | 4 de 7 amb l'agulla | 2 | – | 2 | – | 4 |
| 11 | 3 de 7 | 4 | 2 | 1 | – | 7 |
| 12 | 4 de 7 | 4 | 1 | 1 | – | 6 |
| 13 | 2 de 6 | 4 | - | 1 | – | 5 |
| Total | Total | 29 | 7 | 16 | 0 | 53 |
| Percentatge | Percentatge | 54,7% | 13,2% | 30,1% | 0% | 100% |

## Referències

* ↑ «Concurs 1990». concursdecastells.cat, 1990. [Consulta: 3 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Classificació del Concurs de castells de l'any 1990
* Base de Dades de la Coordinadora de Colles Castelleres de Catalunya – Colla Jove Xiquets de Tarragona
* Webcasteller Arxivat 2014-07-03 a Wayback Machine.
# Sants Màrtirs de Cardeña

Els Sants Màrtirs de Cardeña és el nom rebut pels 200 monjos del monestir benedictí de San Pedro de Cardeña (Burgos) que el 6 d'agost de 953 foren morts durant un atac dels musulmans al monestir. Són venerats com a sants per l'Església catòlica.

## Història

El monestir de San Pedro de Cardeña, proper a Burgos, era un ric monestir benedictí. A mitjan segle x el regia l'abat Esteve. Per la seva riquesa, va esdevenir objectiu militar en una incursió de soldats musulmans, que van atacar-lo el 6 d'agost de 953 i el saquejaren, matant els dos-cents monjos que hi vivien. Comandava l'exèrcit musulmà Gàlib, que va desfilar a Còrdova amb les riqueses, vasos litúrgics i campanes que van endur-se'n. Una làpida del segle xiii al monestir narra el fet, com també la Crónica General d'Alfons el Savi, que diu que les despulles dels monjos se soterraren al claustre, anomenat des de llavors Claustro de los Mártires.

## Veneració

Enterrats al claustre del monestir, van començar aviat a ésser venerats com a màrtirs. El papa Climent VIII va aprovar-ne el culte en un breu de l'11 de gener de 1603. Aquest fet en revifà la veneració, fent que el monestir de Cardeña esdevingués meta de pelegrinatges. Entre els devots pelegrins hi havia hagut abans Enric IV de Castella (1473), Isabel I de Castella (1496), Felip II d'Espanya, Margarida d'Àustria (1592), Felip III d'Espanya (1605) o Carles II d'Espanya (1677).
El cap de l'abat Esteve fou portat al monestir de Celanova (Ourense) i també hi ha relíquies dels màrtirs al monestir de Santa María la Real de Las Huelgas i la Catedral de Burgos.
Es deia que cada 6 d'agost, aniversari del martiri, el terra del claustre on havien estat sebollits prenia un color vermellós similar al de la sant, fenomen que apareix descrit fins al final del segle xiv. L'any 1674 es va reconstruir el claustre i llavors va tornar a passar: el bisbe Enrique de Peralta va fer estudiar el fet a metges i teòlegs, que van recollir el líquid que traspuava el terra i van bollir-lo, veient que coagulava.
# Fort William (Whydah)

Fort William fou una fortalesa britànica establerta al regne de Whydah (francès Ouidah) al actual Benín (abans Dahomey)
La fortalesa fou fundada el 1683 per la companyia londinenca Royal Africa Company (Companyia Reial Africana) a la zona de Kindji al sud-oest del fort francès de Saint Louis fundat el 1671 (els portuguesos van construir també un fort el 1721) i va esdevenir un dels més importants dipòsits d'esclaus de la costa del modern Benín. Deu el seu nom al rei Guillem III d'Anglaterra (1689-1703). La seva guarnició era de 1 oficial, 16 mariners i 2 auxiliars i disposava de 26 canons. Formava part administrativament dels establiments de la Costa d'Or. La seva història és bastant coneguda pel diari que va escriure Lionel Abson, factor de la fortalesa del 1770 al 1803, avui perdut però que fou àmpliament emprat per Archibald Danzel per escriure la seva història de Dahomey el 1793 i, per tant, conservades les seves dades.
Després de l'abolició de l'esclavatge (1807) el fort fou abandonat definitivament el febrer de 1812.

## Governadors (factors)

* 1681 John Thorne (a Offra 1681-83)
* 1682 - 1684 John Winder
* 1684 - 1688 John Carter
* 1688 - 1690 Petley Wyborne
* 1690 - 1692 John Wortley
* 1692 - 1693 Edward Jacklin
* 1693 John Pratt
* 1693 - 1694 Francis Smith
* 1694 - 1699 Josiah Pearson
* 170? - 1704 Peter Duffield
* 1704 - 1709 Richard Willis
* 1709 - 1712 William Hicks
* 1712 - 1713 Agents Hilliard i Green
* 1713 - 1715 Agents J. Errington i L. Green
* 1715 - 1716 Agents R. Mason, D. Welsh, W. Bramston
* 1716 - 1720 William Baillie i Johnson
* 1720 John Stevenson
* 1721 - 1724 Ambrose Baldwyn
* 1724 - 1727 Tinker
* 1727 - 1728 Abraham Duport
* 1728 - 1729 Thomas Wilson
* 1729 - 1729 Charles Testefole
* 1729 - 1730 Robert Urquhart
* 1730 Edward Dean
* 1731 Robert Poulter
* 1731 - 1733 Edward Dean
* 1733 - 1734 Charles Whitaker
* 1734 John Wyat (interí)
* 1734 - 1735 William Whetstone Rogers
* 1735 - 1737/38? Alexander Spalding
* 1738 - 1739 Stephen Lushington
* 1739 - 1745 Isaac Gregory
* 1745 - 1745 Arthur Graham
* 1746 Henry Turner
* 1747 - 1750 William Devaynes
* 1750 - 1751 Andrew Johnson
* 1751 Robert Livingstone
* 1751 - 1752 William Devaynes (segona vegada)
* 1752 - 1753 William Withers
* 1753 - 1762 William Devaynes (tercera vegada)
* 1762 - 1767 William Goodson
* 1767 Richard Burgess
* 1767 - 1770 Archibald Dalzel
* 1770 Erasmus Williams
* 1770 - 1803 Lionel Abson
* 1803 - 1804 Henry Edward James (interí)
* 1804 - 1807 Henry Hamilton
* 1807 - 1812 Frederick James

## Notes

* ↑ A. Van Danzig diu que ho fou el 1682 a Rives coloniales: architectures, de Saint-Louis à Doual, per Jacques Soulillou, accessible a

## Referències

* Worldstatesmen per Ben Cahoon
# Villanueva del Ariscal

Villanueva del Ariscal és un municipi de la província de Sevilla, Andalusia, Espanya. En l'any 2005 tenia 5.511 habitants. La seva extensió superficial és de 5 km² i té una densitat de 1.102,2 hab/km². Està situada a una altitud de 156 metres i a 15 quilòmetres de la capital de província, Sevilla.

## Història

Al principi va ser vila romana i posteriorment una alqueria àrab. En el repartiment de Sevilla va ser donada a l'Orde de Santiago en la persona de la seva maestre Pelayo Correa, en 1253. Des de fins del segle xiv va ser constituïda com centre administratiu i judicial de les viles i llocs pertanyents a l'Orde de Santiago a l'Aljarafe, i s'hi va crear una rectoria depenent del priorat de San Marcos de León, fins que, creat el bisbat de Llerena, va quedar com dependència intermèdia entre el priorat i la rectoria.
En 1831 va deixar de ser capçalera de l'Orde de Santiago. Des de principis del segle XX fins a 1.965 continua el creixement cap a l'oest, apareixent un nou eix de desenvolupament en la carretera d'Olivares (al nord). L'expansió cap al sud és encara poc important, encara que és aquí on es va a situar un nou accés al poble amb la construcció d'una semironda. Des de 1.965 a 1.980, el creixement es produïx per diverses urbanitzacions de segones residències (fins ara inexistents en el municipi), situades a l'est i al sud del centre urbà, a cavall entre els termes de Villanueva i d'Espartinas. També s'acaben ara algunes barriades d'habitatges adossats iniciades en la dècada dels 60. El creixement dels últims anys s'ha trobat a l'est i al sud amb el límit administratiu del terme d'Espartinas. Per això, l'expansió de Villanueva s'ha orientat cap al nord i l'oest, primer amb intervencions tradicionals i després amb tipologies d'habitatges adossats sobre un viari regular. S'han anat ocupant, com extensió del nucli urbà, els terrenys embolicats per la semirronda, al mateix temps que en la sortida de la carretera d'Olivares han sorgit nous habitatges de segones residències. La morfologia resultant en l'actualitat és irregular i alguna cosa dispersa.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 |
| 4.432 | 4.472 | 4.585 | 4.750 | 4.864 | 4.939 | 5.206 | 5.340 | 5.511 |

## Enllaços externs

* Villanueva del Ariscal - Sistema d'Informació Multiterritorial d'Andalusia
* - Asociación Musical Eduardo Torres Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. - Asociación Musical Compositor Eduardo Torres de Villanueva del Ariscal
* - Hermandad Sacramental Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. - Hermandad del Santísimo Sacramento de Villanueva del Ariscal
* Col·legi de San Antonio de Villanueva del Ariscal
* - Partido Popular Arxivat 2018-11-25 a Wayback Machine. - Partit Popular de Villanueva del Ariscal
# Constantí III

Constantí III és el nom dels següents personatges:
* Constantí III Heracli (612-641), emperador romà d'Orient el 641
* Constantí III o Constantí (usurpador), general romà que es va proclamar emperador el 407 i va exercir fins al 411
* Constantí III d'Armènia Menor (1278- ~1310), rei d'Armènia Menor fill de Lleó III, a qui succeí el 1289
* Constantí III de Cesarea fou patriarca de l'església armènia del 1307 al 1322. Fou escollit amb suport
* Constantí Salusi III de Càller, fill i successor ~1130 de Marià Torxitori II de Càller
* Constantí III d'Escòcia (971-997), rei d'Escòcia, fill de Culen
* Constantí III d'Imerècia, germà de Giorgi II d'Imerècia i el va succeir com a rei el 1585. Va ser deposat per
* Constantí III de Kartli, rei de Kakhètia del 1721 al 1732 i rei de Kartli el 1727. Era fill
* Constantí III de Lacon, possible fill d'Itocor de Gunale, apareix com a jutge de Gallura el 1146, i continua essent esmentat fins al 1161
* Constantí III Mukhrani-batoni (1696-?), príncep de Mukhran (1735 -1755)
# Can Matas (Sant Andreu de Llavaneres)

Can Matas és una masia de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia formada per tres cossos, amb el menjador a la dreta i la cuina a l'esquerra, una sala d'estar i el celler al fons. Està coberta a doble vessant. Totes les llindes interiors de la casa són de pedra i a la façana principal hi ha un portal d'arc rebaixat. Consta de planta baixa i dos pisos; el segon són les golfes, que per la banda de llevant es transformen en una galeria de doble arcada. Al primer pis les obertures són balcons i al segon finestres, menys les dues últimes que són arcades. Està envoltada de jardí i per una reixa que li fa de porta.
Aquesta masia fou molt restaurada a començament del segle xix.

## Història

La família Matas era procedent de Mataró i durant el primer terç del segle xix s'instal·laren a Sant Andreu de Llavaneres en aquesta finca; posseïen una gran extensió de terres al costat de la riera de la Vall i diverses vinyes arreu del terme. La masia fou restaurada a començament del segle xix.
Actualment allotja una llar d'avis.

## Referències

* 1 2 3 «Can Matas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Pliosauroïdeus

Els pliosauroïdeus (Pliosauroidea) són un subordre de sauròpsids plesiosaures, que visqueren des del Triàsic superior fins al Cretaci superior. Aquests rèptils marins no eren parents dels dinosaures, amb els quals de vegades se'ls associa, sinó parents molt distants dels llangardaixos moderns.

## Característiques

Es caracteritzaven per tenir un cos robust i ample, cap gran amb dents enormes, les puntes de les quals sobresortien de les maixelles i quatre aletes grans com a rems que els donaven molta velocitat en un impuls. Assolien longituds de 4 a 18 metres pel que caçaven preses grans com a peixos, calamars, amonits, taurons i altres rèptils marins com ictiosaures i plesiosaures. Van ser reemplaçats a la fi del Cretacic per depredadors més ràpids i millor adaptats al mitjà com els mosasaures.

## Diversitat

Els gèneres de major grandària són Liopleurodon, Pliosaurus i Kronosaurus; altres gèneres ben coneguts són a Rhomaleosaurus, Peloneustes i Macroplata. Se n'han trobat espècimens fòssils a Anglaterra, Mèxic, Estats Units, Àfrica, Sud-amèrica, Austràlia, i la regió de l'Àrtida pròxima a Noruega.
Molts dels pliosaures més primitius (des del Retià fins al Juràssic inferior) eren molt similars als plesiosaures en aparença i fins i tot foren inclosos en la família Plesiosauridae.

## Taxonomia

El grup originalment només incloïa als membres de la família Pliosauridae, de l'ordre Plesiosauria, però diversos altres gèneres i famílies ara són inclosos, encara que el nombre i els detalls de quins d'ells són inclosos varien d'acord amb la classificació que sigui usada.
* Subordre Pliosauroidea
** Bishanopliosaurus
** Megalneusaurus
** Pachycostasaurus
** Sinopliosaurus
** Thalassiodracon
** Archaeonectrus
** Eurycleidus
** Família Rhomaleosauridae
*** Umoonasaurus
*** Yuzhoupliosaurus
*** Hexatarostinus
*** Rhomaleosaurus
*** Simolestes
** Família Leptocleididae
*** Leptocleidus
** Família Pliosauridae
*** Plesiopleurodon
*** Polyptychodon
*** Maresaurus
*** Macroplata
*** Hauffiosaurus
*** Kronosaurus
*** Peloneustes
*** Liopleurodon
*** Brachauchenius
*** Pliosaurus
# Margarida de Durazzo

Margarida de Durazzo (1347 - 1412), princesa de Nàpols i reina consort de Nàpols (1381-1386) i Hongria (1385-1386).

## Orígens familiars

Nasqué el 28 de juliol de 1437 sent filla del príncep Carles de Durazzo i Maria de Nàpols. Era neta per línia paterna del príncep Joan de Durazzo i Matilda d'Avesnes, i per línia materna del duc Carles de Calàbria i Maria de Valois.
Es casà el febrer de 1369 amb el seu cosí amb el futur rei Carles III de Nàpols. D'aquesta unió nasqueren Maria de Nàpols (1369 - 71); Joana II de Nàpols (1373 - 1435), reina de Nàpols; i Ladislau I de Nàpols (1377 - 1414), rei de Nàpols.
Margarida va morir a Mela el 6 d'agost de 1412, sent enterrada a Salern.
# Joan de Wallenrode

Joan VII de Wallenrode (també anomenat Joan de Wallenrodt) (± 1370 a Wasserknoden - mort al 28 de maig de 1419 a Alken (actualment un municipi de Bèlgica)) va ser arquebisbe de Riga de 1393 a 1418 i príncep-bisbe del principat de Lieja de 1418 fins a la seva mort.
Els Wallenrode eren una vella família de nobles Francs, amb molta influència a l'orde Teutònic.
Joan va estudiar a Viena (1391) i Bolonya (1392). Abans d'esdevenir príncep-bisbe de Lieja va tenir una carrera diplomàtica: com a conseller del rei Robert del Sacre Imperi romanogermànic, com a financer de la família dels Wittelsbach. El 1410 el papa Gregori XII va nomenar-lo llegat general a Alemanya. Va tenir un paper important a la cort del rei Segimon I del Sacre Imperi Romanogermànic en les negociacions per a terminar el cisma d'Occident. Tan bon punt fou nomenat com a papa únic, Martí V va atorgar a Joan de Wallenrode el principat de Lieja, molt ric, com a reconeixement de les seves accions diplomàtiques.

## Referències

* 1 2 Frenken, Ansgar. «Johann V von Wallenrode». A: Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexicon (en alemany). XIII. Nordhausen: Traugott Bautz, 1998.
* ↑ Lenz, Wilhelm. «Johann V». A: Neue Deutsche Biographie. 10, 1974, p. 520.

## Bibliografia

* Jähnig, Bernhart. Johann von Wallenrode O.T., Erzbischof von Riga, Königlicher Rat, Deutschordensdiplomat und Bischof von Lüttich im Zeitalter des Schismas und des Konstanzer Konzils (um 1370-1419). (en alemany). volum 24. Bad Godesberg: Verlag Wissenschaftliches Archiv, 1970, p. xi, 231 (Quellen und Studien zur Geschichte des Deutschen Ordens).