OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# (Don't Go Back To) Rockville

«(Don't Go Back To) Rockville» és el quart senzill de la banda estatunidenca de rock alternatiu R.E.M., el segon i darrer senzill del segon àlbum d'estudi de la banda, Reckoning. Es va publicar el 16 d'octubre de 1984 dins el segell I.R.S. Records.

## Producció

La lletra de la cançó va ser escrita per Mike Mills l'any 1980 com una súplica cap a la seva xicota de llavors, Ingrid Schoor, per no tornar a Rockville, on vivien els seus pares. La mateixa Schorr, però, va assegurar posteriorment que la lletra tenia moltes imprecisions respecte la seva relació amb Mills. Inicialment van interpretar la cançó amb estil punk i thrash, però finalment la van enregistrar amb un estil d'inspiració country. Malgrat que en l'enregistrament el cantant principal és Michael Stipe i Mills s'encarrega de les veus addicionals, en directe acostumen a intercanviar-se els papers. Una versió en directe de la cançó es va incloure com a cara-B del senzill «Leaving New York» (2004), i també en l'àlbum R.E.M. Live (2007).

## Llista de cançons

Totes les cançons foren escrites i compostes per Bill Berry, Peter Buck, Mike Mills, i Michael Stipe.

## Referències

* ↑ Black, Johnny. «R.E.M. reveal the story of R.E.M.» (en anglès). Internet Archive, 23-09-2011. [Consulta: 30 novembre 2023].
* ↑ Beviglia, Jim. «Behind The Song: “(Don’t Go Back To) Rockville” by R.E.M.» (en anglès). AmericanSongwriter.com, 2020. [Consulta: 30 novembre 2023].
# Partit Demòcrata (Corea del Sud, 1991)

El Partit Demòcrata (en coreà 민주당; RR: Minjudang; PD) va ser un partit liberal de Corea del Sud.

## Història

El partit es va formar el 16 de setembre de 1991 a partir de la fusió del Nou Partit Demòcrata Unit de Kim Dae-jung i del Partit Demòcrata de Lee Ki-taek, sent escollits ambdós líders com a co-presidents. El nou PD aconseguiria la segona posició a les eleccions legislatives de 1992, esdevenint principal força d'oposició. A finals d'any, Kim Dae-jung seria el candidat del PD per a les eleccions presidencials de 1992, sent derrotat pel seu ex-company de partit Kim Young-sam. Com a conseqüència, Kim Dae-jung presentaria la seva renúncia com a co-president, retirant-se temporalment de la política. Lee Ki-taek sería així escollit únic president l'11 de març de 1993.
El partit aconseguiria la victòria a les eleccions locals de 1995, superant al governant Partit Liberal Demòcrata, però aviat el PD patiria una forta crisi interna amb el retorn a la política de Kim Dae-jung, el qual formaria el nou Congrés Nacional per a la Nova Política. Debilitats per la marxa de la facció de Kim Dae-jung, el PD prendria la decisió de fusionar-se amb el minoritari Partit de la Nova Reforma per generar el Partit Demòcrata Unit.

## Resultats electorals
### Eleccions Presidencials

| Any | Candidat | Vots | % | Resultat |
| 1992 | Kim Dae-jung | 8,041,284 | 29,17 / 100 | 2 Derrota |

### Eleccions Legislatives

| Any | Líder | Vots | % | Escons | Escons | Escons | Pos. | Govern |
| Any | Líder | Vots | % | Circum. | Llista | Total | Pos. | Govern |
| 1992 | Kim Dae-jungLee Ki-taek | 6,004,578 | 29.2 | 75 / 237 | 22 / 62 | 97 / 299 | 2n | Oposició |

### Eleccions Locals

| Any | Líder | Governadors | R. provincials | Alcaldes |
| 1995 | Lee Ki-taek | 4 / 15 | 390 / 970 | 84 / 230 |

## Referències

* ↑ «네이버 뉴스 라이브러리», 16-09-1991. [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ «네이버 뉴스 라이브러리», 12-03-1993. [Consulta: 13 gener 2025].
# Carrer de la Font de la Salut

El carrer de la Font de la Salut és un carrer de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al barri de Remolins, comunica el carrer de Gentildones i la part posterior del parc d'en Porcar, al mateix temps que enllaça també amb la plaça de la Immaculada a través de la travessia de la Font de la Salut. Té uns 3 metres d'ample i un traçat recte. S'eixampla a l'altura de la travessia, encara que possiblement es tracta d'una modificació moderna, ja que l'angle de la casa número 11-13 demostra que anteriorment continuaven les construccions al mateix nivell de façana, i al sector ampliat hi corresponen només parts posteriors d'habitatges. Se'n destaquen les cases 11-13 i la 6-8, perquè mantenen força l'estructura original i l'aparença de la façana. En general són totes de dos o tres pisos, i l'amplada de les façanes oscil·la entre els 4 i els 12 metres. La banda est té les construccions molt més refetes.

## Història

Forma part del que antigament era barri jueu i en conserva el traçat original. Les construccions són totes del segle xix o començament del XX, del tipus popular pobre, com passa als carrers propers.

## Referències

* 1 2 «Carrer de la Font de la Salut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Július Satinský

Július Satinský (Bratislava, 20 d'agost de 1941 - Ib., 29 de desembre de 2002) va ser un actor, showman, còmic i escriptor eslovac.
Va estudiar arts escèniques a l'Acadèmia de la Música i les Arts Escèniques de Bratislava. Va començar a actuar amb Milan Lasica el 1959, amb qui formava un duo còmic. Actuaven en el teatre Divadlo na Korze fins al final dels anys 1960. El duo va ser prohibit a la regió eslovaca de Txecoslovàquia i van començar actuar el la ciutat txeca de Brno.
Entre 1972 i 1978, Satinský va ser membre d'un conjunt musical i entre 1978 i 1980 de les companyies escèniques dels teatres Nová scéna i Korzo 90 a Bratislava. El 1982, se'ls va permetre actuar de nou junts i es van establir al teatre Štúdio S, del que Lasica n'era director.
Satinský no era només conegut com a actor, sinó també per les seves intervencions en ràdio i televisió, en les quals discutia sobre la democràcia i la societat civil. També se li coneix per la publicació de les memòries de la seva infància i els seus anys d'estudiant a Bratislava i pels seus pamflets.
El gener de 2002, va rebre el premi estatal Cruz Pribina de Primera Classe per les seves contribucions a l'art eslovac i la seva defensa a la societat civil.

## Obres destacades

Sketches:
* Veučery pre dvoch (Tardes per a dues)
* Soiré
* Nikto nie je za dverami (Ningú està darrere de la porta)
Pel·lícules:
* S tebou mě baví svět (Gaudeixo del món amb tu)
* Vesničko má středisková (El meu poblet)
* Utekajme, ož ide [a film in Slovak] (Correm, s'apropa)
Pamflets humorístics
* Moji milí Slováci (Els meus benvolguts eslovacs, 1992)

## Referències

* ↑ Schmadel, Lutz D. Dictionary of Minor Planet Names. Springer Science & Business Media, 10 de juny de 2012, p. 900. ISBN 978-3-642-29718-2.
# Corticioide

Els fongs corticioides són un grup de fongs basidiomicets que tenen els basidiocarps llisos que es formen en la part de sota de les branques, unides o caigudes, dels arbres. Originàriament aquests fongs es classificaven dins del gènere Corticium ("corticioide" significa similar a Corticium) i, per tant, dins la família Corticiaceae, però actualment se sap que les espècies de corticioides no estan estretament relacionades. Aquest fet és un exemple d'evolució adaptativa. Encara que corticioides no sigui un grup taxonòmic s'utilitza en els escrits científics. and other texts.

## Història

El gènere Corticium va ser establert per Persoon el 1794. Corticium roseum Pers. va ser escollit com espècie tipus. Se'n van arribar a descriure d'aquest gènere unes 1.000 espècies. John Eriksson va revisar els corticioides a partir de l'any 1950 quan es va formar el concepte modern del grup.

## Hàbitat i distribució

La majoria dels corticioides són fongs de la fusta en podriment, unes poques espècies creixen sobre la fullaraca en podriment. Algunes espècies són ectomicorices associades en simbiosi amb els arbres vius. Unes poques espècies creixen sobre herbes en descomposició, especialment en els aiguamolls.
Els fongs corticioides tenen una distribució cosmopolita però són més comunes en els boscos.

## Referències

* ↑ Larsson K-H, Larsson E, Koljalg U. (2004). High phylogenetic diversity among corticioid homobasidiomycetes. Mycological Research 108: 983–1002.
* ↑ Donk MA. (1963). The generic names proposed for Hymenomycetes XIII. Taxon 12: 158-159.
* ↑ http://www.indexfungorum.org/Names/names.asp?strGenus=Corticium
* ↑ Eriksson J. (1950). Peniophora sect. Coloratae. Uppsala
* ↑ Eriksson J. (1958). Studies in the Heterobasidiomycetes and Homobasidiomycetes-Aphyllophorales of Muddus National Park in Sweden. Uppsala.
# Cost de capital

El cost del capital és el rendiment mínim que ha d'oferir una inversió perquè valgui la pena fer-la des del punt de vista dels posseïdors actuals d'una empresa.
El valor de l'empresa depèn, entre altres factors, del cost del capital. Aquest és el cost dels recursos financers que es necessiten per invertir. Si una empresa té una rendibilitat igual al cost dels recursos que utilitza en un projecte, el preu de les seves accions al mercat no canviarà. Si la rendibilitat és més alta que el cost, el preu de les accions augmentarà i si la rendibilitat és més baixa que el cost, el preu de les accions disminuirà per mostrar la pèrdua d'aquesta inversió. El cost del capital pot ser el de tota l'empresa o el de cada font de finançament, com els recursos aliens, les accions o les reserves.
L'existència d'un risc alt en una inversió implica un cost de capital alt i, per tant, atesa una determinada rendibilitat de la inversió provocarà una baixada del valor de l'empresa i, per tant, de les seves accions.

## Factors determinants del cost de capital o cost d'oportunitat de capital

Els factors més destacats que determinen el cost de capital són els següents:
* Les condicions econòmiques generals que marquen l'oferta i la demanda de recursos financers.
* Les condicions del mercat, marcat per la prima de risc i la liquiditat del mercat.
* Les condicions financeres i operatives de l'empresa.
* La quantitat de finançament.

## Càlcul del cost del capital

El càlcul parteix de la determinació del cost efectiu de cadascuna de les fonts de finançament de forma individualitzada i que es fa com el càlcul de la taxa de descompte que es desprèn de l'equació que iguala el valor actual dels recursos nets rebuts, amb valor actual de les sortides d'efectiu que provoca aquest finançament per qualsevol causa. Així es farà un càlcul del cost dels recursos aliens, un altre del capital ordinari i un altre dels beneficis retinguts.
Després d'obtenir aquests costos, es pot passar a la determinació del cost mitjà ponderat de totes les fonts de finançament. Aquests càlculs suposen una sèrie de premisses sobre determinats factors que se suposen que han de romandre constants

### Supòsits del càlcul

* Risc econòmic es manté inalterat.
* No hi ha alteracions de l'estructura financera de l'empresa.
* Política de dividend constant.

## Referències

* 1 2 3 Suárez Suárez, Andrés Santiago. Decisiones óptimas de inversión y financiación. Editorial Pirámide. ISBN 84-368-0042-7.
* ↑ Mascareñas, Juan. «El coste del capital». Arxivat de l'original el 7 de setembre de 2012. [Consulta: 2 juny 2014].
# Cremós

Terme utilitzat per descriure la textura d'un aliment i que està relacionat amb un conjunt d'atributs sensorials: La grossària, la suavitat i la viscositat. Aquests atributs expliquen una gran part de la percepció sensorial de la cremositat.
Normalment, associem la cremositat amb una sensació suau en boca i amb un retrogust ric, ja que els aliments cremosos acostumen a tenir un contingut important de greix i són rics en calories. El contingut de greix ha de ser suficient, però no excessiu, ja que pot donar com a resultat una textura greixosa en lloc d'una cremosa. En el camp de la neurogastronomía, la cremositat es considera una propietat textural complexa i, per tant, difícil de mesurar.

## Equació del paràmetre: cremositat

Tot i la dificultat per a mesurar aquest paràmetre de textura, Kokini et al. van desenvolupar l'equació de cremositat unint la percepció de cremositat (relacionada intuïtivament amb el contingut de greix) amb altres atributs sensorials de panelistes de tast entrenats com grossària (relacionat a les propietats reològiques), suavitat (relacionada amb la mida de les partícules del sistema) i fricció (relacionada amb la tribologia i les propietats de fricció i lubricació). Aquesta relació es va formular en dos estudis com:
Cremositat ∝ grossària $^{0,54}$ · suavitat$^{0,82}$
o
Cremositat = 0,54 · log(viscoelasticitat) + 1,56 · log(suavitat) + 0,32 · log(fricció)

## Referències

* ↑ Lal Dar, Y., Light, J. (2014). Food Texture Design and Optimization. Chichester : Wiley. UK
* ↑ Mouritsen, O., Styrbaek, K. (2017). Mouthfeel: when texture makes taste. Columbia University Press.
* ↑ KOKINI, JOZEF L.; CUSSLER, E. L. «Predicting the Texture of Liquid and Melting Semi-Solid Foods» (en anglès). Journal of Food Science, 48, 4, 7-1983, pàg. 1221–1225. DOI: 10.1111/j.1365-2621.1983.tb09196.x. ISSN: 0022-1147.
# Llengua maçorix

El maçorix (/maso'riʃ/, també escrita maçorís i maçorí) era la llengua de la costa nord del que avui és la República Dominicana pels maçorix. Els registres espanyols només fan referència a tres idiomes a l'illa: taïno, maçorix i els veïns ciguayo. Sembla que els maçorix era semi-sedentaris i la seva presència sembla haver estat anterior als agricultors taïnos que van arribar a ocupar gran part de l'illa. Per als primers escriptors europeus, compartien similituds amb els propers ciguayos. Sembla que la seva llengua era moribunda a l'època de la conquesta espanyola, i al cap d'un segle es va extingir.

## Divisions

Alt maçorix es parlava a la costa nord-central de la Diòcesi Catòlica de Magua des de Puerto Plata fins a Nagua, i cap a l'interior a San Francisco de Macorís i més enllà. També es va distribuir a la costa sud-est d'Hispaniola al voltant de San Pedro de Macorís.
Baix maçorix es parlava a la part nord-oest de la Diòcesi Catòlica de Magua des de Monte Cristi fins a Puerto Plata, i des de la costa interior fins a la zona de Santiago de los Caballeros.

## Lèxic

Poc se sap del maçorix, a part que és una llengua diferent del taïno i el veí ciguayo. Una forma negativa, baeza [baˈesa], és l'únic element del llenguatge que es testifica directament. Baeza podria ser arawak (encara que no és taïno o iñeri), analitzable com a ba-ésa 'no-res' = 'res'. (Vegeu manao ma-esa 'no, no', paresí ma-isa 'not'. El prefix negatiu és ba- en amarakaeri que, encara que estigui relacionat amb les llengües arawak, no és prou proper per ser rellevant aquí.)

## Topònims

També hi ha alguns topònims no taïnos de la zona que Granberry i Vescelius (2004) suggereixen que poden ser waroid:
Possibles topònims maçorix :
| Nom | Paral·lel warao | Significat ne warao |
| Baho (riu) | baho-ro | 'sudari, dens (bosc)' |
| Bahoruco (region) | baho-ro-eku | 'dins del bosc' |
| Mana (riu) | mana | 'dos, doble' |
| riu Haina | ha-ina | 'moltes xarxes' |
| illa Saona | sa-ona | 'ple de ratpenats' |
(Cf. una llista similar a la dels guanahatabey.)

## Vegeu també

* Llengües prearawak de les Grans Antilles

## Referències

* ↑ García Bidó, Rafael. Voces de bohío Vocabulario de la cultura taína. Santo Domingo, DR: Archivo General de la Nación, 2010, p. 7, 25, 32. ISBN 978-9945-020-95-3.
* ↑ Wilson, Samuel M. (1999). "Cultural Pluralism and the Emergence of Complex Society in the Greater Antilles" a XVIII International Congress for Caribbean Archaeology. , St. George's, Grenada: University of Texas, Department of Anthropology [Consulta: de juliol 12, 2021] Arxivat de març 30, 2015, a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el de març 30, 2015. [Consulta: de juliol 12, 2021].
* 1 2 Granberry, Julian; Vescelius, Gary. Languages of the Pre-Columbian Antilles. Tuscaloosa, AL: University of Alabama Press, 2004. ISBN 0-8173-5123-X.
* ↑ Granberry & Vescelius (2004:76, Table 6)
* Granberry, Julian, & Gary Vescelius (2004) Languages of the Pre-Columbian Antilles, University Alabama Press, Tuscaloosa, ISBN 0-8173-5123-X
# Cartoixa de Farneta

La cartoixa de Farneta és un monestir cartoixà que es troba a la localitat homònima de la Toscana (Itàlia).

## Història i descripció

El nucli primitiu, construït cap a la meitat del segle xiv, va ser modificat al segle xvii; i a principis del segle xx va ser reformat per hostatjar-hi la comunitat de la Gran Cartoixa, que havia estat expulsada de França.
Durant les darreres etapes de la Segona Guerra Mundial, els monjos van acollir fugitius, civils, jueus i partisans. Fins al 1943 va acollir el cardenal Francesc Vidal i Barraquer, que havia fugit de Catalunya el 1936 arran de la persecució religiosa. La nit de l'1 al 2 de setembre de 1944 les tropes nazis van irrompre al monestir i van assassinar durant els dies successius 6 monjos i 32 laics.
L'església, consagrada el 1358, mostra l'aspecte posterior a la reconstrucció de finals del segle xvii. Les pintures al fresc de Stefano Cassiani, cobreixen totes les parets. Un edicle de marbre fa de marc a la "Vinguda de l'Esperit Sant".
Adjunt a l'església es troba el claustre petit i la sala capitular, on es conserva una "Anunciació" del segle xvii. Al voltant del gran claustre es troben les cel·les dels monjos.
La cartoixa no es pot visitar.

## Honors

. Es concedí a la cartoixa de Farneta la medalla d'or al Mèrit Civil, car la comunitat conventual s'ocupà dels socors dels més febles durant el darrer conflicte mundial: amb gran esperit cristià i encomiable virtut civil, es prodigà oferint ajut als perseguits polítics, als jueus i a tots els que fugien de les persecucions. Va patir ferotges represàlies dels soldats alemanys, que van sacrificar la vida de diversos germans cartoixans, separant-los dels seus germans, deportant-los i dispersant-los. Noble exemple de gran esperit de sacrifici i de solidaritat humana.

## Galeria

* Entrada
* Les cel·les dels monjos
* El claustre

## Referències

* ↑ Home
# La psicologia de la transferència

La psicologia de la transferència, il·lustrada amb una sèrie d'imatges alquímiques (en alemany: Die Psychologie der Übertragung) és una obra de Carl Gustav Jung publicada el 1946 i inclosa en el volum 16 de la seua Obra completa, i és un dels seus principals estudis dedicats a l'alquímia. La resta del tractament i aproximació s'inclourà en aquestes obres: Eó (OC 9/2), Psicologia i alquímia (OC 12), Estudis sobre representacions alquímiques (OC 13) i Mysterium coniunctionis (OC 14).

## Contingut

L'objectiu de La psicologia de la transferència és donar una idea de la complexitat de la relació transferencial psicològica. Carl Jung utilitza un conjunt d'imatges preses de l'obra alquímica del segle xiv Rosarium philosophorum i estableix un paral·lelisme entre els fenòmens transferencials i els símbols que apareixen en les descripcions de les fases de l'opus alquímic.

## Vegeu també

* Jung i la imaginació alquímica

## Referències

* ↑ La psicología de la transferencia (en espanyol). Trotta, p. 159.
* ↑ «Introducció d'Enrique Galán Santamaría». A: La psicología de la transferencia (en espanyol). Trotta, p. XVIII.
# Carrer de les Heures

El carrer de les Heures de Barcelona, suposadament, rep el seu nom per les heures que s'enfilaven antigament per les parets de la tanca dels jardins existents al carrer (encara visibles a la segona meitat del segle xx), si bé la raó exacta del nom cal cercar-la una mica més lluny en el temps, ja que hi havia hagut un famós bordell conegut amb aquest nom.

## Història

A l'edat mitjana era obligatori assenyalar d'una manera ben notòria els bordells amb una carassa a la façana per tal que cap pietós no hi entrés per descuit. A partir del segle xvii, però, la marca va ésser un element vegetal, també ben visible, que en alguns casos va arribar a donar nom a la casa i, també, al carrer (com és el cas del carrer de les Heures). Per la rodalia hi havia el carrer del Llorer (avui ja desaparegut), el qual també feia referència al local on s'exercia la prostitució.

## Números 4-10

Tal com explica la placa metàl·lica que hi ha a la paret, a certa alçada, ací va néixer el diari La Vanguardia:
| « | La Vanguardia En aquest local van instal·lar els primers tallers i redacció del diari, del 1881 al 1888 Commemoració del 125è aniversari Ajuntament de Barcelona | » |

## Referències

* 1 2 3 4 Dalmases, 2012.

## Bibliografia

* Dalmases, Pere. Barcelona pas a pas. 8 itineraris per Ciutat Vella. Barcelona: Base, 2012, p. 247 (Base Històrica, 89). ISBN 9788415267669. </ref>
# Cochabamba

Cochabamba és una ciutat al centre de Bolívia, localitzada a la vall del mateix nom a la Serralada dels Andes. És la capital del Departament de Cochabamba i la quarta ciutat més gran del país amb una població de 632.013 habitants el 2012.

## Història
### Època preincaica

La vall de Cochabamba va ser poblada des de fa deu mil anys, segons els vestigis arqueològics, per caçadors i recol·lectors; un altre període del que es tenen vestigis i restes del que va anar una civilització millor formada va ser fa més de dos mil anys. No és difícil saber el perquè van escollir poblar aquestes valls, i és a causa dels seus fèrtils sòls i el clima temperat. Els vestigis arqueològics testifiquen que els primers habitants de la vall van ser diferents grups ètnics, com els Qutas, Chuwis i uns altres. La vall va estar permanentment habitat per aquests grups abans de l'arribada dels espanyols.

### Època incaica

Posteriorment l'imperi dels Inques es va expandir en gran part per aquesta vall, aconseguint a formar una poderosa civilització, instruïda i desenvolupada en diverses disciplines, com l'agricultura, ramaderia, militar, metal·lúrgia, astronomia i cultural.

### Època virregnal

Una vegada produïda la conquesta de l'Imperi Inca pel Regne d'Espanya, el virrei del Perú Francisco Ávarez de Toledo va manar la seva fundació com a "Vila d'Oropeza" per Gerónimo Osorio, el 15 d'agost de 1571, al peu del turó Sant Sebastià. Per raons que àdhuc avui els historiadors no expliquen satisfactòriament, a l'any següent de la mort del fundador (en 1573), va aparèixer Sebastián Barba de Padilla, qui aparentment ja havia estat funcionari durant el govern de Osorio, que va demanar al virrei li donés la vènia per tornar a fundar la ciutat. No se sap amb quins arguments va convèncer a Álvarez de Toledo, però aquest l'hi va permetre, i així l'1 de gener de 1574 es va realitzar la segona fundació, en l'actual Plaza 14 de Setembre. Un dels primers espanyols que es va establir en el Valle va ser García Ruiz de Orellana en 1542; qui va comprar la major part de les terres dels caps ètnics de la regió, segons el testimoniatge d'un títol registrat en 1552 a la Ciutat de Potosí, al preu convingut de 130 pesos. La seva residència coneguda com la Casa de Mayorazgo segueix en peus al barri de Cala Cala.
El cens de 1793 apuntava una població de 22.305 persones: 12.980 mestissos, 6.368 espanyols, 1.182 nadius, 1.600 mulats i 175 esclaus africans. El 1900 la població era de 21.886 persones.

## Referències

* ↑ «Historia de los primeros pobladores del Valle». Arxivat de l'original el 2009-07-23. [Consulta: 8 desembre 2012].
* ↑ «Llegada de Ibéricos a Cochabamba». Arxivat de l'original el 2009-07-23. [Consulta: 8 desembre 2012].
* ↑ Republics, International Bureau of the American (1904). Boliva: Geographical sketch, natural resources, laws, economic conditions, actual development, prospects of future growth. Govt. print. off.