OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kaiafas

Kaiafas o les fonts termals de Kaiafas (en grec Καϊάφας) és una localitat i un balneari del municipi de Zacharo, al sud de la prefectura d'Èlida (Grècia). És a 25 km de l'antiga Olímpia, un important jaciment arqueològic de Grècia que és Patrimoni de la humanitat.

## Propietats curatives

Les fonts termals de Kaiafas són una formació geològica que consisteix en dues fonts que hi ha dins d'una cova natural situada al peu de la muntanya Lapithas. L'aigua, que ix a una temperatura de 32-34 °C, conté una alta concentració de composts de sofre, especialment sulfat de magnesi i sulfat de calci, i també és rica en minerals.
Des de temps antics se li atribueixen propietats terapèutiques, i s'ha provat mèdicament que tenen propietats curatives per a les malalties musculoesquelètiques. Hi ha un balneari just a l'entrada a la boca de la cova.

## Ubicació

El paratge de les fonts termals de Kaiafas té un bell entorn natural, protegit hui dia com a part de la Xarxa Natura 2000. A l'eixida de la cova hi ha un llac.
El llac està separat d'una platja d'arena de 3,5 km de longitud per un bosc de pins, on predomina el pi blanc.

## Història i mitologia

El riu i la zona de la cova originàriament eren el centre del mite de les nereides Anigrides: els pacients els resaven i es banyaven en les aigües per guarir-se de malalties com la lepra. Les fonts ja eren visitades en l'antiguitat, però no en tenim esment en època romana d'Orient ni en el període otomà. Es tornaren a usar després de la fundació de l'estat modern grec. Les primeres instal·lacions se'n feren al 1907, quan la construcció d'una via fèrria que connectava el lloc amb la ciutat de Patres permeté que hi arribaren visitants des de lluny.

## Evolució de la població

| Any | Població |
| 1991 | 35 |
| 2001 | 114 |

## Referències

* ↑ http://whc.unesco.org/en/list/517
* ↑ Didaskalou, E. A., P. Nastos y A. Matzarakis. "The development prospects of Greek health tourism and the role of the bioclimate regime of Greece." Advances in tourism climatology. Ber. Meteorol. Inst. Univ. Freiburg 12 (2004): 149-157.
* ↑ Per a una llista completa de les propietats químiques de l'aigua, vegeu l'informe del lloc web de l'Hellenic Association of Municipalities with Thermal Springs.
* ↑ «Thermal Springs». Hellenic Association Of Municipalities With Thermal Springs. Arxivat de l'original el 2019-09-29. [Consulta: 27 octubre 2014].
* ↑ Lambrakis, Nicolaos; Katsanou, Konstantina «Geothermal fields and thermal waters of Greece: an overview» (en anglès). Geothermal Systems and Energy Resources: Turkey and Greece. CRC Press, 2014, pàg. 25 [Consulta: 21 desembre 2015].
* ↑ DD. AA. (2012): Τα λουτρά της Ελλάδας: περιηγητικός οδηγός, Atenes (en grec).
* ↑ Presentació de les fonts termals.

## Enllaços externs

* Sobre el municipi de Zacharo (en grec).
* Fonts termals (anglès)
# Lècana

Una lècana (del grec antic λεκάνη), lekáne o lekané anomenen un tipus de plat de l'antiga ceràmica grega, amb nanses amples, horitzontals i enfrontades, i proveït d'una tapadora rematada per un anell gruixut que serveix de subjecció. Guillermo Fatás Cabeza i Gonzalo Borras el defineixen com a «variant de la píxide grega», i morfològicament se la compara amb les «cubetes». El seu ús, indistintament en els manuals de lèxic i arqueologia, se situa a la cuina, com bol o plat per cuinar (Antonio Caro Bellido ho relaciona amb una sopera), o bé, igual que la píxide i la lecànide, com joier.
* Lècana àtica decorada amb figures negres de sirenes i atribuït al pintor de Polos, c. 600/575 aC. Museu del Louvre
* Lecàna etrusca, c. 330-320 aC
Sovint apareixen barrejats els termes grecs lekáne, lekanis, lekánide (i les seves formes variants) per descriure diversos tipus de recipients(plats o bols) emprats per a diferents propòsits pels grecs. Encara que alguns catàlegs museístics i repertoris lèxics presenten la lècana (lekanis) com a peça primerenca a la ceràmica de l'Àtica i el període geomètric, és més característica a partir de la segona meitat del segle vi aC entre els aixovars de la ceràmica de figures vermelles i la ceràmica de figures negres de finals del segle v aC. Sovint apareixien en gerros del període de figures vermelles «com a regals de casaments en escenes de festejos nupcials». Fotios Malleros anotava que «els antics anomenaven lekane a un podanipter (bany de peus), diferenciant-ho així dels lekanion i lekanis amb nanses, usats a la cuina o el tocador», i citava el costum que «l'endemà del casament, els pares enviessin regals a les núvies: joies en caixes i joguines de nenes en lekanides».

## Referències

* 1 2 3 «Lekane» (en anglès). Perseus Encyclopedia.
* ↑ Caro Bellido, 2008.
* ↑ Fatás Cabeza i Borrás, 1993.

## Bibliografia

* Boardman, John. Storia dei vasi greci: vasai, pittori e decorazioni (en italià). Roma: Istituto Poligrafico e Zecca dello Stato, 2004, p. 257. ISBN 88-240-1101-2.
* Caro Bellido, Antonio. Diccionario de términos cerámicos y de alfarería (en castellà). Cádiz: Agrija Ediciones, 2008. ISBN 84-96191-07-9.
* Cook, Robert Manuel. Greek Painted Pottery (en anglès). Londres, Nova York: Routledge, 1997, p. 228-229. ISBN 0-415-13860-4.
* Fatás Cabeza, Guillermo; Borrás, Gonzalo. Diccionario de Términos de Arte (en castellà). Madrid: Anaya, 1993. ISBN 84-7838-388-3.
# Pere del Mont Atos

Pere del Mont Atos (Imperi Romà d'Orient, ca. 650 - Mont Atos, 734) fou el primer ermità que s'establí al Mont Atos. És venerat com a sant a diverses confessions cristianes.

## Hagiografia

La majoria de relats que se'n conserven són llegendaris i poc versemblants, principalment en una vida del segle x. Segons ells, Pere era soldat romà d'Orient i fou pres pels musulmans, potser cap al 667, i empresonat a Samarra. En fou alliberat amb l'ajut miraculós de Sant Simeó el Just. Marxà llavors a Roma a visitar la tomba de Sant Pere, i per complir la promesa feta, prengué l'hàbit monàstic, que rebé de mans del papa, cap al 681, que el formà en qüestions de religió.
Tingué una visió de la Mare de Déu, que li digué que anés al Mont Atos, i s'hi establí fent vida eremítica durant cinquanta anys, fins que morí en llaor de santedat. El trobà un caçador, que volgué imitar-lo i tornà un anys després per restar-hi, trobant-lo llavors mort, cap al 734.

## Veneració

És venerat el 12 de juny a les esglésies ortodoxes i les catòliques (on, però, no té un dia assignat al calendari). Les seves restes foren portades al monestir de Climent i, més tard, a l'església de Kariès, al Mont Atos; les restes, robades per dos monjos, foren portades a Fotokami (Tràcia).

## Bibliografia

* Santi, beati e testimoni. "Pietro l'Atonita".
* Orthodox Church in America
* Catholic Online
# Província de Kharagandí

La província de Kharagandí (en kazakh: Қарағанды облысы) és una província del Kazakhstan. La seva població és d'1.375.000 habitants i té una extensió de 428.000 km², el que la converteix en la província més extensa del país. La seva capital és la ciutat de Kharagandí, amb una població de més de 437.000 habitants.

## Geografia

La zona és àrida i plana, són freqüents les planes amb turons ocasionals i els corrents estacionals. El llac més important de Kharagandí és el llac Baljash que es troba al sud-oest i el comparteix amb altres províncies, els seus rius són el riu Ixim, afluent del riu Irtix, que neix en aquesta província. A més, s'hi troba el Parc Nacional de Karkaraly, que cobreix un total de 90.300 ha.

## Història

La província va ser lloc d'una explotació intensa del carbó durant l'era de la Unió Soviètica, i es creu que en ella també es localitzaven diversos gulags. Després de la Segona Guerra Mundial, Stalin va fer deportar molts alemanys a aquesta zona.

## Enllaços externs

* Pàgina web del govern regional
* Cambra de comerç i indústria de la Província de Kharagandí
# Jõhvi

Jõhvi (alemnay: Jewe) és una ciutat al nord-est d'Estònia i la seu administrativa del comtat d'Ida-Viru i la parròquia de Jõhvi. La població es troba a uns 50 km a l'oest de la frontera internacional Estònia-Rússia.

## Història

Jõhvi va ser esmentat per primera vegada com a poble l'any 1241 al Liber Census Daniae quan estava governat per Dinamarca. Els noms històrics de Jõhvi eren Gewi i Jewe. Al segle XIII s'hi va construir una església i Jõhvi es va convertir en el centre de la parròquia de l'església local.
L'1 de maig de 1938, el govern d'Estònia va actualitzar l'estatus oficial de Jõhvi de municipi a ciutat independent. Durant el període de l'administració soviètica (1944–1991), Jõhvi no era administrativament una ciutat, sinó un districte de la ciutat de Kohtla-Järve. El 2005, la ciutat de Jõhvi es va unir amb la parròquia de Jõhvi.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 31 desembre 2011 | 1r gener 2014 | 1r gener 2015 | 1r gener 2016 | 1r gener 2017 | 1r gener 2018 | 1r gener 2019 | 1r gener 2020 | 1r gener 2021 | 1r gener 2022 | 1r gener 2023 | 1r gener 2024 |
| 10.775 | 10.525 | 10.669 | 10.152 | 10.051 | 10.398 | 10.541 | 10.321 | 10.130 | 10.481 | 10.852 | 10.880 |
Durant el període en què Estònia va ser ocupada per la Unió Soviètica, es va iniciar una important afluència de treballadors d'altres parts de la Unió Soviètica per donar suport a la ciutat en expansió de Kohtla-Järve, inclòs l'aleshores districte de Jõhvi. Aquesta afluència va fer que els estonians es convertissin en una minoria a la zona.

## En cinematografia

L'any 2024, es va rodar a la ciutat un curt estonia-americana Juvenile Inspektor: The Shadow Over Jõhvi, en el qual van participar els actors: Oleksiy Gorbunov, Alexander Ivashkevich, Ella Bardot, Maxim Pokrovsky i altres. Productor i director de la pel·lícula Pavel Gavrilin

## Galeria

* Església de Jõhvi
* Plaça central
* Gimnàs a Jõhvi
* Passeig a Jõhvi
* Sala de concerts Jõhvi
* Biblioteca Central Jõhvi
* Jõhvi a la nit
* Monument en memòria de Kaljo Kiisk
* Monument als 100 anys de futbol a Jõhvi
* Monument a Aleksius II
* Памятник «Дом футбола Йыхви»

## Referències

* ↑ Duncan, W. Raymond. Ethnic Nationalism And Regional Conflict: The Former Soviet Union And Yugoslavia. Routledge, 2019. ISBN 9780429715938.
* ↑ Kattago, Siobhan Journal of Baltic Studies, 39, 4, 2008, pàg. 431–449. DOI: 10.1080/01629770802461225.
* ↑ «В Кохтла-Ярве проходят съемки трейлера к фильму "Ювенальный инспектор"». Северное побережье, 04-09-2024. [Consulta: 4 setembre 2024].
* ↑ «Съемки психологического триллера в Ида-Вирумаа: участие местных жителей и перспективы киностолицы». ERR, 04-09-2024. [Consulta: 4 setembre 2024].
# Karl-Marx-Allee

El Karl-Marx-Allee és un bulevard monumental socialista construït per la República Democràtica Alemanya entre 1952 i 1960 en els districtes de Friedrichshain i Mitte a Berlín. Avui en dia, segueix portant aquest nom. El bulevard va ser anomenat Stalinallee entre 1949 i 1961, i va ser un estendard del projecte de la reconstrucció d'Alemanya de l'Est després de la Segona Guerra Mundial.
Va ser dissenyat pels arquitectes Hermann Henselmann, Richard Paulick, Hans Hopp, Karl Souradny i Kurt Leucht. Es va plantejar que el bulevard havia de contenir espaiosos i luxosos apartaments per a treballadors, així com botigues, restaurants, cafès, un hotel turístic i un cinema.
L'avinguda, té uns 89 metres d'ample i gairebé 2 quilòmetres de llarg i la voregen edificis de vuit pisos dissenyats amb l'estil socialista de la Unió Soviètica. Al final de l'avinguda hi ha les dues torres, ls Frankfurter Tor i la Strausberger Platz dissenyades per Hermann Henselmann. Els edificis presenten en les seves façanes diferents motius de la Berlín tradicional de Karl Friedrich Schinkel.
El 17 de juny de 1953, la Stalinallee va esdevenir el centre d'una vaga de treballadors que va poder fer perillar l'existència de la jove nació. Els constructors i obrers es van manifestar contra el govern comunista, conduint a una vaga nacional, que va ser sufocada amb tancs i tropes soviètiques, donant un resultat d'una pèrdua d'almenys 125 vides.
Després, el carrer va ser usat per celebrar la desfilada del Dia del Treballador a Berlín Est, on marxaven soldats, tancs i altres vehicles militars per mostrar el poder i la glòria del govern comunista. Des de la reunificació alemanya molts dels edificis, incloent-hi les dues torres, han estat restaurats.

## Galeria

* La Strausberger Platz, a l'extrem oriental del bulevard.
* La Karl - Marx - Allee amb la Frankfurter Tor i la Torre de televisió de Berlín.

## Referències

* ↑ Hegedus, Jozsef; Tosics, Ivan; Turner, Bengt. The Reform of Housing in Eastern Europe and the Soviet Union (en anglès). Routledge, 2005-11-04, p. 61. ISBN 978-1-134-91144-8.
* ↑ DK Eyewitness Germany (en anglès). Dorling Kindersley Limited, 2019-02-07. ISBN 978-0-241-39344-4.
* ↑ Kaiser, Josef. «Restaurant Moskau: Karl-Marx-Allee 34 Berlin, Germany 1959–1964». A: Restaurants and Dining Rooms. DOI 10.4324/9780203013656-20/restaurant-moskau-josef-kaiser.
* ↑ Lovejoy, Alice; Pajala, Mari. Remapping Cold War Media: Institutions, Infrastructures, Translations (en anglès). Indiana University Press, 2022-08-02. ISBN 978-0-253-06222-2.
# Khormusà

El khormusà era una cultura del paleolític superior que es va desenvolupar als actuals Egipte i Sudan. La seva cronologia compren el període 42.000 a 18.000 BP. El nom d'aquesta cultura prové d'un jaciment situat a Wadi Halfa, al nord del Sudan. El khormusà és el precursor de la cultura Halfana de l'epipaleolític.
La indústria khormusana va començar a Egipte vers el 42.000 i 32.000 BP i va desenvolupar eines no només de la pedra, sinó també d'ossos d'animals i de minerals com l'hematites, gres, quars, riolita, calcedònia i àgata (raspadors, burins, punxons). També van desenvolupar petites puntes de fletxa semblants a les dels nadius americans; tanmateix no s'ha pogut trobar encara cap arc. Per altra banda s'ha deduït que els khormusans eren caçadors, recol·lectors i pescadors eficients, ja que la seva indústria apareix associada als jaciments amb abundants restes de peixos, búfals, gaseles, rosegadors, aus...
El final de la indústria khormusana se situa pels volts del 18.000 BP, amb l'aparició d'altres cultures a la regió, com ara la gemaiana.

## Referències

* ↑ Goder-Goldberger, 2013, p. 182–94.
* ↑ «Paleolithic Egypt» (en anglès). Minnesota State University. Arxivat de l'original el 2010-06-01. [Consulta: 4 octubre 2019].
* ↑ «Prehistoric Sites in Egypt and in Sudan» (en anglès). numibia.net, 09-03-2018. [Consulta: 4 octubre 2019].
* ↑ Bard, 1999, p. 11.
* ↑ Grimal, 1994, p. 20.

## Bibliografia

* Bard, Kathryn A. Encyclopedia of the Archaeology of Ancient Egypt (en anglès). Routledge, 1999. ISBN 9780415185899.
* Goder-Goldberger,, Mae «The Khormusan: Evidence for an MSA East African industry in Nubia» (en anglès). Quaternary International, 300, 2013. Bibcode: 2013QuInt.300..182G. DOI: 10.1016/j.quaint.2012.11.031.
* Grimal, Nicolas-Christophe. A History of Ancient Egypt (en anglès). Blackwell, 1994. ISBN 0-631-19396-0.
# Kim Friele

Karen-Christine Friele (el cognom de naixement és Wilhelmsen; 27 de maig de 1935 - 22 de novembre 2021), coneguda com a Kim Friele, va ser una activista noruega dels drets humans i els drets dels homosexuals, famosa per ser la primera noruega a reconèixer públicament la seva sexualitat i reivindicar-la, el juny de 1965. DE 1966 a 1971 va liderar l'organització anteriorment secreta Forbundet av 1948, de la qual va ser secretària general fins a 1989.
L'estiu de 1977 va conèixer Wenche Lowzow, una destacada política del Partit Conservador, que seria des d'aleshores la seva parella. L'any 1993 van ser de les primeres a formalitzar la seva relació quan es van permetre les unions entre persones del mateix sexe. Va escriure diversos llibres sobre drets humans i dels homosexuals, a partir de 1970.

## Referències

* 1 2 Nilsen, Lisbeth «Kim Friele» (en noruec). Norsk Biografisk Leksikon, 29-06-2022 [Consulta: 22 juliol 2022].
* ↑ Aldrich, Robert; Garry Wotherspoon. Who's Who in Gay and Lesbian History: From Antiquity to World War II. Routledge, 2001, p. 149–150. ISBN 0-415-22974-X.
* ↑ Nilsen, Lisbeth. «Kim Friele» (en noruec). Norwegian Broadcasting Corporation, 02-01-2006. Arxivat de l'original el 25 maig 2006.
* ↑ Nilsen, Lisbeth «Wenche Lowzow» (en noruec). Norsk Biografisk Leksikon, 29-06-2022 [Consulta: 22 juliol 2022].
# Èuticles

Èuticles (en grec antic: Εὐθυκλῆς, llatí: Euthycles) fou un poeta còmic atenès que pertany a la vella comèdia.
Se'n coneixen dues obres, intitulades Els perduts o La lletra (Ἅσωτοι ἢ Ἐπιστολή) i Atalanta. Ateneu de Nàucratis en cita els únics versos coneguts. Fabricius l'inclou a la Bibliotheca Graeca.

## Referències

* ↑ Euthycles a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 123
# Don't Leave Me Now

«Don't Leave Now» (de l'anglès, "No M'abandonis Ara") és la cinquena cançó del costat B del primer disc de The Wall, l'onzè àlbum del grup anglès de rock progressiu Pink Floyd. La cançó té una duració de 4:08 minuts; està unida a la cançó anterior, «One Of My Turns», i precedeix «Another Brick In The Wall, Pt.3», a la cual també està unida. Apareix a la película sobre el disc, Pink Floyd: The Wall. Va ser escrita per Roger Waters i llançada com cara B del senzill «Run Like Hell».

## Trama

La cançó continua la història de Pink, el protagonista de l'àlbum, i el seu mur imaginari; concretament Pink suplica a la seva dona que no l'abandoni, tot recordant-li els bons moments que han passat. No obstant, a mesura que la lletra avança s'enfada més i comença a parlar d'uns suposats cops que ell li va donar, però es pot deduir que aquests cops mai van tenir lloc i que només són exageracions de la ment pertorbada de Pink i representen els sentiments d'amor/odi cap a la seva dona.

## Personal

* Roger Waters: VCS3, veus
* Nick Mason: Bateria
* David Gilmour: Baixos elèctrics, guitarres, veus i respiració
* Richard Wright: Pedals de baix elèctric, orgue, piano i sintetizador.

## Referències

* ↑ «Pink Floyd | The Official Site». Arxivat de l'original el 2021-03-24. [Consulta: 31 març 2021].
* ↑ «The Wall - Pink Floyd». [Consulta: 31 març 2021].
* ↑ «Pink Floyd | The Official Site». Arxivat de l'original el 2021-05-11. [Consulta: 31 març 2021].
* ↑ «Letra Traducida de Pink Floyd - Don't Leave Me Now» (en castellà). [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ «Pink Floyd's The Wall: Un Análisis completo». [Consulta: 11 maig 2021].
* ↑ «Pink Floyd | The Official Site». Arxivat de l'original el 2021-04-14. [Consulta: 31 març 2021].

## Vegeu també

* Discografia de Pink Floyd
# Gentiana burseri

Gentiana burseri és una espècie de planta fanerògama que pertany a la família de les gencianàcies (Gentianaceae). És popularment coneguda com gençana, gençana negra, genciana, genciana de Burser, genciana groga o herba gençana.

## Descripció

Gentiana burseri és una herba de gran port perenne, de fulles grans el·líptiques o lanceolades, verd grisós, amb nervis ben marcats; les inferiors peciolades. Les flors són acampanades de color groc clar, tacades amb punts foscos.

## Distribució i hàbitat

Gentiana burseri és una planta de muntanya que es troba als Pirineus i els Alps. Han estat identificades 2 subespècies: Gentiana burseri subsp. burseri, endèmica dels Pirineus, i Gentiana burseri subsp. villarsii (Griseb.) Rouy, endèmica dels Alps.
En el seu hàbitat creix en pastures humides, barrancs o clarianes de pi negre en substrat silici o calcari molt acidificat.

## Observacions

Comparteix amb Gentiana lutea el seu gran port i el color groc de les flors, cosa que les distingeix de la resta de les gencianàcies, que són de talla baixa i color blau. És habitual trobar insectes, sobretot formigues, a les seves flors.

## Taxonomia

Gentiana burseri va ser descrita per Philippe-Isidore Picot de Lapeyrouse i publicat a Histoire Abrégée des Plantes des Pyrénées 132, a l'any 1813.

### Etimologia

Gentiana: Segons Plini el Vell i Dioscòrides Pedaci, el seu nom deriva del de Genci, rei de Il·líria en el segle ii, a qui s'atribuïa el descobriment del valor curatiu de la Gentiana lutea.
burseri: epítet atorgat en honor del botànic Joachim Burser.

### Citologia

El nombre de cromosomes de Gentiana burseri (Fam. Gentianaceae) i taxons infraespecífics: 2n=40.

### Sinonímia

* Gentiana punctata subsp. burseri (Lapeyr.) Bonnier & Layens

## Referències

* ↑ «Gentiana burseri». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ Maza, M.; Cartagena, F.; Navarro, L.M.. Guía de flores del Pirineo (en castellà). Benasque:Barrabés, 2008. ISBN 978-84-95744-59-3.
* ↑ «Gentiana burseri» (en anglès). Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ Plini el Vell: Naturalis Historia XXV, 34 (anglès).
* ↑ Dioscòrides Pedaci: De materia medica III, 3 Arxivat 2013-10-29 a Wayback Machine. (en grec i llatí).
* ↑ «Gentiana burseri». Reial Jardí Botànic: Projecte Anthos. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ Proves Premières prospections caryologiques dans la flore orophile des Pyrénées et de la Sierra Nevada. Küpfer, P. & C. Favarger (1967) C.R. Acad. Sci. Paris 264: 2463-2465
* ↑ Proves The spanish Gentians. Löve, A. & D. Löve (1975) Anales Inst. Bot. Cavanilles 32(2): 221-232
* ↑ «Gentiana burseri Lapeyr.» (en anglès). Royal Botanic Gardens Kew |Plants of the World Online. [Consulta: 18 febrer 2024].
* ↑ «Gentiana burseri Lapeyr.» (en anglès). The World Flora Online. [Consulta: 18 febrer 2024].
# Faràndula d'Argelaguer

La Faràndula d'Argelaguer és una tradició local que va començar el 1984 amb la creació del capgròs de l'Hereu, seguit de la Pubilla (1986), per animar les festes del poble. El 1996 es va afegir En Toni del Porró i, l'any següent, el gegant Màssio, representant un moliner. Altres figures inclouen Gervasi Cassoles (1997), Santanàs (2001), i Argeriç (2008), un capgròs que escup aigua. El 2013 es van crear els Burrets, amb el seu Ball Parlat, i la figura es va estrenar el 2014.

## Referències

* ↑ «Geganters d'Argelaguer». gegantersdargelaguer.wordpress.com, 22-07-2012. [Consulta: 26 gener 2025].
# Marcus Whitman

Marcus Whitman (Rushville, Nova York, 4 de setembre de 1802 – Oregon Country, 29 de novembre de 1847) fou un metge i missioner estatunidenc, impulsor de la colonització a Oregon. Quedà orfe el 1809, i va viure uns anys amb el seu oncle a Rushville. Estudià medicina a Fairfield (Nova York) i el 1834 ingressà a l'American Board of Commissioners for Foreign Missions. El 1835, viatjà amb el missioner Samuel Parker al Nord-oest de Montana i nord d'Idaho, a convertir les tribus bitterroot salish i nez percé. Alhora, va prometre als nez percé que tornaria amb altres missioners per a ensenyar-los a viure com ells. El 1836 es casà amb Narcissa Prentiss, professora de física i química, que havia viatjat també per l'Oest. Amb ella i un grup de traficants de pells van viatjar a terres dels wallawalla i cayuses; el 1843 arribaria a Fort Hall (Idaho) i promouria la viabilitat de l'anomenada "ruta d'Oregon".
Tanmateix, la seva arribada i la dels colonitzadors nord-americans provocà fam i malalties entre els indis, la qual cosa provocà que Whitman i la seva esposa fossin assassinats per una partida de guerrers cayuses.

## Enllaços externs

* Els Whitman al Whitman Mission National Historic Site (anglès)
* Whitman at the Architect of the Capitol (anglès)
# Edward Oswald Schaaf

Edward Oswald Schaaf (Brooklyn, 7 d'agost de 1869 - Newark, 25 de juny de 1939) fou un metge i compositor musical novaiorquès.
Estudià medicina en la seva ciutat natal i en les universitats de Berlín i Viena, mentre que els estudis musicals els va fer sense mestre. Ensems que exercia la seva professió es va dedicar no tan sols a la composició, sinó també a la literatura musical, havent publicat:
* Analysis of the Tannhauser Score; The Fundamental Principles Involved in the Composing and Arranging of Music for the Player-piano (1919);
* The Musical Individuality of the Player-piano (1922);
* Treatise on Instrumentation.
La seva producció com a compositor comprèn les òperes Cymbelline, Tha Maranas, Choosing The Bride, Lucrece, La Grande Breteche, The Merry Cuckoo i Margot, així com 2 simfonies, 4 quartets d'arc, 2 misses, diverses obertures i nombrosos lieder.

## Bibliografia

* Enciclopèdia Espasa, vol. 54, pàg. 904. (ISBN-84-239-4554-5)