OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Indústria fustera a Finlàndia

La indústria fustera a Finlàndia és un important sector de l'economia de Finlàndia que comprén el processament mecànic (fusta) i el químic (paper i polpa de cel·lulosa). Finlàndia és un dels majors productors de polpa, paper i cartó del món i un dels principals productors de fusta d'Europa. La indústria fustera genera uns 160.000 llocs de treball directes i indirectes a Finlàndia, i els seus efectes multiplicadors s'estenen àmpliament en la societat en el seu conjunt.
En 2014, el valor de la producció de la indústria fustera a Finlàndia, incloent la producció de mobiliari, va anar de 20.700 milions d'euros, o un 18 % de la producció total de la indústria a Finlàndia. La indústria fustera va emplear un 15 % de tots els treballadors del sector industrial del país i va suposar un 20 % de totes les exportacions de Finlàndia, la qual cosa va fer que fora la principal font d'ingressos de moltes de les seues regions.
El processament químic de la fusta produeix paper, cartó i polpa. Finlàndia compta amb 25 fàbriques de paper, 14 fàbriques de cartró i 15 fàbriques de polpa de cel·lulosa, que en 2014 van emplear 22.000 persones.
En quan al processament mecànic, les serradores són les majors ocupadores del sector. Encara que la producció està automatitzada en gran manera, cal treball manual en el treball de fusteria. La indústria fustera mecànica genera 26.000 llocs de treball a Finlàndia, als quals se sumen altres 9.000 en la fabricació de mobiliari. Hi ha unes 130 serradores industrials juntament amb altres empreses del sector dels productes de fusta.
Les majors empreses són Stora Enso, UPM-Kymmene i Metsä Board. Entre 2005 i 2015 van haver de prescindir de gairebé la meitat de la seua plantilla a causa de la reducció de la producció de paper. Les empreses tracten de créixer en el mercat dels materials de paqueteria i els productes químics derivats de la fusta.

## Referències

* ↑ «Metsäteollisuus tutuksi nuorille Tutustu työelämään ja tienaa -kesäharjoitteluohjelmalla | Metsäteollisuus ry» (en finès). sttinfo.fi.
* 1 2 «Statistics - Finnish Forest Industries» (en anglès). Finnish Forest Industries. Arxivat de l'original el 2016-08-12 [Consulta: 16 novembre 2017]. Arxivat 2016-08-12 a Wayback Machine.
* ↑ «Ammattinetti - Ammattialat - Kemiallinen metsäteollisuus» (en finès). [Consulta: 25 novembre 2017].
* ↑ «Ammattinetti - Ammattialat - Puutuoteteollisuus» (en finès). [Consulta: 25 novembre 2017].
* ↑ Markets, Nordea. «Insights | Nordea Markets» (en anglès). [Consulta: 25 novembre 2017].
* ↑ «Finnish Papermakers Embrace Online World as Slump Ends». Bloomberg.com, 02-03-2015.
# Carrer Ricart

El Carrer Ricart és un carrer del municipi de Pallejà (Baix Llobregat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un carrer que surt de la mateixa façana nord del castell i que resulta ser el més antic. Encara es conserven les antigues construccions (la primera és Can Sona Vell), altres pisos i façanes corresponen a mitjans del segle xix.

## Referències

* ↑ «Carrer Ricart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 febrer 2016].
# Bòleron

Bòleron (en grec medieval Βολερόν) va ser el nom d'una regió i d'un tema o província civil i militar de l'Imperi Romà d'Orient situada al sud-oest de Tràcia i que va existir durant l'edat mitjana.
La regió es menciona per primera vegada a la meitat del segle ix a la Vida de Sant Gregori de Decàpolis, i designava la zona inclosa entre el riu Nestos a l'oest, la serralada de Ròdope al nord, el congost de Korpiles a l'est i la mar Egea al sud. A principis del segle xi es va convertir en una unitat administrativa diferenciada, però la seva història és confosa. Era una diòcesi (districte fiscal) el 1047. El 1083 hi ha constància que era un tema independent amb almenys dues bandes conegudes, Mosinòpolis i Periteorion, però de forma més freqüent es diu que forma part d'una província que reagrupava els temes més antics de Tessalònica i Estrímon.
Després de la dissolució de l'Imperi Romà d'Orient per la Quarta Croada, la regió es va incorporar als territoris del Regne de Tessalònica i va seguir la seva mateixa sort fins que va ser conquerida per l'Imperi de Nicea. Aproximadament cap al 1246, Joan III Ducas Vatatzes va establir la província separada de Bòleron-Mosinòpolis. A principis del segle xiv, sota els emperadors Paleòlegs, es va tornar a unir amb Estrímon i amb Serres formant un tema més ampli, però cap al 1344 ja no tenia gaire importància, ja que un document datat a aquell any considera Bòleron (juntament amb Serres, Estrímon i altres localitats) un simple kastron (un petit districte al voltant d'un assentament fortificat) en lloc d'un tema.

## Referències

* ↑ Kajdan, A.P. (ed.). The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 304. ISBN 9780195046526.
# Keiichi Suzuki

Keiichi Suzuki (japonès: 鈴木惠一) (prefectura de Karafuto, 10 de novembre de 1942 - Tokorozawa, 21 de gener de 2025) va ser un patinador de velocitat sobre gel japonès que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.

## Biografia

Va néixer el 10 de novembre en algun poble de l'illa de Sakhalín, que en aquells moments formava part de l'Imperi Japonès i que avui en dia forma part de la Federació Russa.
Especialista en l'esprint en el patinatge de velocitat sobre gel, va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1964 realitzats a Innsbruck (Àustria) en les proves de 500 m. i 1.500 metres, destacant el cinquè lloc aconseguit en la primera d'elles. Participà novament en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1968 realitzats a Grenoble (França) en aquelles mateixes proves, destacant la vuitena posició aconseguida en la prova de 500 metres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1972 realitzats a Sapporo (Japó) fou l'encarregat de realitzar el jurament olímpic en la cerimònia d'obertura. Així mateix participà en la prova de 500 metres de patinatge de velocitat, finalitzant dinovè.
En el Campionat del Món de patinatge de velocitat aconseguí guanyar la medalla de plata en la prova d'esprint l'any 1970 i finalitzà vuitè l'any 1971.

### Rècords del món

| | Distància | Temps | Data | Seu |
| 1 | 500 metres | 39,2 | 1 de març de 1969 | Inzell |
| 2 | 500 metres | 38,71 | 7 de març de 1970 | Inzell |

### Millors marques personals

| Distància | Temps | Data | Seu |
| 500 m | 38.50 | 8 de març de 1970 | Inzell |

## Referències

* ↑ 共同通信. «スケートの鈴木恵一さん死去 500m元世界記録保持者 ｜ 共同通信» (en japonès), 21-01-2025. [Consulta: 30 gener 2025].
* ↑ «「世界最速」の男 鈴木恵一 - 冬季オリンピック・パラリンピック大会 - スポーツ 歴史の検証 - 知る学ぶ» (en japonès). [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ «（４）「駄目なことには駄目といえるようなキャプテンに」／鈴木惠一監督インタビュー». [Consulta: 15 febrer 2024].
* 1 2 3 «Olympedia – Keiichi Suzuki». [Consulta: 15 febrer 2024].
* ↑ «Keiichi Suzuki». SpeedSkatingStats.com. Arxivat de l'original el December 13, 2013. [Consulta: 29 agost 2012].

## Enllaços externs

* (anglès) www.skateresults.com - Keiichi Suzuki Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Carles Crestar Penas

Carles Crestar Penas fou un polític balear, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica. En 1878 va substituir Tomás Rodríguez Rubí, elegit diputat pel districte de Palma pel Partit Conservador a les eleccions generals espanyoles de 1876. Després ell mateix fou elegit diputat a les eleccions generals espanyoles de 1879.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
# Legislació bàsica federal

La legislació bàsica federal és un tipus de llei prevista en als articles 109.4 i 140 de la Llei Fonamental de Bonn.
La llei bàsica federal nascuda seguint l'article 109.4 es caracteritza per establir uns principis d'aplicació comuna a la Federació i els estats federals alemanys en l'àmbit de l'economia pressupostària, la planificació financera pluriannual i el dret pressupostari. Perquè siga aprovada cal l'aprovació del Consell Federal alemany.
La llei bàsica federal nascuda seguint l'article 140 remet a l'article 138.1 de la Constitució de Weimar. En aquest tipus de llei s'estableixen els principis legislatius que han de seguir les legislacions dels estats federals alemanys sobre les prestacions donades a les comunitats religioses.

## Referències

* 1 2 3 Arroyo Gil, Antonio. Distribución y delimitación de competencias. Madrid: Marcial Pons, 2019, p. 64. ISBN 978-84-9123-650-4.
* ↑ Arroyo Gil, 2019, p. 64-65.
# Erich Kunz

Erich Kunz (Viena, 20 de maig, 1909 - Idem. 8 de setembre, 1995), va ser un cantant d'òpera (baríton) austríac.

## Biografia

Erich Kunz era fill d'un baríton d'òpera. Va estudiar a la Universitat de Comerç Mundial de Viena i va completar la formació vocal a l' Acadèmia de Música de Viena de 1933 a 1935. Va debutar al "Troppau City Theatre" i va tenir un compromís al "Plauen Theatre" el 1936/37 i després a l'Òpera de Breslau fins al 1941. El 1944 va ser inclòs a la llista donada per Hitler del Ministeri d'Il·lustració Pública i Propaganda del Reich .
Kunz va ser membre de l'Òpera Estatal de Viena des de 1940. Com a membre del "Vienna Mozart Ensemble", va cantar durant dècades, entre altres coses: el “Papageno” a La flauta màgica de Wolfgang Amadeus Mozart, el “Leporello” a Don Giovanni i el paper protagonista a Le nozze di Figaro. Les aparicions convidades el van portat a gairebé tots els grans teatres d'òpera del món. El seu "Beckmesser" a Els mestres cantaires de Nuremberg de Richard Wagner també va ser famós. En papers més petits, com ara "Mesner" a Tosca, va continuar apareixent a l'escenari de l'Òpera Estatal de Viena fins al 1988. L'artista molt humorístic també va aconseguir una gran popularitat com a intèrpret de cançons vieneses de luxe.
Erich Kunz està enterrat en una tomba honorífica al cementiri central de Viena (grup 40, número 174).
La seva filla era l'actriu Nicolin Kunz, que va morir el 1997.

## Filmografia

* 1949: Höllische Liebe
* 1955: Reich mir die Hand, mein Leben, Director: Karl Hartl
* 1958: Das Dreimäderlhaus
* 1972: Der Graf von Luxemburg
* 1972: Die Fledermaus (1972)

## Premis

* 1957: Medalla Mozart de la Comunitat Mozart de Viena

## Referències

* ↑ Inschrift Deutschordenshof, Singerstraße: Erich Kunz 1957 (abgerufen am 11. Juni 2014)

## Bibliografia

* Cornelia Szabó-Knotik, Herbert Prikopa: Erich Kunz. Una vida per a l'òpera. Löcker, Viena 1994, ISBN 3-85409-239-3.
* Kunz, Erich. A: Theodor Kellente: The God-Gifted: Hitler's List of Inreplaceable Artists. Kiel: Arndt, 2020, ISBN 978-3-88741-290-6, p. 486
# Maximianòpolis de Tràcia

Maximianòpolis (en llatí Maximaniopolis, en grec antic Μαξιμιανούπολις) també anomenada Mosinòpolis (Μοσυνόπολις) a partir del segle ix, era una ciutat de Tràcia abans anomenada Impara o Pyrsoalis, propera a Ròdope i al llac Bistonis.
La ciutat es troba a les fonts escrites dels del segle vi en endavant. Era al costat de la Via Egnatia i pertanyia a la província romana de Ròdope. L'emperador romà d'Orient Justinià I va reconstruir les muralles de la ciutat, i Basili II la va utilitzar diverses vegades com a base militar per les seves incursions contra els búlgars. Al segle ix formava part d'una Banda, una divisió administrativa territorial, integrada al tema de Bòleron. Aproximadament cap al 1246, Joan III Ducas Vatatzes va establir la província separada de Bòleron-Mosinòpolis.
Des del segle vi fins al segle ix fou seu d'un arquebisbat autocèfal. Va enviar diversos representants als concilis ecumènics d'Efes, Calcedònia i al II de Constantinoble.
L'any 1041 l'emperador Miquel IV el Paflagoni es va instal·lar a la ciutat per lluitar contra les revoltes búlgares, i el 1083 Aleix I Comnè va iniciar aquí les seves campanyes contra els paulicians. El 1185 la ciutat va ser capturada pels normands, i l'any 1207 Kaloian I Assèn de Bulgària, emperador del Segon Imperi Búlgar va destruir la ciutat i matar Bonifaci I de Montferrat, rei del Regne de Tessalònica.

## Referències

* 1 2 Kajdan, A.P. (ed.). The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 304. ISBN 9780195046526.
* 1 2 Balla, Aikaterinh. «Mosynopolis-Maximianoupolis». Regional guide of Macedonia and Trace. [Consulta: 14 juliol 2021].
* ↑ Madgearu, Alexandru. The Asanids: The Political and Military History of the Second Bulgarian Empire, 1185–1280 (en anglès). BRILL, 2016, p. 166. ISBN 978-9-004-32501-2.
# Gardiner (Nova York)

Gardiner és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 856 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Gardiner tenia 856 habitants, 342 habitatges, i 234 famílies. La densitat de població era de 86,5 habitants per km².
Dels 342 habitatges en un 31,9% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 55,6% hi vivien parelles casades, en un 8,5% dones solteres, i en un 31,3% no eren unitats familiars. En el 23,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 6,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,5 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,95.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,7% tenia menys de 18 anys, un 7,2% entre 18 i 24, un 32,6% entre 25 i 44, un 25,5% de 45 a 60 i un 11% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 37 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 48.365 $ i la renda mediana per família de 49.808 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.583 $ mentre que les dones 23.281 $. La renda per capita de la població era de 22.653 $. Entorn del 9,5% de les famílies i l'11,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Gardiner». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Gardiner». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Rosario Benavent

Rosario Benavente Reyes (Barcelona, 1902 - Barcelona, 2 de maig del 1921) fou una costurera i anarquista relacionada amb la Confederació Nacional del Treball (CNT) i el Sindicat Únic. Fou companya de l'anarquista Vicent Sales.

## Biografia

Rosario (o Roser) Benavent era una jove obrera cosidora a domicili i era membre del Sindicat del Vestit de la Confederació Nacional del Treball. Es va unir lliurement amb un altre militant del Sindicat Fabril i Tèxtil.
A causa del seu compromís polític, la seva casa fou centre de reunió dels militants dels grups afinitaris dels anarcosindicalistes. Moltes vegades preparaven explosius, en els anys en què la patronal va organitzar una gran campanya d'atemptats en contra dels líders obrers, dirigida per Martínez Anido i Arlegui, període que es coneix com a "pistolerisme" i que va durar des de 1920 fins a 1923.
Ni les seves mateixes companyes del sindicat sabien de les activitats que es duien a terme a casa de Rosario, al barri de Sants de Barcelona. Moltes d'elles es passaven els dies a les portes de la presó del càrrer d'Entença per intentar esperar la sortida dels detinguts i ser testimonis perqué no se'ls apliquès la funesta "llei de fugues" per part de la policia. Rosario participava activament en l'organització dels torns d'aquestes dones, totes elles filles, companyes o mares dels detinguts.
En aquests anys es van organitzar nombrosos grups de militants confederals que passaren a anomenar-se "Grups d'Autodefensa" i que s'oposaven a l'espiral de violència que s'anava creant en aquells dies. Un d'aquests grups es reunia a casa de Rosario i estava format per l'artista anarquista Juan Bautista Acher (Shum), Saturnino Elias, Vilà, Lérida i Sánchez Raja (el negre). Tots ells preparaven un atemptat contra Martínez Anido, aleshores governador civil de Barcelona. La idea era posar una bomba amb motiu de la seva presidència d'una desfilada de Somatens (que eren els qui atemptaven en contra dels obrers) al Passeig de Gràcia.
En 2 de maig de 1921, al carrer Toledo de Sants, es va produir un accident que va posar fi a la vida de Rosario quan s'hi manipulaven els elements que havien de formar part d'un dels explosius. Aquest accident també va motivar que Acher quedés amb les mans completament destrossades; a partir d'aquí serà conegut com "el artista de las manos rotas", fet que no li va impedir -amb el temps- seguir dibuixant i col·laborant amb la premsa anarquista fins al seu exili a Mèxic. Tots els sobrevivents van ser empresonats i condemnats a mort, si bé no es va aplicar la pena i quedaren en llibertat el 1931 amb la República.
Rosario Benavent es va convertir en un nom de referència en l'imaginari anarquista, ja que diversos escriptors van lloar la seva implicació amb la causa anarquista en els anys de clandestinitat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Rosario Benavent». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).

## Bibliografia

* Iturbe, Lola (1974). La mujer en la lucha social. La guerra civil de España. Mèxic: Editores Mexicanos Unidos SA.
* León, Ignacio (1981). Los años del pistolerismo. Barcelona.
# La Casa de Corregó

La Casa de Corregó és una antiga casa forta del municipi de la Portella a la coarca del Segrià. S'hi conserva un gran casal amb contrafort i restes d'una fortificació. Està declarada bé cultural d'interès nacional

## Descripció

De l'antiga casa forta només queda dempeus la petita esglesiola. La gran masia és de disposició tancada, amb pati central, i de reforma rectangular, que té diferents edificis i residència: molí, granja, cases pels mossos, capella. Actualment és molt modificada si bé encara conserva restes de les parets medievals fetes amb pedra.
Dintre de la masia hi ha una petita capella. La construcció és d'època molt recent, no és l'antiga capella de la masia. És de planta rectangular feta de maçoneria i totxo, arrebossada. Destaca la façana amb la porta de mig punt amb guardapols per mènsules i a sobre un rosetó de gust gòtic. Actualment és fora de culte.
Una de les dependències de la masia és una cabana de construcció contemporània. És de planta rectangular i volta semicircular. Construïda amb pedra arenosa treballada i recoberta amb un enllosat del mateix material. És molt interessant l'última filera que serveix de fre a l'enllosat de la coberta. La cabana és bastant apartada de la masia, la qual cosa fa pensar que devia ser construïda per guardar les eines del camp o el bestiar, i també com a refugi pels mossos en dies de mal temps.

## Història

El castell el 1393 era de Guillem Ramon de Montcada, baró d'Aitona. El 1412 era senyor del castell de Corregó Joan Serrat, canonge-sagristià de la seu de Lleida. Durant la guerra contra Joan II el castell, que era custodiat amb tropa pel capità Antoni Vilagrassa, no pogué ser pres pels joanistes d'Almenar i d'Algerri. El castell no es reté a Joan II fins que Lleida capitulà. El 1465 el castell era de l'ardiaca major de Lleida, Blai Claver. El 1489 fou adquirit de Felip Claver per Caterina de Vilanova, religiosa d'Alguaire, elegida el 1496 de priora. A partir d'aleshores el lloc de Corregó restà vinculat a la comanda d'Alguaire fins a l'extinció de les senyories.

## Referències

* ↑ «Masia de Corregó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «Capella de Corregó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «Cabana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
* ↑ «Castell de Corregó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
# Carlos Fernando Martínez de Irujo y McKean

Carlos Fernando Martínez de Irujo y McKean Tacón y Armitage (Washington, 14 de desembre de 1802 - Madrid, 26 de desembre de 1855) va ser un diplomàtic i polític espanyol, II marquès de Casa-Irujo, duc consort de Sotomayor, senador vitalici (d. 1846), cavaller de l'Orde de Carles III, Gran Creu de la portuguesa Orde de la Torre i l'Espasa.
Fill i successor de Carlos Martínez de Irujo y Tacón. La seva mare va ser Sarah Maria Theresa McKean.

## Vida

Afiliat al Partit Moderat, fou diputat de 1837 a 1844. Des del 28 de gener de 1847 va presidir un gabinet de tendència conciliadora per succeir Istúriz. Va ser enderrocat el 28 de març per l'oposició del general Serrano, amant de la reina. Va exercir el ministeri d'Estat durant el tercer govern de Narváez, entre el 23 d'octubre de 1847 i el 29 de juliol de 1848 i, en 1850, va ser nomenat ambaixador a París, càrrec del qual va ser destituït per Bravo Murillo en 1853. Poc abans de morir, la Reina el va designar Cap Superior de Palau.
Va ser segon President del Casino de Madrid, entre 1843 i 1848.

## Matrimoni i fills

Va casar el 23 de juny de 1844 amb Gabriela del Alcázar y Vera de Aragón, VII Duquessa de Sotomayor (1826-1889), de qui va tenir dos fills:
* Carlos Martínez de Irujo y del Alcázar (3 d'abril de 1846 - 14 de setembre de 1909), VIII Duc de Sotomayor, III Marquès de Casa Irujo, Gran d'Espanya.
* María de la Piedad Martínez de Irujo y del Alcázar, casada amb Pedro Caro y Széchényi, VI Marquès de la Romana, Gran d'Espanya.

## Referències

* 1 2 Carlos Martínez de Irujo a geneall.net
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* Expediente personal del Senador vitalicio Duque de Sotomayor, D. Carlos Martínez de Irujo Mac Kean, Marqués de Casa-Irujo
* Caballeros de Carlos III
# Benny Södergren

Benny Södergren (Torshälla, 23 de juny de 1948) és un esquiador suec, ja retirat, especialista en esquí de fons, que va competir durant la dècada de 1970.
El 1976 va prendre part als Jocs Olímpics d'Hivern d'Innsbruck, on va disputar quatre proves del programa d'esquí de fons. Guanyà la medalla de bronze en els 50 quilòmetres, mentre en el fou quart, en els 30 quilòmetres dotzè i en els 15 quilòmetres tretzè.

## Referències

* ↑ «Olympedia – Benny Södergren». [Consulta: 12 gener 2025].
* ↑ «SOEDERGREN Benny». FIS-Ski. International Ski Federation. [Consulta: 14 gener 2020].
* ↑ «Benny Södergren - Sveriges Olympiska Kommitté» (en suec). [Consulta: 12 gener 2025].
# Antero Ojala

Antero Ojala (Zelenogorsk, 10 de desembre de 1916 - Lappajärvi, 5 de febrer de 1982) va ser un patinador de velocitat finlandès que va competir entre les dècades de 1930 i 1950.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics de Garmisch-Partenkirchen, on disputà quatre proves del programa de patinatge de velocitat. Guanyà la medalla de bronze en la prova dels 5.000 metres, rere Ivar Ballangrud i Birger Wasenius, mentre en els 10.000 metres fou setè, en els 500 metres vuitè i en els 1.500 metres novè. El 1948, un cop finalitzada la Segona Guerra Mundial, als Jocs de Sankt Moritz, disputà tres proves del programa de patinatge de velocitat, amb una dotzena posició en els 1.500 metres com a millor resultat.
En el seu palmarès també destaquen quatre campionats nacionals.

## Referències

* 1 2 3 «Antero Ojala Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 31 d'agost 2011. [Consulta: 14 febrer 2019].