OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eutiqui de Ravenna

Eutiqui (en llatí Eutychius) fou el darrer exarca de Ravenna del 727 fins a la seva mort el 752.
El 727 l'Exarcat es va revoltar en contra de la imposició de la iconoclàstia. Es va formar una aliança entre els longobards, el Papa i les ciutats italianes contra els romans d'Orient. L'emperador Lleó III llavors va enviar Eutiqui per reprendre el control.
Eutiqui va arribar a Nàpols on va ordenar l'assassinat del Papa Gregori II, però l'atemptat va fallar. Eutiqui llavors va intentar subornar els longobards, cosa en la qual va tenir més èxit; el rei Liutprand va rebre ajut romà per controlar els ducs de Benevent i Spoleto que escapaven de la seva autoritat, però se li demanava donar suport a la destitució del Papa a canvi. Però el papa Gregori es va entrevistar amb Liutprand i el va convèncer d'abandonar la seva idea. Tot i així Eutiqui va enviar tropes per combatre la revolta a Ravenna, provocant amb la seva marxa el conflicte amb els longobards.
Els longobards van ocupar Ravenna el 737. La guerra es va aturar un temps però es va reprendre el 739. El Papa Gregori havia donat suport als ducs de Spoleto i Benevent contra Liutprand, i ara aquest va envair la Itàlia central, l'Exarcat i el ducat de Roma, que foren assolats. El 740 Eutiqui va demanar ajut a Venècia i els venecians van poder recuperar Ravenna per als romans.
El mateix any el Papa va demanar ajut als francs que eren dirigits per Carles Martell. El 741 va pujar al soli pontifici Zacaries I i Liutprand va planejar altre cop reconquerir Ravenna. Zacaries va anar a l'Exarcat, es va trobar amb Eutiqui a Rímini i junts van entrar a Ravenna davant la joia de la població. Després el Papa va seguir cap a la capital dels longobards, Pavia, on va convèncer el rei Liutprand de parar l'expedició contra els romans i retornar els territoris que els havia pres.
Poc anys després el nou rei longobard Aistulf va entrar a Ravenna el 751, i en les lluites que van seguir, Eutiqui va morir el 752 i les longobards van quedar amos de tot. El Papa va reclamar el territori i va donar suport als francs per la seva conquesta.

## Referències

* 1 2 3 Richards, Jeffrey. The popes and the papacy in the early Middle Ages, 476-752. Londres; Boston: Routledge & Kegan Paul, 1979, p. 220-221, 224, 228-229. ISBN 9780710000989.
* 1 2 Kajdan, A. (ed.). The Oxford dictionary of Byzantium. volume 1. Nova York: Oxford University Press, 1991, p. 759-760. ISBN 9780195046526.
# Baronia d'Akova

La baronia d'Akova o baronia de Matagrifó fou una de les dotze grans baronies creades al Principat d'Acaia (establert a partir del 1205; la baronia es va concretar el 1209). Estava situada a Arcàdia i tenia com a centre a la fortalesa de Matagrifó ("Matagrecs", ja que els llatins anomenaven grifons els grecs) vora a moderna població de Demetsana. La seva successió ve establerta per la tesi de Karl Hopf, que no gaudeix d’unanimitat entre els acadèmics.

## Història

La baronia fou concedida a Gautier de Rozières, qui va construir el castell d'Akova o Matagrifó per protegir la vall del riu Alfeios. El 1259, el va succeir el seu fill, Gautier II, que va renunciar el 1263 i va morir el 1276. L'hereva més propera era la seva neboda, Margarida de Neuilly, filla d'una germana de Gautier i de Joan II de Neuilly, baró de Passavant i mariscal hereditari d'Acaia. Margarida, que des del 1262 era hostatge a Constantinoble, no va poder reclamar la baronia dins el termini legal de dos anys i dos dies, ja que quan fou alliberada, el termini ja havia expirat.
Finalment, a la mort de Gautier II el 1276, el príncep Guillem II de Villehardouin va concedir dos terços de la baronia a Margarida de Villehardouin, que tenia 10 anys. Als 28 anys, Margarida es va casar amb Isnard de Sabran (pel qual és coneguda com Margarida de Sabran) i, als 33 anys, es va casar en segones noces amb Ricard Orsini, comte de Cefalònia. Del primer matrimoni només va tenir una filla, Isabel de Sabran, qui es casaria amb l'infant Ferran de Mallorca. Al mateix temps, Guillem II va restituir un terç de la baronia a Margarida de Neuilly.
Margarida es va casar tres vegades:
* Amb Gibert de Cors, senyor de Lisarea, que va morir el 1258, del que va deixar dos fills: Guillem de Cors, senyor de Alissos (a menys de 15 km al sud-oest de Patres) el 1275 (+ prop del 1280 sense fills); i Margarida de Cors, dama d'Alissos el 1280 fins al 1289.
* Guglielmo o Guillem II de Verona, de la Triarquia de Negrepont, mort el 1275, del que no va tenir fills.
* Joan de Saint Omer, consenyor de Tebes i baró d’un terç d'Akova o Matagrifó per matrimoni el 1276, va tenir un fill, Nicolau de Saint Omer, que fou mariscal (1290) i consenyor de Tebes (1290-1314).
Va morir el 1380, poc després que el seu fill Gibert. El terç de la baronia va recaure en la seva filla, Margarida de Cors, casada amb Payen de Sastenay, senyor de Morena o Moraina, qui poc després va vendre el terç de la baronia al baró de Calandritsa. Margarida fou dama d'Alissos durant 9 anys. Cap al 1287, mort Payen, es va casar amb Jofré de Bruyères.
Margarida de Cors va deixar una filla del seu primer matrimoni, de nom Elena, que el 1287 va heretar la senyoria de Moraina. Es va casar amb Vilain II d'Annoy, baró d'Arcadia.

## Referència

* Chroniques greco-romaines inédites ou peu connues, per Charles Hopf, Berlin, 1873
# Achères

«Achères» té aquests significats:
* Achères (Cher), municipi francès al departament del Cher (regió de Centre - Vall del Loira)
* Achères (Yvelines), municipi al cantó de Poissy (departament d'Yvelines, regió d'Illa de França)
* Achères-la-Forêt, municipi al cantó de Fontainebleau (departament de Sena i Marne, regió d'Illa de França)
# Procomú

Els procomuns o béns i capacitats comuns (commons en anglès), també anomenats béns comunals o emprius, es defineixen com aquells recursos que pertanyen, o es comparteixen, en el si d'una comunitat. Aquests recursos poden ser de qualsevol tipus, des de recursos naturals i terres fins a programari. Els béns comuns s'orienten en favor de l'ús i la reutilització, més que no pas com un producte de bescanvi. Són béns que no poden ser assimilats a mercaderies i, per tant, el seu ús no es regeix pel funcionament propi dels mercats.
El procomú fa referència tant als béns com a les capacitats o pràctiques, ja que sempre ens referim a elements sostinguts per col·lectius humans:
* El procomú com a béns fa referència a la noció de propietat compartida entre els membres de la comunitat, el conjunt de béns que aquesta crea, hereta o als que té accés (recursos naturals, culturals i socials, coneixement, diversitat biològica i genètica).
* El procomú com a pràctica i com a capacitats fa referència a l'escala de valors de la qual formen part els membres de la comunitat, a les relacions entre ells, amb l'entorn i amb els béns compartits, les maneres de fer i les estratègies exitoses per la seva sostenibilitat (les cures, la redistribució o repartiment, la reparació, reposició reproducció i reproducció, la justícia, equitat, empatia i consciència de l'altre).
La Viquipèdia, la Fundació Goteo o la infraestructura de Xarxa de Telecomunicacions guifi.net són exemples de procomuns base digital.

## Referències

* ↑ Diccionario de Filosofía (en castellà). Barcelona: SPES Editorial (edició especial per a RBA Editoriales), 2003, p. 25 (Biblioteca de Consulta Larousse). ISBN 84-8332-398-2.
* 1 2 3 Lafuente, 2003.
* 1 2 Finidori, 2013.
* ↑ «Xarxa de Telecomunicacions guifi.net».

## Bibliografia

* Lafuente, Antonio «Los cuatro entornos del procomún» (en castellà). Cuadernos de Crítica de la Cultura. Archipiélago, 2007. ISSN: 0214-2686.
* Finidori, Helene «La lógica del procomún para construir una ciudadanía y una justicia globales a múltiples niveles y escalas». Guerrilla translation, 2013. Arxivat de l'original el 2016-03-14 [Consulta: 13 març 2016].

## Enllaços externs

* El comú català
# Joan Romero González

Joan Romero i González (Albacete, Castella la Manxa, 1953) és un geògraf i ex-polític valencià. Es dedicà a l'activitat política com a militant del Partit Socialista del País Valencià-PSOE (PSPV-PSOE) ostenant diversos càrrecs de responsabilitat tant dins el partit com a les diverses institucions públiques que governà. Actualment no milita a cap partit i es dedica a la seua activitat docent i investigadora a la universitat.

## Biografia

Llicenciat en geografia i història per la Universitat de València, ha estat professor visitant a la Universitat de Leeds. Actualment és catedràtic en geografia humana per la Universitat de València i director de l'Institut Interuniversitari de Desenvolupament Local fins al 2008. Des de 2002 és responsable del projecte d'investigació Estratègies de Cooperació i Desenvolupament Territorial a Espanya i participa en projectes d'investigació de la European Spatial Planning Observation Network.
Militant del PSPV-PSOE, en fou secretari general entre 1997 i 1999, quan va dimitir arran de la crisi interna de la formació. Un any més tard abandonaria la militància cansat de les guerres entre famílies socialistes. Fou elegit diputat per la província de València a les eleccions generals espanyoles de 1982 i 1996. Ha estat Director General d'Universitats de la Generalitat Valenciana, Director General de l'Alta Inspecció, secretari general tècnic del Ministeri d'Educació d'Espanya i conseller d'Educació i Ciència de la Generalitat Valenciana el 1993-1995.

## Obres

* Geografía Humana. Procesos riesgos e incertidumbres en un mundo globalizado (2004)
* Las Otras Geografías (2006)
* España inacabada (2006)
* País complex (2007) amb Joaquín Azagra
* La secesión de los ricos (2016) amb Antonio Ariño

## Referències

* ↑ L'exlíder dels socialistes valencians Joan Romero abandona el partit cansat de les lluites internes, a El País de 15/04/2000
* ↑ Zafra, Ignacio «La peligrosa carrera hacia la desigualdad» (en castellà). EL PAÍS, 18-10-2016.

## Enllaços externs

* Pàgina web de Joan Romero
* Article amb petita biografia
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Currículum Arxivat 2013-11-10 a Wayback Machine.
* Entrevista a El Túnel valencià, 19 de maig de 2011
# Manuel Tarancón Fandos

Manuel Tarancón Fandos (Borriana, 4 de desembre de 1954 - València, 10 de febrer de 2004) fou un polític valencià. Llicenciat en Filosofia i Lletres i amb la carrera de funcionari al Ministeri de Treball i Seguretat Social des de 1985.
Començà en política, el 1976, al Partit Demòcrata Liberal que després s'integrà a l'UCD, sent Secretari provincial de Castelló d'aquest darrer partit. Participà en la redacció de l'Estatut d'Autonomia de la Comunitat Valenciana com a membre de la direcció regional d'UCD. Fou tinent d'alcalde de l'ajuntament de Borriana entre 1979 i 1982, any que ingressà al Consell preautonòmic d'Enric Monsonís com a Conseller d'Agricultura, Pesca i Alimentació, fins a 1983.
El 1985 passa a militar al partit Aliança Popular, que després passaria a ser nomenat Partit Popular. D'aquesta manera aconsegueix ser regidor a l'Ajuntament de València, ostentant el càrrec de Tinent d'Alcalde al govern municipal de Rita Barberà, entre 1991 i 1995. Entre juliol del 1995 i gener del 1999, ocuparia la presidència de la Diputació Provincial de València, destacant com a importants llegats culturals a la institució la inauguració del Museu Valencià de la Il·lustració i de la Modernitat (MUVIM) o la rehabilitació del monestir de Sant Miquel dels Reis (València) per a convertir-lo en seu de la Biblioteca Valenciana.
El 1999 és cridat pel president de la Generalitat Valenciana, Eduardo Zaplana, per a ocupar la cartera de la Conselleria d'Educació, Cultura i Ciència. A les eleccions de juny de 1999 aconsegueix l'acta de diputat a les Corts Valencianes pel PP, i continua la seua tasca a la conselleria fins a juny de 2003. En aquesta etapa se'l reconeix per l'esforç per completar i millorar l'estructura educativa del País Valencià, mitjançant la creació de l'empresa pública CIEGSA, encarregada de la construcció de centres escolars. També participà en la creació de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua o la Direcció General del Llibre. Per contra, fou l'artífex de l'extinció de la prestigiosa Institució Valenciana d'Estudis i Investigació (IVEI).
Tarancón Fandos morí el 10 de febrer de 2004 a l'edat de 49 anys, després d'una llarga malaltia, sent diputat a les Corts Valencianes. Era nebot del cardenal Vicent Enrique i Tarancón.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.540. ISBN 9788495484802.
* Manuel Tarancón recibe un cálido homenaje en el Club de Encuentro, El País, 6 d'abril de 2004
* Manuel Tarancón, en la memoria, Levante EMV, 12 de febrer de 2014
* Obituary by Michael Mullan
# Niels Laros

Niels Laros (Oosterhout, Països Baixos, 17 d'abril del 2005) és un atleta neerlandès, especialitzat en proves de mig fons. Ha participat en 1 Olímpiada i en 1 edició dels Campionats del Món i d'Europa absoluts.
Amb una marca personal de 3:29.54 minuts, actualment té el rècord nacional absolut i el rècord europeu sub20 en la prova dels 1.500m. A més, ostenta el rècord nacional sub20 dels 800m i dels 5.000m. Actualment també té el rècord del món sub20 dels 1.000m i el rècord europeu sub18 dels 3.000m.
La seva trajectòria esportiva destaca per una gran precocitat, guanyant les proves de 1500 metres i de 5000 metres als mundials d'atletisme sub20 de Jerusalem.
Amb només 18 anys, arribà a la final dels 1500 metres al Campionat del Món d'atletisme del 2023 celebrat a Budapest. I el 2024, amb només 19 anys, va aconseguir la 6a posició dels 1.500m en la final dels Jocs Olímpics de París, batent el rècord nacional absolut dels Països Baixos.

## Marques personals

| Disciplina | Marca | Seu | Data |
| 800m llisos | 1:44.78 NU20R | Mònaco | 21 de juliol de 2023 |
| 1.500m llisos | 3:29.54 NR | París | 6 d'agost de 2024 |
| 5.000m llisos | 13:23.01 NU20R | Oordegem | 27 de maig de 2023 |
| 1.000m llisos | 2:14.37 WU20R NR | Hengelo | 7 de juliol de 2024 |
| 3.000m llisos | 7:48.25 AU18R | Zagreb | 11 de setembre de 2022 |

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2024 | París | 6a posició | 1.500m llisos |
| Campionat del Món ||||
| 2023 | Budapest | 10a posició | 1.500m llisos |
| Campionat d'Europa ||||
| 2024 | Roma | 23a posició | 800m llisos |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ «Resultats oficials» (en anglès). Paris 2024.
# Parquet

El parquet o entarimat és un mosaic de fusta usat en terres ornamentals. El terme Parquet és un gal·licisme que descriu els llargs quadrats en diagonal que van ser usats al Palau de Versalles el 1684, com a parquet de menuiserie ("entarimat en fusta"), per reemplaçar el pis de marbre que era bastant tediós de conservar, ja que requeria rentats continus que ocasionava erosió entre les juntures de les plaques. Tals parquets en lozange van ser descrits per l'arquitecte suec Daniel Cronstrom tant a Versalles com al Gran Trianón el 1693.
Els tipus de fusta utilitzades als entarimats varien tant en color com en textura, sent els més comuns:
* Caoba
* Roure
* Pi
* Auró
* Noguer
* Cirerer
L'entarimat de caoba és potser un dels més costosos i el que brinda el major colorit. Alguns dissenys inclouen diferents tipus de fustes que agreguen tonalitats exòtiques a terra. Als entarimats moderns s'usen làmines de bambú.
Els patrons usats en la majoria d'entarimats es constitueixen de figures geomètriques i angulars: quadrats, rombes, triangles; algunes vegades basats en geometries fractals. Alguns dissenys nous (corbs i irregulars), es veuen en allotjaments d'estil Barroc en palaus del nord d'Itàlia, Alemanya i Àustria. Similars dissenys es poden trobar en el maison de plaisance Schloss Benrath a prop de Dusseldorf, el palau La Soledad a prop de Stuttgart i el Palau de Belvedere a Viena.

## Vegeu també

* Estrada (habitació)
# Marcelo Grohe

Marcelo Grohe (Campo Bom, 13 de gener de 1987) és un futbolista brasiler que juga com a porter. Després d'una dotzena de temporades al Grêmio de Porto Alegre, va fitxar pel Al-Ittihad FC Jeddah saudí. L'any 2015 va disputar dos partits amb la selecció del Brasil.
El 30 de juny de 2024, Grohe es va unir al recentment ascendit club de la Saudi Pro League Al-Kholood.

## Referències

* ↑ «Al Ittihad anuncia contratação, e Marcelo Grohe deixa Grêmio após 19 anos» (en portuguès brasiler). Globoesporte. [Consulta: 15 octubre 2022].
* ↑ «Grohe celebra "ápice" e projeta vida longa na Seleção: "Quero me manter"» (en portuguès brasiler). Globoesporte. [Consulta: 15 octubre 2022].
* ↑ «Marcelo Grohe - Detailed stats» (en anglès). Transfermarkt. [Consulta: 15 octubre 2022].
* ↑ «Al Kholood secures three foreign signings ahead of Saudi Pro League opener» (en english), 23-08-2024. [Consulta: 16 gener 2025].
# Creu de terme d'Almatret

La Creu de terme d'Almatret és una creu de terme situada a la plaça Major d'Almatret (Segrià).

## Història

La creu, datada el 1608, va ser desmuntada a l'inici de la Guerra Civil espanyola per l'escultor Apel·les Fenosa per protegir-la i la va dipositar al Monestir de Sant Cugat, on amb el pas dels anys va quedar oblidat el seu origen. El rector de l'església de Santa Anna de Barcelona la va reclamar per col·locar-la a la plaça al costat de l'església, on es va inaugurar el 9 d'abril de 1944. L'any 2000 la creu es trencà per un acte vandàlic. En el judici que va tenir lloc el 2005 entre els vàndals i l'església, i que va guanyar aquesta, es va descobrir l'origen de la creu i Almatret va reclamar el seu retorn. El monument es va reparar i es va tornar a Almatret el 20 de desembre de 2020. Al pati de Santa Anna s'hi col·locà una rèplica.

## Descripció

És una creu renaixentista, amb les figures de Crist, santa Bàrbara, sant Pere, sant Pau, sant Joan Evangelista, sant Roc, sant Jaume, sant Isidre i santa Cecília.

## Referències

* 1 2 «¿Sabes por qué la cruz de término de la iglesia de Santa Anna es una réplica?». La Vanguardia, 15-05-2022.
# Peces líriques

Peces líriques és un conjunt de 66 obres breus per a piano que va compondre el músic noruec Edvar Grieg. Van ser publicats en 10 volums diferents entre 1867 i 1901 amb el títol de Lyriske stykker. Es troben entre les seves obres més conegudes. Segons el pianista Andrei Gavrilov, les peces líriques són "un tipus de diari molt especial que Grieg va mantenir al llarg de la seva vida, o una confessió, perquè reflecteixen els moments més íntims de la vida del compositor".
L'obra es caracteritza per formats breus, títols molt descriptius i al·lusions nacionalistes, melodies amables i plena de substàncies poètic. Aquestes obres es poden entendre com un conjunt de miniatures noruegues, ja que totes i cadascuna d'elles traspuen un estil que identifica Grieg en gairebé tota la seva obra sent fidels als ritmes, danses i melodies tradicionals. Durant molt de temps aquestes peces van estar relegades com a obres menors o no més enllà d'un repertori per a intèrprets aficionats.
Aquests volums juntament amb el seu Concert per a piano en la menor el van situar com el compositor més important de Noruega i un dels responsables de situar Escandinàvia al mapa musical, juntament amb Sibelius i Nielsen. La seva exploració de la música folklòrica noruega i la seva col·laboració amb escriptors noruecs el van portar a desenvolupar un estil nacionalista.
Malgrat que en moltes ocasions va ser titllat de miniaturista, aquest repertori es troba entre les seves cançons líriques i els seus excel·lents peces instrumentals.

## Referències

* 1 2 3 4 «Lyric Pieces | Romantic Piano, Norwegian Composer & Piano Music | Britannica» (en anglès). [Consulta: 15 gener 2025].
* ↑ Andrei Gavrilov im Booklet der CD Grieg – Lyric Pieces, Deutsche Grammophon, Hamburg, 1993, 437 522-2
# Pont de Tumski

El pont de Tumski (en polonès Most Tumski, en alemany Dombrücke), lit. "Pont de la Catedral", és un pont d'acer sobre la branca nord de l'Òder a Breslau. Construït el 1889, va substituir un antic pont de fusta per connectar l'⁣illa de la Catedral amb l'⁣illa de sorra. El pont està obert només als vianants.
Conegut informalment com el Pont dels enamorats o el Pont de l'amor, perquè les parelles enamorades solien penjar-hi cadenats amb els seus noms.

## Història

El pont es va construir l'any 1889. L'any 1976, el pont va ser inscrit al registre de monuments històrics.
Des del 2009, les parelles enganxaven cadenats al pont de Tumski com a símbol del seu amor. Les claus d'aquests cadenats llavors es llançaven a l'Òder. A causa de la gran renovació del pont i la necessitat d'evitar afegir pes addicional al pont, aquesta pràctica es va prohibir.
L'any 2019 es va renovar el pont. Abans de la renovació, es van retirar milers de cadenats, que en total pesaven diverses tones. Qualsevol cadenat nou que s'afegeixi al pont és retirat regularment pels serveis municipals.

## Referències

* 1 2 3 4 «Most Tumski we Wrocławiu – atrakcje i zwiedzanie» (en polonès). VisitWroclaw.eu. [Consulta: 6 gener 2024].
* ↑ «Most Tumski w remoncie - trwa zdejmowanie kłódek» (en polonès). Wroclaw.pl, 06-01-2024. [Consulta: 6 gener 2024].
# Portada/efemèride gener 16

Andrea Riccardi
« 15 de gener · 16 de gener · 17 de gener »
# Wall Street

Wall Street és el nom d'un carrer al baix Manhattan, a l'est de Broadway i costa avall de l'East River. Considerat com a cor històric del districte financer, és la principal i permanent llar de la borsa de Nova York.
El nom es remunta als temps de Nova Amsterdam, ja que en aquest carrer es trobava un cèrcol que els colons holandesos van construir per a defensar-se. Encara que aquesta muralla va desaparèixer, el nom del carrer segueix recordant-la.
El terme Wall Street és usat per a fer referència tant al mercat financer nord-americà com a institucions financeres. Curiosament, la majoria de les firmes financeres de la metròpoli no cotitzen a Wall Street, sinó en altres mercats més específics o petits a Manhattan, Fairfield County, Connecticut, o Nova Jersey.
El nom del carrer deriva del fet que, durant el segle xvii, va constituir el límit nord de Nou Amsterdam. Allí, els holandesos havien construït una paret de fusta i llot en 1652. La paret significava una defensa contra el possible atac dels indis Lenape - colonitzadors de New England - i dels britànics, però en realitat va ser usada per a guardar als esclaus negres de la colònia i que no escapessin. La paret va ser desmuntada pels britànics el 1699.
A la fi del segle xviii, existia un arbre just al peu de Wall Street on intermediaris financers i especuladors es reunien per a comerciar informalment. Açò va ser l'origen de la Borsa de Comerç de Nova York.
El Wall Street Journal, anomenat així en referència al carrer, és un periòdic d'una influent empresa internacional i és publicat diàriament a la Ciutat de Nova York. Durant anys, tenia la major circulació dels periòdics dels Estats Units, encara que actualment és segon després de l'USA Today. És propietat de Dow Jones & Company.

## Referències

* ↑ Sobel, Robert. Inside Wall Street (en anglès). Beard Books, 2000. ISBN 978-1-893122-67-3.
* ↑ Englar, Mary. Dutch Colonies in America (en anglès). Capstone, 2008-07-15, p. 21. ISBN 978-0-7565-3837-8.
* ↑ Geisst, Charles R. Wall Street: A History (en anglès). Oxford University Press, 2018-06-12. ISBN 978-0-19-061355-6.
* ↑ Brandon, William. The Rise and Fall of North American Indians: From Prehistory Through Geronimo (en anglès). Rowman & Littlefield, 2012-12-20, p. 221. ISBN 978-1-57098-452-5.

## Vegeu també

* Gran Incendi de Nova York (1835)