OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bámbola

Bámbola és una pel·lícula espanyola del 1996 dirigida per Bigas Luna.

## Argument

La pel·lícula narra la fixació sexual que sent Bámbola, una jove pagesa italiana interpretada per Valeria Marini, pel seu nuvi, un delinqüent brutal i sense escrúpols interpretat per Jorge Perugorría. Aquest, estant a presó, envia a la seva núvia uns calçotets com a mostra d'amor, sent correspost amb unes calces d'ella. Malgrat tenir diverses trobades homosexuals dins de la presó, a la seva sortida, dona regna a la seva energia sexual deixant a Bámbola en un estat d'estupor i confusió.

## Repartiment

* Valeria Marini - Mina, aka "Bambola"
* Stefano Dionisi - Flavio
* Jorge Perugorría - Furio
* Manuel Bandera - Settimio
* Antonino Iuorio - Ugo
* Anita Ekberg - Mare Greta

## Controvèrsia i crítica

Valeria Marini, protagonista de la pel·lícula, va acusar Bigas Luna d'incloure diverses escenes d'alt contingut eròtic sense la seva autorització, cosa que va significar que fos catalogada per a majors de 18 anys. Marini va amenaçar amb demanar el segrest del film després d'un primer passi en la 53a Mostra Internacional de Cinema de Venècia de 1996; festival, que malgrat presentar-se fora de concurs, li va costar diverses crítiques negatives.

## Recepció

La pel·lícula va rebre crítiques extremadament negatives. El crític de cinema Morando Morandini s'hi va referir com "la pel·lícula més ximple, boja i amateur de Bigas Luna", mentre que Paolo Mereghetti ra encara més dur, dient que "mai havia sortit d'una sala de cinema amb un malestar tant profund."

## Referències

* ↑ Alberto Bermejo. «Zafia sensualidad mediterránea». El Mundo, 01-11-1996. [Consulta: 29 agost 2009].
* 1 2 «La protagonista de 'Bambola', pedirá el secuestro del filme de Bigas Luna». El País / EFE, 20-09-1996. [Consulta: 29 agost 2009].
* ↑ Leandro Pérez Miguel. ««La mirada de Bigas Luna es la de un niño pícaro y también inocente»». El Mundo, 06-10-1996. [Consulta: 29 agost 2009].
* ↑ Laura Morandini; Luisa Morandini; Morando Morandini Il Morandini 2011. Dizionario dei film.. Zanichelli, 2010. ISBN 8808227227.
* ↑ Paolo Mereghetti. Il Mereghetti - Dizionario dei film. B.C. Dalai Editore, 2010. ISBN 8860736269.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Cassi Sever

Cassi Sever (en llatí Cassius Severus) va ser un orador i escriptor satíric romà del temps d'August i Tiberi. Va néixer cap a la meitat del segle i aC a Longula al Latium, de família humil.
Es va destacar pels seus atacs a la noblesa romana. L'any 9 aC va acusar Gai Noni Asprenes (amic d'August) d'enverinament i Asprenes va ser defensat per Asini Pol·lió. Cap al final del regnat d'August va ser desterrat, segurament l'any 8, a l'illa de Creta pels seus versos contra distingits homes i dones de Roma, i com que va seguir la seva activitat, Tiberi li va confiscar la seva propietat l'any 24, i el va enviar desterrat a l'illa de Sèrifos on va morir pobre després de 25 anys d'exili entre les dues illes potser l'any 33. Va introduir un nou estil oratori que obriria el tercer estil d'oradors romans (el primer representat per Cató, el segon per Ciceró i el tercer per aquest Cassi Sever). Les seves obres van serprohibides sota Tiberi però permeses després per Calígula.

## Referències

* ↑ Smith, William (editor). A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology (en anglès), 1870, pàg. 804 (v. 3).
# Carles de Valois, duc de Berry

Carles de Valois (26 de desembre de 1446 - 24 de maig de 1472) va ser fill de Carles VII, Rei de França i Maria d'Anjou. Va passar la major part de la seva vida en disputes amb el seu germà Lluís XI.
Carles de Valois va néixer a Tours, últim fill, i quart home, de Carles VII i Maria d'Anjou. En 1461, el seu germà li cedeix el Ducat de Berry . No satisfet amb això, va començar una guerra contra el seu germà aliant-se a Carles de Charolais. Finalment, es va signar el tractat de Conflans que va obligar el rei a cedir, obtenint Carles el Ducat de Normandia, del qual va ser l'últim governant de facto.
Altres problemes sobrevenir a la relació amb el seu germà, sobretot pel que fa a la guerra entre Carles i el duc de Bretanya. Els germans es van reconciliar a l'abril de 1469, a canvi de Normandia el germà menor es va convertir en el Comte de Guyena.
Carles de Berry va morir a Bordeus a maig de 1472 a causa de tuberculosi.
# Dicetes

Dicetes (en llatí Dicetas, en grec antic Δικέτας "Dikétas") fou un ambaixador tebà que va ser enviat pel govern de Tebes com ambaixador davant de Quint Marci Filip i als altres comissionats romans a Calcis (171 aC) per excusar la conducta de Tebes en aliar-se amb Perseu de Macedònia.
En realitat va actuar a contracor, ja que seguia essent partidari de la causa macedònia. Els exiliats tebans que s'havien passat als romans el van acusar Calcis de fidelitat a Macedònia (al mateix temps que a Ismènies i Neó). El beotarca Ismènies i Dicetes van ser empresonats i es van suïcidar a la presó, potser l'any 170 aC. Els fets els descriuen Plutarc i Titus Livi.

## Referències

* ↑ Dicetas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1002
# Liu Sanjie (pel·lícula)

Liu Sanjie (xinès simplificat: 刘三姐, pinyin: Liú Sānjiě, literalment 'Liu, la tercera germana') és una pel·lícula musical xinesa del 1961 que tracta sobre la llegendària cantant folk Liu Sanjie. Va ser dirigida per Su Li (苏里). A la pel·lícula es representen els paisatges de Guangxi i vora un centenar de cançons tradicionals Zhuang. Liu Sanjie també utilitza elements d'òperes xineses tradicionals.
La pel·lícula es va emetre en més de 50 països, i va ser considerada per Zhou Enlai com una pel·lícula que va fer una gran contribució en els intercanvis culturals de la Xina amb països estrangers. A fora de la Xina continental, es va estrenar per primera vegada a Hong Kong, on tant la pel·lícula com les cançons tingueren un gran èxit, així com una imitació de caràcter més dretà realitzada a Taipei, que s'anomenà Shan'ge Lian, que també fou reeixida.
Inspirada en una història tradicional del poble Zhuang, a la pel·lícula es conta la història d'una dona al sud-oest de la Xina durant la Dinastia Tang. Liu Sanjie canta cançons tradicionals de la muntanya i lluita contra els terratinents. La pel·lícula representa la inclusió de les minories nacionals en el procés de revolució comunista de la Xina d'aquella època. El fet d'aparèixer a les portes de la Revolució Cultural va fer que la rebuda de la crítica fora desigual. El combinar una història d'amor musicada amb la lluita de classes va provocar que tant els partidaris d'un gènere com els altres la criticaren. Tot i això, fou una de les pel·lícules amb major audiència de l'època de la Revolució Cultural.
Una versió en ballet va ser dirigida per Yu Yonggang i Chen Zhenggong el 1978.

## Referències

* 1 2 3 4 Loh, Wai-Fong. «From romantic love to class struggle: Reflections on the film Liu Sanjie». A: MCDOUGALL, Bonnie S. Popular chinese literature and performing arts in the people's republic of china, 1949-1979.. UNIV OF CALIFORNIA Press, 2018, p. 165-176. ISBN 0520301919.
* 1 2 3 Bendix, Regina F.; Hasan-Rokem, Galit. A Companion to Folklore. John Wiley & Sons, 2012-03-12. ISBN 9781444354386.
* ↑ L, Hua. 2009. ”The review of Liu Sanjie movie on its art of music“, Movie Literature. vol.06.
* ↑ Z, Jian. 2012. "The Impact of 'Liu San Jie' released to the public in Hong Kong", Journal of Hezhou University. vol.01.
* ↑ M, Xiong. 2008. "Front-stage and Back-stage Films of the Film 'Liu San Jie'", Wen Shi Chun Qiu.vol.02
* 1 2 3 4 Zhang, Yingjin.. Encyclopedia of Chinese film. Londres: Routledge, 1998. ISBN 9780203195550.
# Nia Fossae

Nia Fossae és una estructura geològica del tipus fossa a la superfície de Mart, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -12.52 ° de latitud N i 291.37 ° de longitud E. Fa 379.56 km de diàmetre. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1982 i pren el nom d'una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Nia Fossae". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.
# Santa Maria de Besalú

Santa Maria de Besalú és una església en del municipi de Besalú (la Garrotxa). És un edifici declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

De tot el conjunt de Santa Maria de Besalú només queda part de la capçalera de l'església. Era un temple de tres naus, dividides per pilars de base quadrangular amb columnes adossades (4 pilars per banda), amb creuer i tres absis, el central molt més profund que els laterals. El sector que precedeix l'absis central és cobert amb volta de canó com també ho és el braç que resta del creuer, en sentit perpendicular a la nau.
Exteriorment, els absis són decorats amb arcuacions cegues sobre lesenes –que aquí esdevenen semicolumnes– alternant amb mènsules a l'absis central. Aquest tractament dels absis, unit a l'aparell dels murs -grans blocs regulars de pedra picada-, la perfecció dels dovellats, de les cornises i de les columnes, i el cisellat dels capitells i les impostes, situen aquesta obra cap a finals del segle xii.

## Història

L'església de Santa Maria de Besalú, situada dins del recinte de l'antic castell comtal, és esmentada per primera vegada l'any 1055, en què fou consagrada com a església del castell, en temps del comte Guillem II. Cap al 1171, desaparegut ja el comtat de Besalú (1111), esdevingué l'església de la canònica agustiniana, instal·lada al recinte del castell, dependent del monestir de Sant Ruf d'Avinyó. Aquesta canònica fou el resultat de la reforma, iniciada pel comte Bernat II cap al 1075, de l'antiga canònica aquisgranesa establerta l'any 977 al temple de Sant Genís i Sant Miquel, que va ser la seu de l'efímer bisbat de Besalú, obra del comte Bernat Tallaferro, entre 1017 i 1020, i potser posteriorment al de Santa Maria de Bell-lloc o de Capellada o Vella, fora del recinte murat del castell, ambdós temples desapareguts actualment.
El 1592 la canònica agustiniana s'extingí i esdevingué simple col·legiata que perdurà fins al segle xix, època en què part de les voltes ja eren enrunades. Posteriorment, amb la desamortització dels béns de l'església, les restes de la canònica passaren a mans privades.
L'any 1919 l'arquitecte Enric Sagnier va remodelar l'edifici del segle XIV anomenat el Conventet, proper al monestir de Pedralbes de Barcelona, incorporant-hi elements provinents de Santa Maria.
* Runes de l'església de Santa Maria de Besalú (1907)
* Absis de l'Església de Santa Maria de Besalú (entre 1888 i 1914)

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Santa Maria de Besalú». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 octubre 2014].

## Enllaços externs

* «Santa Maria de Besalú». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Llengua d'Okinawa

La llengua d'Okinawa (沖縄口, ウチナーグチ) uchināguchi o Okinawa Central és una de les llengües ryūkyū del nord parlada al sud de l'illa d'Okinawa, així com a les illes properes de Kerama, Kume-jima, Tonaki, Aguni i les illes situades a l'est de l'arxipèlag Okinawa, dins de la Prefectura d'Okinawa al Japó. Se subdivideix en quatre dialectes: shuri, naha, torishima i kudaka. El dialecte shuri fou normatitzat a l'època del Regne de Ryūkyū, sota el regnat de Shō Shin (1477-1526). Era, llavors, la llengua oficial emprada per l'aristocràcia local. Diversos cants i poemes d'Okinawa són escrits en dialecte shuri.
La política d'assimilació, juntament amb una major interacció entre Japó i Okinawa per mitjà dels mitjans de comunicació i l'economia, ha portat al desenvolupament del dialecte Okinawa japonès, que és un dialecte influenciat per les llengües d'Okinawa i Kunigami. El japonès i el dialecte d'Okinawa sols comparteixen 60% del vocabulari, per bé que són dues llengües japoneses.
La llengua del centre d'Okinawa es distingeix de la llengua del nord d'Okinawa, que es classifica independentment com a llengua kunigami. Ambdues llengües són catalogades per la UNESCO com en perill d'extinció.

## Referències

* ↑ «Okinawan, Central» (en anglès). Ethnologue Free. [Consulta: 3 febrer 2024].
* ↑ Matsumori, Akiko «Ryûkyuan: Past, present, and future» (en anglès). Journal of Multilingual and Multicultural Development, 16, 1-2, 1-1995, pàg. 19–44. DOI: 10.1080/01434632.1995.9994591. ISSN: 0143-4632.
* ↑ Fifield, Anna «In Japan’s Okinawa, saving indigenous languages is about more than words» (en anglès). Washington Post, 16-04-2023. ISSN: 0190-8286.
* ↑ «Central Okinawan in Japan». World Atlas of Languages - UNESCO. [Consulta: 3 gener 2024].
* ↑ Seals, Corinne A.; Shah, Sheena. Heritage Language Policies around the World (en anglès). Routledge, 2017-09-18. ISBN 978-1-317-27404-9.
# Llengües ticuna-yuri

Les llengües ticuna–yuri són una família lingüística petita, potser fins i tot un continu dialectal, que consta d'almenys dues, i potser tres, llengües conegudes d'Amèrica del Sud: la principal llengua de l'Amazònia occidental ticuna, el mal testificat i extingit yurí, i el llenguatge poc conegut carabayo en gran part sense contacte. Kaufman (2007: 68) també afegeix el munichi a la família.
Kaufman (1990, 1994) argumenta que la connexió entre totes dues és convincent fins i tot amb la poca informació disponible. Carvalho (2009) va presentar proves "convincents" per a la família (Campbell 2012).

## Contacte lingüístic

Jolkesky (2016) assenyala que hi ha semblances lèxiques amb les famílies Andoke-Urekena, arawak, arutani, máku, i tukano a causa del contacte.

## Referències

* ↑ Kaufman, Terrence. 2007. South America. In: R. E. Asher and Christopher Moseley (eds.), Atlas of the World’s Languages (2nd edition), 59–94. London: Routledge.
* ↑ Campbell, Lyle. «Classification of the indigenous languages of South America». A: The Indigenous Languages of South America. 2. Berlin: De Gruyter Mouton, 2012, p. 59–166. ISBN 9783110255133.
* ↑ (tesi).

## Bibliografia

* Anderson, D. (1962). Conversational Ticuna. Yarinacocha: Summer Institute of Linguistics.
* Anderson, L. (1961). Vocabulario breve del idioma ticuna. Tradición, 8:53-68.
* de Alviano, F. (1944). Gramática, dictionário, verbos e frases e vocabulário prático da léngua dos índios ticunas. Rio de Janeiro: Imprensa Nacional.
* Goulard, J.; Rodriguez Montes, M. E. (2013). Los yurí/juri-tikuna en el complejo socio-lingüístico del Noroeste Amazónico. LIAMES, 13:7-65.
* Montes Rodríguez, M. E. (2003). Morfosintaxis de la lengua Tikuna (Amazonía colombiana). (CESO-CCELA, Descripciones, 15). Bogotá: Universidad de los Andes.
* Kaufman, Terrence. «Language History in South America: What we know and how to know more». A: David L. Payne. Amazonian Linguistics. Austin: University of Texas Press, 1990, p. 13−74.
* Kaufman, Terrence. «The native languages of South America». A: Atlas of the world's languages. London: Routledge, 1994, p. 46−76.
# Curt McDowell

Curtis A. McDowell (9 de gener de 1945 - 3 de juny de 1987) va ser un director de cinema underground estatunidenc.

## Biografia

McDowell va néixer l'any 1945 a Indiana. Es va traslladar a San Francisco a finals de la dècada de 1960 per estudiar pintura al San Francisco Art Institute.
Després de canviar al programa de realització de pel·lícules a SFAI, McDowell va estudiar amb George Kuchar, qui va descriure el seu metratge com les "prolífiques regurgitacions d'un 'enfant terrible'". Ambdós es van convertir en parella romàntica i artística. McDowell va dirigir el llargmetratge Thundercrack ! el 1975.
McDowell va morir de SIDA el 3 de juny de 1987. Va deixar la seva obra a Robert Evans, propietari del Roxie Theatre. Després que Evans també va contreure el VIH, va transferir la propietat del treball de McDowell als amics que van establir la Fundació Curt McDowell.
L'Academy Film Archive ha conservat una sèrie de pel·lícules de Curt McDowell, com ara Beaver Fever, Peed into the Wind i Confessions.

## Referències

* 1 2 Pais, Clara; Fawcett, Daniel (February 25, 2013). «'Lower Your Trousers!'». One+One Filmmakers Journal (10): 7–8.
* ↑ Radical Light: Alternative Film and Video in the San Francisco Bay Area, 1945–2000. University of California Press, 2010. ISBN 978-0-520-24911-0.
* ↑ Anderson, Melissa. «Having a Ball: Anthology Invites You to Play With Two Cult Queer Legends». The Village Voice, 10-08-2016.
* ↑ «Curt McDowell». New York Times, 06-06-1987, p. 36.
* ↑ «Preserved Projects». Academy Film Archive.

## Enllaços externs

* Curt McDowell at Canyon Cinema
# Luci Valeri Messal·la Trasea Prisc

Luci Valeri Messal·la Trasea Prisc (en llatí Lucius Valerius Messalla Thrasea Priscus) va ser un personatge notable de l'Imperi Romà conegut tant per la seva família, d'origen patrici, com pel seu caràcter.
Va viure en temps de l'emperador Septimi Sever i va ser cònsol l'any 196, juntament amb Gai Domici Dexter. L'any 211 o el 212 va ser executat per ordre de l'emperador Caracal·la.

## Referències

* ↑ Levick, Barbara. Julia Domna, Syrian Empress (en anglès). Routledge, 2007, p. 90. ISBN 0415331447.
# Lucy Komba

Lucy Francis Komba (24 d'octubre de 1980) és una actriu i cineasta tanzana.

## Biografia

Komba va iniciar la seva carrera com a actriu i cineasta a mitjans de la dècada de 2000, paral·lelament al seu treball com a secretària en el Tribunal Superior. Les seves pel·lícules aporten una mirada feminista a la indústria del cinema de Tanzània, amb clars exemples com Yolanda, Yours, Yours, Yours i Controversy, les quals presenten personatges femenins forts.
En 2008 va obtenir dues nominacions en els Premis de Cinema de Tanzània, en les categories de millor guionista per Controversy i de millor actriu de l'any per Diversion of Love. En 2012 es va anunciar la seva aparició, al costat de l'actor Steven Kanumba, en el film de Hollywood Bleeding Sunshine, però el projecte va haver de suspendre's a causa de la sobtada mort de l'actor.

## Referències

* 1 2 Röschenthaler, Ute; Schulz. Cultural Entrepreneurship in Africa (en anglès). Routledge, 2015-11-19. ISBN 978-1-317-52962-0.
* ↑ «Ein Traum in Weiß» (en alemany). SZ Magazin, 02-06-2011. [Consulta: 7 novembre 2020].
* ↑ «Waliojishindia tuzo za Vinara» (en anglès). Bongo Celebrity, 01-04-2009. Arxivat de l'original el 2009-04-01. [Consulta: 7 novembre 2020].
* ↑ «Kanumba Died 10 hours after signing Major Hollywood Deal!» (en anglès). Bongo5.com, 13-04-2012. [Consulta: 7 novembre 2020].
# Kali Uchis

Karly Marina Loaiza, més coneguda com a Kali Uchis (Alexandria, 17 de juliol de 1994) és una cantant i compositora colombo-estatunidenca.
Va debutar en la indústria de la música amb la seva mixtape del 2012, Drunken Babble. Va llançar el seu primer EP, Per Vida, en el 2015, en el qual va guanyar un major reconeixement. El seu primer àlbum d'estudi, Isolation, va ser llançat en 2018.
El 9 de desembre de 2019, Kali Uchis va aparèixer al senzill "10%" del productor canadenc Kaytranada, que va ser extret del seu àlbum Bubba. La cançó guanyaria un premi Grammy a la millor gravació de dansa en la 63a edició dels premis Grammy.

## Discografia
### Mixtapes

* Drunken Babble (2012)

### EP

* Por Vida (2015)
* To Feel Alive (2020)

### Àlbums

* Isolation (2018)
* Sin Miedo (del Amor y otros Demonios) (2020)

## Referències

* ↑ «Kali Uchis: "Un artista de verdad nunca está satisfecho"» (en castellà), 13-06-2018. [Consulta: 19 febrer 2024].
* ↑ Minsker, Evan. «Kali Uchis Shares Por Vida EP Featuring Tyler, the Creator Production» (en anglès americà). [Consulta: 23 març 2021].
* ↑ «Kali Uchis» (en anglès), 09-02-2021. [Consulta: 23 març 2021].
# Garrick Ohlsson

Garrick Ohlsson (Nova York, 3 d'abril de 1948) és un pianista estatunidenc de música clàssica. Ha estat el primer pianista del seu país a guanyar el primer premi de la VIII edició del Concurs Internacional de Piano Frédéric Chopin celebrat l'any 1970 a Varsòvia. També ha guanyat el primer premi del Concorso pianistico internazionale Ferruccio Busoni, a Itàlia, i el del Montreal Piano Competition, entre d'altres.
Va començar els seus estudis de piano a l'edat de 8 anys al Conservatori de Westchester i als 13 anys continuà la seva formació a la Juilliard School. La seva trajectòria musical ha estat influenciada i completament avalada per diversos professors de gran prestigi, com Claudio Arrau, Olga Barabini, Tom Lishman, Sascha Gorodnitzki, Rosina Lhevinne i Irma Wolpe. El seu repertori abasta tant les obres més famoses de Mozart, Beethoven, i Schubert, fins a contemporanis com Busoni o Copland. Destaquen les seves interpretacions de Chopin, entre les d'altres compositors; té unes mans excepcionalment àmplies, podent realitzar amb l'esquerra una tretzena i amb la dreta un dotzena. Ohlsson ha tocat amb orquestres simfòniques del seu país com les de Cleveland, Filadèlfia, Cincinnati, Indianapolis, Houston, Baltimore, Pittsburgh, Los Angeles, Seattle, Washington DC, i Berkeley; i també europees com amb la Simfònica de Londres.

## Referències

* ↑ «Garrick Ohlsson». Encyclopedia.com. [Consulta: 17 gener 2014].
* ↑ «VIII Comeptition — 1970». The International Chopin Competition. Arxivat de l'original el 15 de març 2014. [Consulta: 17 gener 2014].
* ↑ «List of Winners 1961-1970». International Busoni Competition. Arxivat de l'original el 18 de gener 2014. [Consulta: 17 gener 2014].
* ↑ Horowitz, Joseph. Conversations with Arrau. Limelight Editions, 1992, p. 333. ISBN 0879100133.

## Enllaços externs

* Garrick Ohlsson at Opus3 Artists
* David Dubal interview with Garrick Ohlsson a YouTube, WNCN-FM, September 20, 1981
* W.F.E. Bach's Das Dreyblatt for 6 hands (performed hilariously by Alicia de Larrocha, Gina Bachauer and Ohlsson) a YouTube