OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dorothea Beale

Dorothea Beale (Londres, 21 de març de 1831 - Cheltenham, 9 de novembre de 1906) va ser una pedagoga i matemàtica anglesa que va dirigir un dels primers colleges femenins d'Anglaterra que proporcionava un nou tipus d'educació a les noies.

## Vida i Obra

Va sacrificar tota la seva vida a un sol objectiu: l'educació secundària de noies al Cheltenham Ladies' College; al mateix temps que la seva col·lega i amiga Frances Buss feia el mateix al North London Collegiate School for Ladies.
Després d'estudiar a diferents escoles, fins i tot a París durant un temps, va ingressar al recent creat Queen's College for Ladies de Londres, que bàsicament preparava les dones per a ser mestres. Aquí va acabar la seva època d'estudis formals, tot i que ella va continuar estudiant tota la seva vida. Aquí va entrar en contacte amb altres futures reformadores socials com Frances Buss i Adelaide Procter.
El 1849 ja era professora de matemàtiques del Queen's, però el 1857 va dimitir en protesta pel poc compromís que tenien la majoria de professors. Després de pestar un any de cap d'estudis a una escola femenina a Casterton (Westmorland), es va presentar com a candidata per a dirigir el Cheltenham Ladies' College i va reeixir. Ocuparia aquest càrrec des de 1858 fins a la seva mort.
En morir, les seves despulles van ser incinerades i dipositades a la Lady Chapel de la catedral de Gloucester.

## Referències

* ↑ Rappaport, pàgina 55.
* ↑ Kamm, pàgina 27.
* ↑ Rappaport, pàgina 56.

## Bibliografia

* Burstyn, Joan N. «Education and Sex: The Medical Case against Higher Education for Women in England, 1870-1900» (en (anglès)). Proceedings of the American Philosophical Society, Vol. 117, Num. 2, 1973, pàg. 79-89. ISSN: 0003-049X.
* Kamm, Josephine. How Different From Us: A Biography of Miss Buss and Miss Beale (en (anglès)). Routledge, 2012. ISBN 978-0-415-61517-4.
* Rappaport, Helen. Encyclopedia of Women Social Reformers (en (anglès)). ABC-CLIO, 2001, p. 55-57. ISBN 1-57607-101-4.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Dorothea Beale» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland. (anglès)
* «Dorothea Beale». Encyclopedia of World Biography, 2004. [Consulta: 1r maig 2017].
# Drama d'època

Un drama d'època o drama històric és una obra ambientada en un període passat, generalment cinematogràfica o televisiva. El drama històric inclou ficció històrica i romanços, pel·lícules d'aventures i espadatxins. Una peça d'època pot estar ambientada en una època vaga o general com l'edat mitjana o un període específic com els bojos anys vint.

## Metodologia

Des del començament del cinema, les pel·lícules ambientades en temps històrics han estat algunes de les obres més populars. Les pel·lícules El naixement d'una nació (de D. W. Griffith) i El maquinista de la General (de Buster Keaton) són exemples de treballs primerencs populars ambientats durant la Guerra Civil estatunidenca. En diferents èpoques, diferents subgèneres han guanyat popularitat, com els westerns i les pel·lícules d'espases i sandàlies que van dominar el cinema estatunidenc en la dècada de 1950.
Els primers crítics els van definir com a pel·lícules centrades en el romanç i les relacions en un entorn sumptuós, definint-los enfront d'altres drames històrics que es creï tenien temes més seriosos. Altres crítics han defensat els drames històrics i argumentat que són menyspreats perquè són un gènere dirigit a les dones. Els drames històrics també s'han descrit com un gènere conservador, glorificant un passat imaginat que mai va existir.

## Exactitud històrica

Si bé el drama històric és ficció, les obres poden incloure referències a persones o esdeveniments de la vida real del període rellevant o contenir representacions fàctiques precises del període. Les obres també poden incloure narratives en la seva majoria de ficció basades en persones o esdeveniments reals, com Braveheart, Les Misérables i Titanic.
Les obres que se centren en retratar amb precisió fets o persones històriques específiques es coneixen com docudrama (com The Report). Quan la vida d'una persona és fonamental per a la història, aquest treball es coneix com Pel·lícula biogràfica (per exemple Frida, Cinderella Man i Lincoln).

## Vegeu també

* Cinema històric
* Cinema bèl·lic
* Jidaigeki, drames històrics japonesos
* Sageuk, drames històrics coreans

## Referències

* ↑ Westwell, Guy. Oxford dictionary of film studies (en anglès). Oxford: Oxford University Press, 2012, p. 97-98. ISBN 978-0-1995-8726-1 [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ Robé, Chris «Taking Hollywood Back: The Historical Costume Drama, the Biopic, and Popular Front U.S. Film Criticism» (en anglès). Cinema Journal. University of Texas Press, 48, 2, Invierno 2009, pàg. 70-87 [Consulta: 4 abril 2021].
* ↑ Niemi, Robert. Inspired by True Events: An Illustrated Guide to More Than 500 History-Based Films (en anglès). segunda. Santa Barbara: ABC-Clio, 2013. ISBN 978-1-61069-197-0 [Consulta: 4 abril 2021].
# Efecte Primakoff

L'efecte Primakoff (deu el seu nom a Henry Primakoff) és la producció resonant de mesons pseudoescalars neutres per fotons altament energètics interactuant amb un nucli atòmic. Es podria explicar com el procés contrari a la desintegració del mesó en dos fotons.
L'efecte Primakoff s'utilitza per mesurar l'amplitud de la desintegració dels mesons neutres. També es pot produir als estels, i ser un mecanisme de producció de partícules hipotètiques com l'axió.
Aquest efecte fou predit per conduir les propietat òptiques del buit quàntic en presència de camps magnètics forts.

## Referències

* ↑ Browman, A.; Dewire, J.; Gittelman, B.; Hanson, K.; Larson, D.; Loh, E.; Lewis, R. «Decay Width of the Neutral π Meson». Physical Review Letters, 33, 23, 1974, pàg. 1400. Bibcode: 1974PhRvL..33.1400B. DOI: 10.1103/PhysRevLett.33.1400.(anglès)
* ↑ Sikivie, P.; Tanner, D.; Van Bibber, Karl «Resonantly Enhanced Axion-Photon Regeneration». Physical Review Letters, 98, 17, 2007, pàg. 172002. arXiv: hep-ph/0701198. Bibcode: 2007PhRvL..98q2002S. DOI: 10.1103/PhysRevLett.98.172002.(anglès)
# El Poblet

El Poblet és un palauet declarat bé d'interès cultural que està localitzat a la ciutat de Petrer. El seu valor històric resideix que a principis de 1939, durant la Guerra Civil Espanyola, es va convertir en l'última residència secreta del President de la República d'Espanya (Posició Yuste), Juan Negrín.

## Actual museu

Des que va ser nomenat Bé d'interès cultural el febrer de 2019, l'Ajuntament de Petrer pretén convertir-lo en un museu perquè qualsevol visitant pugui conèixer les diferents sales del palauet i els seus jardins en els quals destaca una peculiar font de estil barroc.
A més hi ha un projecte per a condicionar gran part de les estades interiors perquè llueixi com ho va estar en el passat, ja que quant a l'exterior els seus jardins segueixen igual que ho van estar i també la plaça principal de recepció.

## Referències

* ↑ El Poblet de Petrer ya es BIC, Cadena Ser, 22 de febrer de 2019
* ↑ Finca El Poblet: el último Gobierno de la II República
* ↑ El Poblet ya es Bien de Interés Cultural y se podrá visitar, valledeelda.com, 22 de febrer de 2019
* ↑ Cultura promueve la declaración de Bien de Interés Cultural la Posición Yuste, en Petrer, El Periòdic, 11 de juny de 2018
* ↑ La memoria silenciosa de El Poblet, diarioinformacion, 4 de març de 2014
* ↑ CVC llama a proteger El Poblet de Petrer (Alicante), la última residencia del gobierno de la II República, Europa Press, 26 de maig de 2014
* ↑ La finca El Poblet será la protagonista de la sesión del viernes día 14 de la Semana de la Memoria Histórica, Museo Dámaso Navarro

## Enllaços externs

* El Poblet de Petrer Posición Yuste, la última residencia del gobierno de la II República a Youtube
# Eleccions legislatives neerlandeses de 1959

Les eleccions legislatives neerlandeses de 1959 se celebraren el 12 de març de 1959, per a renovar els 150 membres de la Tweede Kamer. Es formà un govern de coalició entre el Partit Popular Catòlic, el Partit Antirevolucionari i la Unió Cristiana Històrica presidit per Jan de Quay.

## Resultats

← Eleccions legislatives neerlandeses, 1959 → :
| Partit | Partit | Vots | % | Escons |
| | Partit Popular Catòlic (KVP) | 1.895.914 | 31,6 | 49 |
| | Partit del Treball (PvdA) | 1.821.285 | 30,4 | 48 |
| | Partit Popular per la Llibertat i la Democràcia (VVD) | 732.658 | 12,2 | 19 |
| | Partit Antirevolucionari (ARP) | 563.091 | 9,4 | 14 |
| | Unió Cristiana Històrica (CHU) | 486.429 | 8,1 | 12 |
| | Partit Comunista dels Països Baixos (KPN) | 144.542 | 2,4 | 3 |
| | Partit Polític Reformat (SGP) | 129.678 | 2,2 | 3 |
| | Partit Socialista Pacifista (PSP) | 110.499 | 1,8 | 2 |
| | Unió Política Reformada (GPV) | 39.972 | 0,7 | - |
| Total | Total | 6.143.409 | 95,6 | 150 |

## Enllaços externs

* Resultats de les eleccions de 1959
# Eleccions regionals belgues de 1995

Les eleccions regionals belgues de 1995 se celebraren el 21 de maig de 1995 per a escollir els representants del Parlament de Flandes, del Parlament de Valònia, el parlament de Brussel·les i el parlament de la Comunitat Germanòfona de Bèlgica.

## Parlament flamenc

| Partit | Vots | % | +/− | Escons | +/− |
| Christelijke Volkspartij | 1,010,505 | 26,78% | -- | 35 | -- |
| VLD | 761,262 | 20,18% | -- | 26 | -- |
| SP | 733,703 | 19,45% | -- | 25 | – |
| Vlaams Blok | 465,239 | 12,33% | -- | 15 | -- |
| Volksunie | 338,173 | 8,96% | -- | 9 | -- |
| Agalev | 267,155 | 7,08% | -- | 7 | -- |
| UF | 44,053 | 1,17% | -- | 1 | -- |
| Altres | 153,109 | 4,06% | -- | 0 | -- |

## Parlament való

| Partit | Vots | % | +/− | Escons | +/− |
| PS | 665,986 | 35,22% | -- | 30 | -- |
| PRL – FDF | 447,542 | 23,67% | -- | 19 | -- |
| PSC | 407,741 | 21,56% | -- | 16 | -- |
| Ecolo | 196,988 | 10,42% | -- | 8 | -- |
| FN | 96,574 | 5,11% | -- | 2 | -- |
| Altres | 71,422 | 3,78% | -- | 0 | -- |

## Parlament de Brussel·les

| Partit | Vots | % | +/− | Escons | +/− |
| PRL – FDF | 144,478 | 34,98% | −1,32% | 28 | +1 |
| PS | 88,370 | 21,4% | −0,55% | 17 | −1 |
| CDH | 38,244 | 9,26% | −2,59% | 7 | −2 |
| Ecolo | 37,308 | 9,03% | −1,21% | 7 | −1 |
| FN | 30,803 | 7,46% | +4,18% | 6 | +4 |
| Christelijke Volkspartij | 13,586 | 3,29% | −0,94% | 3 | −1 |
| Vlaams Blok | 12,507 | 3,03% | +0,97% | 2 | +1 |
| VLD | 11,034 | 2,67% | −0,10% | 2 | 0 |
| SP | 9,987 | 2,42% | −0,25% | 2 | 0 |
| Volksunie | 5,726 | 1,39% | −0,68% | 1 | 0 |
| Agalev | 3,906 | 0,95% | −0,15% | 0 | −1 |
| Altres | 17,028 | 4,12% | -- | 0 | 0 |

## Parlament de la Comunitat Germanòfona de Bèlgica

| Partit | Vots | % | +/− | Escons | +/− |
| CSP | 13.307 | 35,93% | +2,33% | 10 | +2 |
| PFF | 7.367 | 19,89% | +0,11% | 5 | 0 |
| SP | 5.958 | 16,09% | −0,25% | 4 | 0 |
| Ecolo | 5.128 | 13,85% | −1,19% | 3 | −1 |
| PJU | 5.051 | 13,64% | −1,61% | 3 | −1 |
| PAB-AE | 226 | 0,61% | +0,61% | 0 | 0 |
# Eliseo Álvarez-Arenas y Pacheco

Eliseo Álvarez-Arenas Pacheco (Ceuta, 23 de desembre de 1923 - Madrid, 21 de setembre de 2011) va ser un marí i escriptor espanyol. Va ser almirall de l'Armada Espanyola i membre de la Reial Acadèmia Espanyola.
Fill del general Elíseo Alvarez-Arenas y Romero i germà del ministre Félix Álvarez-Arenas y Pacheco. A diferència del seu pare, que pertanyia a l'exèrcit de terra, el 1941 ingressà a l'Armada Espanyola, en la que va ascendir a tinent de navili el 1949. El 1954 es diplomà en l'Escola Naval Militar i el 1960 va ascendir a capità de corbeta. El 1977 es va diplomar en el United States Naval War College Naval Command Course i va ascendir a capità de navili, continuant la seva carrera amb l'ascens a contralmirall el 1982 i vicealmirall el 1984. El 1984 ascendí a almirall i fou nomenat capità general de la Zona Marítima del Cantàbric. El 1988 passà a la reserva.
Col·laborà a El País i fou amic de José Ortega Spottorno i de Julián Marías. El 4 de maig de 1995 fou elegit acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola, i va prendre possessió de la butaca b el 4 de febrer de 1996. De 2000 a 2003 fou vicesecretari de la Junta de Govern de l'Acadèmia.

## Obres

* El español ante el mar : ensayo de una incomprensión (1969)
* Teoría bélica de España (1972)
* De la guerra y de sus hombres (1983)
* Idea de la guerra (1984)
* Del mar en la historia de España y Haceres de ingenio: Política-Estrategia-Historia, Lo naval en el 98 (1987)
* Teoría del pensamiento naval (2001).

## Referències

* ↑ Eliseo Álvarez Arenas Pacheco a mcnbiografias
* ↑ Eliseo Álvarez-Arenas, el almirante ilustrado, El País, 24 de setembre de 2011
* ↑ Eliseo Álvarez-Arenas Pacheco, al web de la RAE
# Emeterio Muga Díez

Emeterio Muga Díez (Saragossa, 1877 - València, 1956) Fou un militar i polític espanyol, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica i governador civil durant la Segona República Espanyola

## Biografia

Era tinent coronel de cavalleria, i com a tal participà en la repressió de moviments polítics i socials a Barcelona, València i Tudela. Inicialment milità també al Partit Conservador, i fou elegit diputat per Sueca a les eleccions generals espanyoles de 1914, però després es passà al sector dirigit per Santiago Alba Bonifaz del Partido Liberal a les eleccions generals espanyoles de 1919 i 1923. Durant la Segona República Espanyola es va adscriure al Partit Republicà Radical, i el 1933-1935 fou nomenat governador civil de Biscaia i de Guipúscoa.
En 1905 va constituir amb José León, Luís de Jaudenes Vilallonga i altres la societat Sporting Club amb l'ànim de convertir-la en un gran club poliesportiu on tinguin cabuda diverses disciplines. En maig de 1910 va fundar la Societat Gimnàstica Valenciana, un club que integrava com a secció futbolística al València C.F.

## Obres

* Descripción físico-geológica del Reino de Valencia

## Enllaços externs

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.389. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Governadors civils durant la Segona República
# Ernest Schelling

Ernest Schelling (Belvidere (Nova Jersey), 26 de juliol de 1876 - Nova York 8 de desembre de 1939), va ser un compositor i pianista estatunidenc.
Va ser amic d'Enric Granados a qui va ajudar a introduir-se als Estats Units i estrenar l'òpera Goyescas el 1916.

## Biografia

Va estudiar música amb el seu pare i va fer el seu debut com a pianista a l'Acadèmia de Música de Filadèlfia a l'edat de quatre anys. Quan tenia set anys es va desplaçar a Europa per estudiar música. Va ser admès al Conservatori de París on va treballar amb grans professors com Goetschius, Huber, Barth, Moszkowski i Leschetizky. A l'edat de vint anys va començar a estudiar amb Ignace Paderewski esdevenint el seu únic pupil durant tres anys. Aquest fet va crear un lligam d'amistat entre els dos músics per a la resta de les seves vides. A principis del segle XX Schelling va fer diferents tours per Europa, Sud i Nord-amèrica amb gran èxit i guanyant-se una bona reputació com a pianista brillant. Aleshores va obtenir el lloc de músic de cort de la duquessa de Mecklenburg-Schwerin i va començar a compondre.
El 1924 va esdevenir director de la Young Pleople's Concerts de la New York Philarmonic Symphonic Society, feina a la que es dedicaria la resta de la seva vida. De 1936 a 1938 també va treballar com a director de la Baltimore Simphony Orchestra.
Va ser un amic de molts grans músics americans i europeus, incloent Enric Granados, Fritz Kreisler i Josef Hofmann, molts dels quals va convidar als Estats Units.
Va morir a Nova York el 8 de desembre de 1939.

## Referències

* ↑ Perandones Lozano, 2009, p. 284.

## Bibliografia

* Ernest Schelling Arxivat 2009-09-02 a Wayback Machine. als International Piano Archives de Maryland
* Perandones Lozano, Miriam «Estancia y recepción de Enrique Granados en Nueva York (1915-1916) desde la perspectiva de su epistolario inédito» (en castellà). Revista de Musicología, vol.32, núm.1, 2009, pp. 281-295 [Consulta: 1r juliol 2015].
# Església de Nostra Senyora de les Neus (Tortosa)

L'església de Nostra Senyora de les Neus és un temple de Tortosa (Baix Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta de l'edifici que avui utilitzen com a església les monges del monestir de Santa Clara. Adossat a la banda oest del conjunt, s'hi accedeix pel mateix pati que dona també pas de la porteria i als locutoris. La façana és força senzilla, continuació de la porteria, i amb la porta d'arc apuntat d'entrada com a únic element gòtic; a sobre, una senzilla rosassa circular, i com a acabament una petita espadanya, totes dues modernes. L'interior només conserva de l'estructura original els tres arcs apuntats de pedra que sostenen la coberta i les gruixudes pilastres que els perllonguen fins a terra. Els murs i el sostre són moderns, arrebossats i pintats. Al mur esquerre s'obren tres finestres apuntades amb senzills vitralls de color. La planta és rectangular, amb una fornícula apuntada al mur frontal per exposar-hi el Santíssim Sagrament.

## Història

Al lloc on avui hi ha el convent, existí immediatament després de la reconquesta un establiment del Temple, una església parroquial de dedicada a Sant Miquel. Fou cedit a les monges de Santa Clara al segle xiii, quan aquestes s'hi van traslladar des de Barcelona, i entre aquest segle i el següent sembla que tingué lloc la construcció del convent. A més de l'actual, hi havia al recinte dues esglésies més. Actualment una és mig enrunada –conserva només l'arc de la volta– i l'altra ha estat adaptada com a sector de locutoris. Les notícies respecte a totes tres, però, resten molt confuses. Només sabem que l'actual no s'utilitzava com a església anteriorment a la Guerra Civil. No se sap, però, si la segona de les altres dues esmentades tampoc s'utilitzava o fou adaptada com a tal després del 1939, ni tampoc si aleshores només restava també dempeus la carcassa dels arcs.

## Referències

* 1 2 «Església de Nostra Senyora de les Neus». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# El manual de la bona esposa

El manual de la bona esposa (títol original en francès, La bonne épouse) és una pel·lícula de comèdia dramàtica francobelga de 2020 dirigida per Martin Provost. La pel·lícula comença l'any 1967 a Alsàcia en una escola de noies, i és protagonitzada per Juliette Binoche com a Paulette Van der Beck, una mestressa de casa que inesperadament ha d'assumir la direcció de l'escola després de la mort del seu marit. S'ha doblat al català.
El film es va estrenar als cinemes de França l'11 de març de 2020. El cap de setmana d'estrena a França, va recaptar un total d'1.329.409 dòlars, i va ser la pel·lícula més taquillera aquell cap de setmana al país.

## Referències

* ↑ «How to be a Good Wife». Unifrance.org. [Consulta: 27 agost 2020].
* ↑ Jonathan Romney. «Reviews:'How To Be A Good Wife': Review». Screen Daily, 22-01-2020. [Consulta: 27 agost 2020].
* ↑ «El manual de la bona esposa». Goita què fan, ara!. [Consulta: 18 gener 2025].
* 1 2 «How to Be a Good Wife». Box Office Mojo. [Consulta: 27 agost 2020].
# Lluïsa Febrer i Bausà

Lluïsa Febrer i Bausà (Sant Joan, 1995) és una artista, il·lustradora, fotògrafa i muralista mallorquina. És coneguda per ser l'autora del fanzín postporno Boixar or die, on reivindica la ruralia en clau d'humor, amb «homes i dones que interpreten diferents rols tot utilitzant el vocabulari dels meus padrins». És graduada en Belles Arts per la Universitat de València i ha reconegut el col·lectiu Taller Llunàtic com la seva major influència artística.
El 2024, una vinyeta satírica de Febrer realitzada amb motiu de les Festes de Sant Antoni que criticava la política lingüística a les Illes Balears impulsada per PP i Vox, es va fer viral arran que un regidor de Vox a Manacor va denunciar-la per fer befa de l'Oficina de Garantia de la Llibertat Lingüística. En la il·lustració, l'artista va associar l'ens públic al nazisme mitjançant figures que duen a terme la salutació feixista, acolorides amb la bandera d'Espanya i amb una esvàstica al pit.

## Referències

* ↑ «Artistas visuales denuncian censura contra una obra que representa el proceso de gestación humana», 24-03-2016. [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ «Postporno local de Lluïsa Febrer a ‘Boixar or die’». Ara Balears, 13-01-2018. [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ «El Taller Llunàtic, al Pla», 21-08-2013. [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ «Els Entusiastes: Lluïsa Febrer i Catalina Obrador». IB3. [Consulta: 5 gener 2020].
* ↑ «Vox Manacor denuncia el muntatge de l'artista Lluïsa Febrer per fer befa de l'Oficina de Garantia de la Llibertat Lingüística». Ara Balears, 18-01-2024. [Consulta: 19 gener 2024].
# Joan Janòpul

Joan Janòpul (en llatí Joannes Janopulus o Junopulus) fou un jurista romà d'Orient. De fet en una de les seves peces, al Ius Graeco-Romanum de Leunclavius, se l'anomena Joannes fill de Jonopulus, i Joannes Chartophylax (Ἰωάννης χαρτοφύλαξ ὁ τοῦ ᾿ιωνοπρούλου.). Fabricius el situa vers el 1370 però amb poca seguretat.
Va escriure les següents obres:
* 1. Πιττάκιον Πατριαρχικόν, en llatí Breve Patriarchale. Una exposició sobre dret canònic.
* 2. Περὶ γάμον τοῦ ? βαθμο?, en llatí De Nuptiis Septimi Gradus. Tracta el cas d'un home que s'havia casat amb una cosina segona de la seva mare.
Nicolau Comnè Papadopoli, un autor poc fiable, li atribueix a més:
* 3. Explicatio Canonum Poenitentialium Gregorii Thaumaturgi.
* 4. Responsum duodecinum ad Catholicos Iberiae.
* 5. Suggestio ad D. Patriarchum de Testinonio Clericorum.

## Referències

* ↑ Janopulus or Junopulus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 550
# Ibn Tabataba

Abu Abd Allah Muhàmmad ibn Ibrahim ibn Ismail al-Dibadj ibn Ibrahim al-Ghamr ibn al-Hassan al-Muthanna, conegut com a Ibn Tabataba (mort 15 de febrer del 815), fou un imam alida hasanita. El seu malnom d'Ibn Tabataba correspondria a l'avi de Mahoma (que l'hauria portat per un defecte de pronunciació) però sembla que el seu pare Ibrahim també era anomenat Tabataba nom que voldria dir "d'ascendència alida de pare i mare".
Abu l-Saraya al-Sari ben Mansur al-Shaybani, un cap alida, després de fer el pelegrinatge a la Meca va entrar en contacte a Anat amb l'alida Muhammad ibn Ibrahim (Ibn Tabataba) que va anar a Kufa a reunir forces mentre Abu l-Saraya organitzava la revolta (814). Al dia convingut Abu l-Saraya es va presentar a Kufa on unit a les forces d'Ibn Tabataba es va fer la khutba en nom d'Ibn Tabataba com imam (27 de desembre del 814, segons altres fonts el 26 de gener del 815). Per combatre la revolta de Kufa, el visir Hasan ibn Sahl va enviar un exèrcit que fou derrotat per Abu l-Saraya el 14 de febrer del 815, però més per la manca de competència de l'enemic que per mèrits propis. Ibn Tabataba va tenir un paper secundari en la revolta, la direcció efectiva de la qual era d'Abu l-Saradj; es diu fins i tot que aquest el va voler enverinar, i almenys se sap que es va posar malalt i va designar com a nou imam a Ali ibn Ubayd Allah amb l'encàrrec de designar un nou imam. Ibn Tabataba va renunciar a aquesta dignitat el dia 14 i va morir el dia 15. Ali ibn Ubayd Allah va designar a Muhammad ibn Zayd, que amb l'aprovació d'Abu l-Saradj fou elegit.

## Bibliografia

* C. Van Arendonk, Les debouts de l'Imamat zaidite au Yémen; Leiden 1960
* Scarcia Amoretti, B., «Ibn Ṭabāṭabā», a: Encyclopaedia of Islam, segona edició. Editada per: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Consultat en línia el 19 de juny del 2016 <http://dx.doi.org/10.1163/1573-3912_islam_SIM_3387>