OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santiago Aliques Bermúdez

Santiago Aliques Bermúdez (c. 1900-1941) va ser un delinqüent i anarquista espanyol, conegut pel seu paper en la Guerra civil.

## Biografia

Era un criminal amb un llarg historial de delictes, havent estat condemnat el 1925 a més vuit anys de presó. Poc després de l'esclat de la Guerra civil va ser alliberat de presó. Va formar part de la «txeca» del cinema Europa, dirigida per Felipe Sandoval. Va arribar a dirigir l'anomenat «Grup de Defensa», responsable de centenars d'assassinats als voltants de Madrid. El propi Aliques va intervenir personalment en alguns assassinats. També va estar relacionat amb els successos de la matança de la presó Model de Madrid, que es van saldar amb diverses desenes d'assassinats. Posteriorment, durant la guerra va ser comissari del primer batalló de la 109a Brigada Mixta. Detingut pels franquistes al final de la contesa, va ser jutjat, condemnat a mort i executat a Madrid el 1941.

## Referències

* ↑ Preston i Preston, 2013, p. 383-384.
* ↑ Alcalá, 2007, p. 248.
* ↑ Preston, 2013, p. 387.
* 1 2 Preston, 2013, p. 383.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 375.

## Bibliografia

* Alcalá, César. Las checas del terror. Madrid: LibrosLibres, 2007. ISBN 978-84-96088-59-7.
* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Preston, Paul. El Holocausto Español. Odio y Exterminio en la Guerra Civil y después. Barcelona: Debolsillo, 2013.
# Three Daring Daughters

Three Daring Daughters (estrenada al Regne Unit com The Birds and the Bees) és una pel·lícula musical estatunidenca del 1948 dirigida per Fred M. Wilcox i protagonitzada per Jeanette MacDonald, Jane Powell i Edward Arnold. Va ser produïda i llançadas per Metro-Goldwyn-Mayer. El guió va ser escrit per Albert Mannheimer, Frederick Kohner, Sonya Levien i John Meehan.

## Argument

És el dia de la graduació de la Tess a la Miss Drake's School for Girls. Durant l'actuació del cor a la cerimònia, la Tess s'adona que la seva bella mare divorciada, Louise Rayton Morgan, no hi és. Louise, editora de la revista Modern Design, es troba a l'oficina del Dr. Cannon després d'haver-se desmaiat a causa de l'excés de treball i l'estrès.
A casa després de la cerimònia de graduació, el Dr. Cannon té una xerrada amb les tres filles de la Louise, Tess, Ilka i Alix. Els diu que la seva mare necessita molt unes vacances, però l'única manera de relaxar-se és si se'n va sense les noies. Louise és reticent, però les noies la convencen d'anar-hi. Veuen la seva mare en un creuer cubà d'un mes. Aleshores, les noies discuteixen si podrien portar el seu pare a casa i fer que la seva mare torni a estar feliç i sana.
En realitat, Louise els va ocultar la veritat sobre el seu pare. En realitat, era un home molt indiferent, que va deixar a Louise i ells va criar les noies pel seu compte. Van a veure el cap del seu pare, Robert Nelson, per localitzar el seu pare. Mentrestant, en el creuer de Louise, coneix el famós pianista i director d'orquestra Josep Iturbi Bàguena. Louise agafa immediatament José, però ella juga fort per aconseguir-lo, mentre passa el millor moment de la seva vida. Quan la Louise finalment torna a casa, té un secret per explicar a les noies.

## Repartiment

* Jeanette MacDonald com a Louise Rayton Morgan
* Josep Iturbi Bàguena com ell mateix
* Jane Powell com a Tess Morgan
* Edward Arnold com a Robert Nelson
* Harry Davenport com el Dr. Cannon
* Moyna Macgill com a senyora Smith
* Elinor Donahue com Alix Morgan
* Ann E. Todd com a Ilka Morgan
* Tom Helmore com a Michael Pemberton
* Kathryn Card com Jonesy
* Dick Simmons com el Sr. Hollow, secretari de Nelson
* Larry Adler com ell mateix (Harmonica Player)
* Amparo Iturbi com ella mateixa

## Recepció

La pel·lícula va guanyar 4.010.000 dòlars a taquilla

## Referències

* ↑ Turk, Edward Baron "Hollywood Diva: A Biography of Jeanette MacDonald" (University of California Press, 1998)
* ↑ The Eddie Mannix Ledger, Los Angeles: Margaret Herrick Library, Center for Motion Picture Study.
* ↑ "Top Grossers of 1948", Variety 5 January 1949 p 46

## Bibliografia

* (anglès) John Douglas Eames, The MGM Story Octopus Book Limited, Londra 1975 ISBN 0-904230-14-7

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Adolphe Appia

Adolphe Appia (Ginebra, 1 de setembre de 1862 - Nyon, 29 de febrer de 1928) fou un escenògraf i decorador suís, pioner en las teories del teatre modern, sent un dels més grans innovadors de l'escenografia moderna.
Fill d'un metge ginebrí, co-fundador del Comitè dels Cinc, futur Comitè Internacional de la Creu Roja, Appia estudià música a Ginebra, en particular, amb Hugo de Senger. De 1882 a 1886, freqüentà els conservatoris de París, Leipzig i Dresden, i descobrí els drames wagnerians a Bayreuth, com Parsifal el 1882. Afirmà els seus gusts i prengué consciència de la necessitat de reformar el teatre. A Vevey practicà el disseny industrial i artístic.
Adolphe Appia ha estat considerat una persona avançada al seu temps que va canviar la manera d'entendre el teatre.

## Referències

* ↑ «Adolphe Appia». Encyclopædia Britannica [Consulta: 7 febrer 2017].
* ↑ Appia, Adolphe; Beacham, Richard C. Adolphe Appia: Texts on Theatre. Psychology Press, 1993, p. 1. ISBN 978-0-415-06823-9.
* ↑ Torres, Rosana «Las escenografías de Adolphe Appiaː Una exposición reúne 40 obras del artista suizo que cambió la manera de entender el teatro». El País, 08-05-2004 [Consulta: 7 febrer 2017].
* ↑ Vela del Campo, Juan Ángel «Adolphe Appia, adelantado a su tiempo Abierta una exposición sobre el escenógrafo suizo que revolucionó la ópera». El País, 03-02-1988 [Consulta: 7 febrer 2017].

## Bibliografia

* Edita SARPE. Gran Enciclopedia de la Música Clásica, vol. I, pàg. 21 (ISBN 84-7291-226-4)
* Beacham, Richard C. Adolphe Appia: Artist and Visionary of the Modern Theatre. Routledge, 18 març 2014. ISBN 978-1-134-35618-8.
# Torta Ostiglia

La Torta Ostiglia és un pastís típic de la cuina italiana, molt popular a la ciutat d'Ostiglia, població natal de Corneli Nepot. Va ser creada a inicis del segle XX al local denominat pasticcere Cesare Gamba, la creació va ser inspirada en un altre dolç tradicional mantuvà, la torta Helvetia, sobre la qual es va realitzar modificacions que han generat un gust característic. S'elabora a base d'ou i la seva realització se emparenta amb el Zabaione.

## Vegeu també

* Gastronomia d'Itàlia

## Referències

* ↑ Riley, Gillian. The Oxford Companion to Italian Food (en anglès). 2ª. Oxford University Press, abril 2009. ISBN 0195387104.
# David II d'Imerècia

David II, nascut el 1756, era fill de Jordi, cosí de Salomó I d'Imerècia, i va ser nomenat regent del regne a la mort de Salomó I el 1784, però el 4 de maig de 1784 es va proclamar rei. Irakli II de Kartli el va atacar i va haver de renunciar al tron, però quan Irakli va ser atacat pels turcs es va tornar a proclamar i va romandre com a rei rebel fins al 1792 en què va passar a Rússia on va morir el 1795.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Simó d'Imerècia

Simó I, rei d'Imerècia, fou el fill gran d'Alexandre IV d'Imerècia, i va ser col·locat al tron pels turcs el 1699. Fou assassinat al palau reial el 1701 per Mamia III Gurieli de Gúria que es va proclamar rei.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Alexandre I d'Imerècia

Alexandre I fou fill i successor de Bagrat I d'Imerècia (Mtziré, el petit). El 1372 succeí al pare com a duc de Xoropan. El 1387 es va rebel·lar contra Geòrgia i es va proclamar rei de Imerècia. Va morir el 1389.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Constantí III d'Imerècia

Constantí III (georgià: კონსტანტინე) era germà de Jordi II d'Imerècia i el va succeir com a rei el 1585. Va ser deposat per un oncle, Lleó d'Imerècia, al cap de poc temps.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Jordi V d'Imerècia

Jordi V Gotcha era fill de Bagrat Gotchashvili (els Gotchashvili eren una branca secundària dels Bagrationi fundada per Constantí Gotcha, besnet del príncep Alexandre, un dels fills, el cinquè, de Constantí II de Geòrgia. Va ser proclamat rei d'Imerècia el 1696. El 1698 va ser deposat pel duc de Ratxa i Artxil d'Imerècia.

## Referències

Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Jordi VII d'Imerècia

Jordi VII fou rei d'Imerècia del 1707 al 1711, i després el 1712, 1713, i 1714-1716. Nascut el 1691, era fill d'Alexandre IV d'Imerècia i d'una concubina. Va ser posat al tron en ser deposat Jordi VI Abashidze el 1707 però Mamia III Gurieli de Gúria el va deposar l'octubre de 1711. Va fugir a Kartli el 1711 i el juny de 1712 Mamia va ser derrotat i Jordi va tornar al tron però va ser deposat un altre cop el novembre del 1713 però el maig següent (1714) va tornar a recuperar el tron. Va ser assassinat el 27 de febrer de 1720.

## Bibliografia

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Màmia III Gurieli de Gúria

Màmia III Gurieli fou mthavari de Gúria del 1689 al 1714 i rei d'Imerècia quatre vegades (1701-1702, 1711-1712, 1712-1713 i 1713-1714).
Era fill de Jordi III Gurieli, mthavari de Gúria i rei d'Imerècia. Va arribar al poder a Gúria deposant i cegant al seu oncle Malkhaz Gurieli de Gúria el 1689. El 1701 va assassinar Simó d'Imerècia i es va proclamar rei, però al cap d'un any va ser deposat per Jordi VI Abaixidze. L'octubre de 1711 derrocà Jordi VI i va recuperar el tron, però el juny de 1712 Jordi el va derrotar a Chkar i va recuperar el poder. Màmia III va fugir a Ratxa i va tornar amb ajuda i va enderrocar a Jordi al cap de poc temps (finals de 1712) però Jordi VI el va tornar a expulsar el 1713. Va reunir partidaris i va assaltar el poder a Kutaisi el novembre de 1713 i es va proclamar rei un altre cop. Es va casar el 1698 amb la filla de Jordi V Abaixidze d'Imerècia però se'n va divorciar el 1711 per casar-se amb Thamar, filla de Papuna Chkeidze mthavari de Ratxa (Thamar es va casar després amb Jordi VI). Va morir a Gwaneiti el 5 de gener de 1714. Li va succeir el seu fill Jordi IV de Gúria.

## Referències

Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Vamek III Dadiani de Mingrèlia

Vamek o Vameq III Dadiani, mtavari de Mingrèlia del 1658 al 1661. Fou breument rei d'Imerècia el 1661.
Era el fill gran de Jordi Dadiani, príncep de Salipartiano ((fill de Levan I Dadiani) i d'Anna Dadiani. Casat amb Elena filla de Simó Gurieli de Gúria. El 1658 va rebre el poder de Mingrèlia del rei Alexandre III d'Imerècia, que va expulsar del tron a Liparit III Dadiani. Va deposar al rei de la Imerècia Vakhtang Txutxuniashvili el 1661 i es va proclamar rei, però va ser deposat i expulsat per Vakhtang V de Kartli el mateix 1661. Es va retirar a Svanètia i va morir en un combat amb els Svans (1661).

## Enllaços externs

* Dinastia Dadiani Arxivat 2011-08-11 a Wayback Machine..

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Flàvia Serena

Flàvia Serena (llatí: Flavia Serena), va ser una dama romana, neboda i filla adoptiva de l'emperador Teodosi I el Gran.
Poc abans de la seva mort, Teodosi va concertar el matrimoni de Flàvia Serena amb el seu magister militum Flavi Estilicó. Va viure a la cort del seu cosí, Flavi Honori. Allà va triar una esposa per al poeta de la cort Claudi Claudià, i va fer-se càrrec de l'educació de la germanastra d'Honori, la seva cosina Gal·la Placídia. Amb Estilicó va tenir un fill, Euqueri, i dues filles, Maria i Termància, amb les quals Honori s'hi va casar de forma successiva.
Estilicó va ser executat per ordre d'Honori l'any 408. Durant el setge de Roma pels visigots l'any següent, Flàvia Serena va ser acusada falsament de conspiració amb els enemics i executada, amb el consentiment de Gal·la Placídia.

## Referències

* ↑ Williams, Stephen; Friell, Gerard. Theodosius: the Empire at bay. Londres: Routledge, 1998, p. 189. ISBN 9780415170406.

## Bibliografia

* Magnani, Alberto. Serena: l'ultima romana (it.). Milà: Jaca Book, 2002. ISBN 9788816435124
# Front Unit Somali

Front Unit Somali fou un petit moviment polític amb milícia sorgit a finals de 1988 al nord de Somàlia, avui Somaliland, representant al clan Mamasan del grup dels isses (no issaq). Al març de 1991 es va decantar per la independència del Somaliland. A l'estiu de 1991 Ismail Omar Guelleh, nebot del president de Djibouti Hasan Guled Aptidon, va organitzar un nou Front Unit de Somàlia amb isses de Djibouti i algun de Somalilàndia per representar al grup issa (60% de la població de Djibouti) a la conferència de pau i així es va assegurar un vot per Djibouti en aquesta conferència i les que van seguir. El partit avui dia representa només els interessos de Djibouti a Somalilàndia, i el seu president és Abdurahman Dualeh Ali. Suposadament els isses serien una minoria oprimida a Somalilàndia. El 1997 es va aliar al Partit Unit Somali per formar l'Aliança dels Somalis del Nord.

## Referències

* ↑ Hassan Ali Jama. Who Cares about Somalia: Hassan's Ordeal ; Reflections on a Nation's Future. Verlag Hans Schiler, 2005, p. 131–. ISBN 978-3-89930-075-8.
* ↑ Belachew Gebrewold. Anatomy of Violence: Understanding the Systems of Conflict and Violence in Africa. Routledge, 15 abril 2016, p. 141–. ISBN 978-1-317-18139-2.
* ↑ Arthur S. Banks; Alan J. Day; Thomas C. Muller Political Handbook of the World 1998. Palgrave Macmillan UK, 1 febrer 2016, p. 840–. ISBN 978-1-349-14951-3.
# Dvaléthia

Dvalètia o Dvalethia o Dvaleti (nom tradicial დვალეთი. Dvalet`i: modern georgià დვალები, Dvalebi; osset: Туалтæ, Twaltæ) fou la regió històrica de Geòrgia habitada pel poble dels dvals (georgià დვალნი, Dvalni), probablement d'origen vainak (txetxè-inguix) però absorbits pels ossets. La regió abraçava la moderna Ossètia del Sud i part de l'Osètia del nord (Ossètia del Nord - Alània) entre el pas de Darial a l'est i el pas de Mamison a l'oest, arribant pert aquest costat fins al nord-est de Ratxa i Khevi. El nom no subsisteix a Geòrgia però si a Ossètia on hi ha una comarca anomenad Urs Tual (osset Урстуалтæ que vol dir Tuals Blancs). El cognom Dvali de Geòrgia i Ossètia deriva dels Dvals. S'ha intentat sense èxit identificar-los amb els talae de Plini de Vell i Ptolemeu que els situen a la Sarmàcia asiàtica.
Els dvals foren vassalls dels reis georgians i van pagar tribut; els reis georgians van construir fortaleses per assegurar els passos del Caucas i la «ruta de Dvalètia». Al segle vi van adoptar el cristianisme. No s'esmenten el període àrab. Durant el període seljúcida eren sens dubte vassalls del gran regne de Geòrgia, però l'arribada dels mongols va canviar la situació; el regne dels alans al nord fou destruït pels mongols als segles xiii i xiv i els alans (ossets) van emigrar al Caucas i es van establir a terres dels dvals, formant la comunitat anomenada Tualläg. Els dvals foren empesos cap al sud i en gran part assimilats pels ossets, o també pels georgians. El 1695 el rei Artxil va ocupar el tron d'Imerècia però el nobles el van deposar el 1696 i es va retirar a la Dvaléthia. El 1698 amb ajuda dels ossets va derrocar Jordi Gotcha, però els turcs van enviar un exèrcit, va tornar a fugir a Dvaléthia i més tard va passar a Moscou. El poble dval com a nació separada va desaparèixer al segle xviii i Dvalètia va passar a ser un simple nom geogràfic referit a la vall del Kudaro, a la moderna Ossètia del Sud.

## Referències

* Gagloity Y. Formation of the southern branch of Ossetian people
* Gamrekeli V. N., The Dvals and Dvaletia in the 1st to 15th centuries A.D., Tbilisi, 1961 (A monograph in Russian)
* Vaneev Z. To the question on Dvals (A criticism of Gamrekrli in Russian)
* Tekhov B. V., Studies in old history and archaeology of South Ossetia, Tbilisi, 1971 (A momograph in Russian)
* Vaneev Z. Selected works on the history of the Ossetian people, Tskhinvali, 1989 (A monograph in Russian)
* Graham Smith, Edward A Allworth, Vivien A Law, Annette Bohr, Andrew Wilson, Nation-Building in the Post-Soviet Borderlands: The Politics of National Identities, Cambridge University Press (September 10, 1998), ISBN 0-521-59968-7, page 60
* Dzatiaty R. Role of the towers in the social structure of society (in Russian)
# Liparit III Dadiani

Liparit III Dadiani fou mtavari de Mingrèlia del 1657 al 1658. Fill de Mamuka I Dadiani, va succeir al seu germà Levan II Dadiani quan aquest va morir, apartant als seus fills. Alexandre III d'Imerècia el va deposar l'any següent i va fugir a Istanbul. La corona va ser entregada a Vamek III Dadiani (Vamek Lapartiani), fill de Jordi Lapartiani, príncep de Salapartiano (d'una branca col·lateral dels Dadiani) i d'Anna Dadiani una princesa també d'una branca de la família dels Dadiani.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.

## Enllaços externs

* Dinastia Dadiani Arxivat 2011-08-11 a Wayback Machine..
* Genealogia
# Voznessenska

Voznessenska (en rus: Вознесенка) és un poble de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2021 tenia 133 habitants.
El poble va ser fundat el 1907. El 1926 hi havia 60 granges, i 487 habitants, principalment d'origen rus. Era la seu del consell de poble de Voznessenska que pertanyia al districte de Zachulymsky del districte de Tomsk a Sibèria.

## Referències

* ↑ «Реестр административно-территориальных единиц Томской области (по состоянию на 1 января 2015 года) [Registre d'unitats administratives i territorials de la regió de Tomsk (a partir de l'1 de gener de 2015)]» (en rus).
* ↑ "Список населенных мест Сибирского края [Llista dels pobles de Sibèria] (en rus). volum I округа Юго-Западной Сибири [districte del sud-oest de Sibèria], 1928 [Consulta: 12 gener 2025].
# Antoni Garcias Coll

Antoni Garcias Coll (Llucmajor, 7 de setembre de 1956) és un polític mallorquí del Partit Socialista de les Illes Balears. És membre de la Unió de Pagesos de Mallorca i de l'Obra Cultural Balear.

## Trajectòria política

Llicenciat en dret, la seva trajectòria política consta de diverses etapes. Ha estat regidor de l'Ajuntament de Llucmajor a les eleccions municipals espanyoles de 1995 i senador per Mallorca, a les eleccions generals espanyoles de 1986, 1989, 1993, 1996. Ha estat secretari quart de la Comissió del Senat per a les Comunitats Autònomes.
A les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1983 fou elegit diputat. Entre 1999 i 2003 fou conseller de Presidència del Govern de les Illes Balears presidit per Francesc Antich, alhora que en va ser portaveu.
A les eleccions generals espanyoles de 2008, encapçalà la candidatura del PSIB-PSOE al Congrés dels Diputats. La candidatura encapçalada per ell obtingué quatre diputats i superà en nombre de vots el PP Balear, que també obtingué quatre diputats. Fou president de la Comissió de Peticions del Congrés dels Diputats i en 2009 abandonà el seu escó, i fou substituït per Pablo Martín Peré.
Entre 2008 i 2015 fou delegat de l'empresa pública TRAGSA i a partir del 2015 fins al 2019 gerent de l'Agència Balear de l'Aigua i la Qualitat Ambiental (ABAQUA).

## Referències

* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ El socialista Antoni Garcias gestiona los millonarios contratos de la empresa estatal Tragsa con el Govern, 3 de maig de 2011
* ↑ «Agència Balear de l'Aigua i la Qualitat Ambiental (ABAQUA)». Govern de les Illes Balears. [Consulta: 7 juny 2016].
# Museu Hendrik Christian Andersen

El Museu Hendrik Christian Andersen està situat en Via Pasquale Stanislao Mancini 20, al districte de Flaminio de Roma.

## Història

L'escultor i pintor Hendrik Christian Andersen, a la seva mort el 1940, va donar a l'estat, la seva col·lecció d'escultures junt amb fotografies, llibres i la casa-taller del districte de Flaminio. Tanmateix, solament després de la defunció de Lucía Andersen el 1978, comença la vida pública de l'edifici. Al començament, l'edifici va pertànyer a Enginyers Civils i a continuació, a la Superintendència de Monuments. Fins que la Galeria Nacional d'Art Modern i Contemporani va assumir la protecció de les col·leccions i també de l'edifici que consta d'un cambra dels mals endreços al soterrani, d'una planta baixa amb dues sales-taller on s'exposen les escultures de l'artista, el primer pis amb terrassa i altres dos pisos amb sales.

## Referències

* ↑ di Majo, 2008, p. 44-57, Cronologia.
* ↑ di Majo, 2008, p. 5-9, Capítol Il Museu Hendrik Christian Anderson.
* ↑ «Hendrik Christian Andersen Museum in Rome» (en italià). Arxivat de l'original el 2013-06-27. [Consulta: 10 agost 2014].

## Bibliografia

* di Majo, Elena. «Cronologia». A: Electa. Il Museo Hendrik Christian Andersen, 2008. ISBN 978-88-370-6595-9.
# Mil·liari de Sant Hipòlit de la Salanca

El Mil·liari de Sant Hipòlit de la Salanca és una pedra mili·liar que servia de fita de distància de la Via Domícia romana, i que es conserva a l'església parroquial de la comuna nord-catalana de Sant Hipòlit de la Salanca (Rosselló).
Va ser descobert el 1847, quan feia de base de la taula d'altar de l'església de Sant Hipòlit de la Salanca. Es tracta d'una columna vertical de marbre de Baixàs, amb unes dimensions de 105 cm d'alt per 42 de diàmetre. S'exposa al nàrtex de l'església, i va ser declarat Monument històric de França el 12 de febrer del 1892.
El mil·liari pertanyia, probablement, a la Via Domícia, una via romana que enllaçava Itàlia i Hispània per la costa sud de la Gàl·lia. Encara que la base de Monuments Històrics Francesos atribueix a la pedra una antiguitat que remunta al segle i, el fet que porti una inscripció epigràfica dedicada a l'emperador Constantí el Gran, que visqué al segle iv, planteja alguns interrogants sobre la datació. Els dos fets, però, no són excloents, perquè podria haver estat gravada amb posterioritat. La disposició torçada de les lletres, i la imprecisió d'aquestes han fet suposar que es tractaria d'una inscripció d'urgència, feta amb finalitats adul·latòries. El text fa:
| « | FLAV VAL CONST ANTIN O NOB CAES M | » |
| — Text |||

## Bibliografia

* Castellvi, Georges. La Via Domitia et ses enbranchements: Découverte guidée en pays catalan. Canet: Edicions del Trabucaire, 2011 (Routes et Chemins). ISBN 978-2849741238.

## Referències

* ↑ «Mil·liari de Sant Hipòlit de la Salanca». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «COMBVSTA - Le milliaire de Saint-Hippolyte, al web "Le long de la Via Domitia..."» (en francès). [Consulta: 1r setembre 2014].
* 1 2 Fitxa a la base de monuments històrics francesos Mérimée [Consulta: 1 de setembre del 2014]
* ↑ Una transcripció autoritzada aproximada seria Flav(io) / Val(erio) / Const / antin / o nob(ilissimo) / Caes(ari) m(ilia) [p(assuum) XXXIIII], amb la part entre claudàtors com a suposició («fotografia i transcripció, al web del "Epigraphik-Datenbank Clauss/Slaby"» (en alemany). [Consulta: 1r setembre 2014].)