OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Miguel de Gurrea y Cerdan

Miguel de Gurrea y Cerdan (Regne d'Aragó, segle xv - segle xvi), va ser un noble aragonès, baró de Gurrea i lloctinent general de Mallorca (1512-1525).
Miguel de Gurrea, va ser baró de Gurrea, fill de Lope de Gurrea y de Gurrea. L'estiu de 1515 comandà l'expedició mallorquina de socors a la ciutat nord-africana de Bugia, assetjada pels corsaris musulmans. El gener de 1516 tornà a Mallorca, on establí una forta vigilància de les costes per por de les possibles represàlies musulmanes.
El 1517, per pressió del procurador reial Francesc Burgues, fou destituït del seu càrrec. L'any següent fou rehabilitat a petició dels menestrals, malgrat l'oposició de les autoritats reials i dels estaments privilegiats. Tornà a Mallorca el desembre de 1520, quan ja es perfilava la revolta de les Germanies, que esclatà el febrer de 1521. Gurrea intentà fer desistir de la rebel·lió els caps dels oficis, però finalment va fer empresonar set menestrals el 6 de febrer de 1521. Aquest fet precipità una revolta adreçada a alliberar els empresonats que culminà en la destitució de Gurrea el març de 1521. La causa de la seva suspensió va ser la seva condició d'aragonès, que l'inhabilitava del càrrec de virrei per un privilegi reial (1344) de Pere el Cerimoniós.
Miguel de Gurrea va ser odiat per les faccions aristocràtiques que veien en ell un executor de la política reformista de la monarquia, i després pels agermanats, que el consideraven el gran defensor de la situació injusta existent. Per això moltes vegades l'anomenaren amb els malnom de Borrelló, Fideu o Diablot.
Expulsat de Mallorca, Gurrea es refugià a Eivissa, a partir de maig de 1521, des d'on envià informes al rei Carles i preparà la lluita contra els agermanats. La seva presència impedí que la població eivissenca s'agermanàs amb Mallorca. L'octubre de 1522, el virrei, que s'havia refugiat a Eivissa desembarcà amb les tropes reials a Alcúdia, des d'on inicià la reducció de les viles de la part forana en les batalles de Muro, Son Fornari i finalment a la de Rafal Garcés el desembre de 1522. Posà tot d'una setge a la Ciutat de Mallorca, que es va retre el març de 1523. Gurrea dirigí una rigorosa repressió contra els agermanats, continuada a partir de 1525 pel seu successor Carles de Pomar.

## Notes

* ↑ autors com Margalida Bernat i Jaume Serra (BERNAT, Margalida i SERRA, Jaume. La veu de la revolta. Palma: Lleonard Muntaner, Editor, 2008.- (L'Arjau; 9), p. 52) apunten que per la seva redacció el document de Pere el Cerimoniós té aspectes de ser una falsificació o una manipulació.

## Referències

* ↑ Mut, Vicenç. Historia del reyno de Mallorca (en castellà). Herederos de Gabriel Guasp, 1650, p. 364.
* ↑ «La lluita de la Part Forana, l'oblit de la història». DBalears, 21-08-2011. Arxivat de l'original el 2020-07-13. [Consulta: 9 abril 2015].
* ↑ «Gurrea y Cerdán, Miguel de». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 6. Palma: Promomallorca, p. 394. ISBN 84-8661702-2.
# Leogorgon klimovensis

Leogorgon klimovensis és una espècie extinta de sinàpsid que visqué en allò que avui en dia és l'Europa oriental durant el Permià, fa entre 257,4 i 264,3 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a les óblasts russes d'Orenburg i Vólogda. Es tracta de l'única espècie del gènere Leogorgon. En un primer moment fou classificat entre els rubidgeïns, cosa que en feia el primer representant conegut d'aquesta subfamília de fora d'Àfrica. Tanmateix, avui en dia ni tan sols no és segur que sigui un gorgonop. El nom genèric Leogorgon significa ‘gòrgona de Leo’, en referència al paleontòleg rus Leonid Tatàrinov.

## Referències

* 1 2 Entrada «Leogorgon klimovensis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 28 gener 2025].
* ↑ Kammerer, 2016, p. 94.
* ↑ Kammerer, 2016, resum.

## Bibliografia

* Kammerer, C. F. «Systematics of the Rubidgeinae (Therapsida: Gorgonopsia)» (en anglès). PeerJ, 4, e1608, 2016. DOI: 10.7717/peerj.1608.
# Georg Christoph Biller

Georg Christoph Biller (Nebra, 20 de setembre de 1955 - Leipzig, 27 de gener de 2022) va ser un director de cor alemany. Va dirigir el Thomanerchor com el setzè Thomaskantor des de Johann Sebastian Bach del 1992 al 2015. També era baríton, professor acadèmic i compositor.

## Carrera

Nascut a Nebra, Biller va ser membre del Thomanerchor del 1965 al 1974 amb Erhard Mauersberger i Hans-Joachim Rotzsch.
Va estudiar a la "Hochschule für Musik und Theater" Felix Mendelssohn Bartholdy de Leipzig des del 1976 fins al 1981, direcció d'orquestra amb Rolf Reuter i veu amb Kurt Masur. Va ser professor de direcció coral a l'"Hochschule für Musik Detmold" el 1991.
El novembre de 1992, George Christoph Biller va ser nomenat Thomaskantor com el 16è successor de Bach en aquest càrrec. Sota la seva direcció, el cor actuava regularment tres vegades a la setmana a St. Thomas, "Motette" tots els divendres al vespre a les 6 i tots els dissabtes a la tarda a les 3, normalment inclosa una cantata de Bach, i el servei els diumenges a les 9 en punt.
El gener de 1994, Biller va ser nomenat professor de direcció coral a la "Felix Mendelssohn-Bartholdy Hochschule". El maig de 1996 es va convertir en membre de la Sächsische Akademie der Künste (Acadèmia d'Arts de Saxònia).
Biller va dimitir com a Thomaskantor el gener de 2015 per motius de salut.

## Referències

* 1 2 3 4 Georg Christoph Biller on the bach-cantatas website
* ↑ Gottesdienste und Motetten Arxivat 2016-11-09 a Wayback Machine. (Services and Motets) on the website of the Thomaskirche (en alemany)
* ↑ Leipziger Thomaskantor legt Amt nieder Arxivat 2015-01-20 a Wayback Machine. (en alemany) MDR Sachsen 18 January 2015
# François Bruhat

François Bruhat (París, 8 d'abril de 1929 - París, 17 de juliol de 2007) va ser un matemàtic francès.

## Vida i Obra

Va ser fill del físic Georges Bruhat, mort a la deportació de la Segona Guerra Mundial, i germà de la matemàtica Yvonne Choquet-Bruhat.
Primer a l'examen d'ingrés a l'École Normale Supérieure el 1948, també es va graduar primer de la seva promoció el 1951. El 1955 va defensar la seva tesi de doctorat, titulada “Sobre les representacions induïdes dels grups de Lie”, dirigida per Henri Cartan. Després va ser nomenat professor de la universitat de Nancy. El 1961 va ser nomenat professor de la universitat de París. Arran del desmembrament de la universitat de París, l'any 1970 va participar en la creació de la universitat de París VII, on va romandre fins a la seva jubilació el 1989.
Va ser membre de la tercera generació de Bourbaki. Els seus treballs de recerca es van centrar en els grups de Lie i, en col·laboració amb Jacques Tits, va ser l'introductor del concepte d'"edifici matemàtic".

## Referències

* ↑ Vergne i Tits, 2007, p. x.
* ↑ Senechal, 1998, p. 24.
* ↑ Buekenhout, 2013, p. 87 i ss.
* ↑ Weiss, 2009, p. vii i ss..

## Bibliografia

* Buekenhout, Francis «A Report on the Scientific Contributions of Jacques Tits» (en anglès). The Abel Prize 2008-2012, 2013, pàg. 87-100. DOI: 10.1007/978-3-642-39449-2_5.
* Senechal, Marjorie «The continuing Silence of Bourbaki» (en anglès). The Mathematical Intelligencer, Vol. 20, Num. 1, 1998, pàg. 22-28. DOI: 10.1007/BF03024395. ISSN: 0343-6993.
* Weiss, Richard M. The Structure of Affine Buildings (en anglès). Princeton University Press, 2009. ISBN 978-0-691-13881-7.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «François Bruhat» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Vergne, Michèle; Tits, Jacques. «François Bruhat» (en francès). Institut de France - Acadèmie des sciences, 2007. [Consulta: 1r novembre 2023].
# Jacques Neveu

Jacques Neveu (Watermael-Boitsfort, 14 de novembre de 1932 - 13è districte de París, 17 de maig de 2016) va ser un matemàtic francès d'origen belga.

## Vida i Obra

Neveu va començar els estudis de matemàtiques a la universitat Lliure de Brussel·les el 1950, però el 1952 es va traslladar a la universitat de París en la qual es va llicenciar i doctorar el 1955. Després de dos anys a la universitat de Berkeley i de fer el servei militar al seu país, es va instal·lar a París, on va ser professor de la universitat fins al 1989, quan va passar a ser professor de l'École polytechnique fins a la seva jubilació.
L'especialitat de Neveu va ser la teoria de la probabilitat i va tenir una enorme influència en el desenvolupament modern d'aquesta disciplina a França. Des del 1964, quan va aparèixer el seu llibre de Fonaments Matemàtics del Càlcul de Probabilitats, (traduït immediatament a l'anglès) va dirigir diversos seminaris amb els quals es va crear un fort grup de recerca d'estadístics i probabilistes.

## Referències

* ↑ Chauvin et al., 2017, p. 3.
* ↑ Donati-Martin, Lejay i Rouault, 2018, p. v.
* ↑ Eicker, 1967, p. 136-137.
* ↑ Chauvin et al., 2017, p. 11.

## Bibliografia

* Chauvin, Brigitte; Jacod, Jean; Ledrappier, François; Zani, Marguerite (editors) «Hommages a Jacques Neveu» (en francès). Matapli, Vol. Especial, Num. 112, 2017, pàg. 1-52. ISSN: 0762-5707.
* Donati-Martin, Catherine; Lejay, Antoine; Rouault, Alain. Séminaire de Probabilités XLIX (en anglès). Springer, 2018. ISBN 978-3-319-92419-9.
* Eicker, F. «Mathematical Foundations of the Calculus of Probability (Jacques Neveu)» (en anglès). SIAM Review, Vol. 9, Num. 1, 1967, pàg. 136-137. DOI: 10.1137/1009024.
* Rebolledo, Rolando «La certitude des probabilités. À la mémoire de Jacques Neveu» (en francès). Revista de Humanidades de Valparaíso, Vol. 6, Num. 12, 2018, pàg. 7-18. DOI: 10.22370/rhv.2018.12.1322. ISSN: 0719-4234.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Jacques Neveu» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Mehl, Serge. «NEVEU Jacques, belge, 1932-2016» (en francès). ChronoMath. [Consulta: 23 desembre 2023].
* «Journée en hommage à Jacques Neveu» (en francès). Societé Mathématique de France, 2017. [Consulta: 23 desembre 2023].
# Moral (ciència militar)

La moral és l'estat mental d'un soldat que l'encoratja o l'hi impedeix dur a terme els seus objectius durant un conflicte armat. És un factor fonamental en l'efectivitat de les unitats militars i pot decantar decisivament el resultat d'un enfrontament. Tropes amb una elevada moral poden lluitar en inferioritat de condicions i guanyar, mentre que soldats desmoralitzats poden ser derrotats encara que tinguin millors possibilitats.
La moral s'ha estudiat des de l'antiguitat i els grans caps militars sempre l'han tingut en compte. Abans del segle xx, generalment, els comandants consideraven que la moral es podia considerar adequada si la tropa estava ben alimentada, vestida, disposava de refugi i salari. La creença en una causa es considerava menys important que tenir un bon capitost o la promesa de glòria i botí. Les nocions modernes de la moral van aparèixer durant la Primera Guerra Mundial, quan la guerra de trinxeres va causar les primeres baixes causades per estrès.
Actualment la moral continua afectant de forma decisiva el resultat de les guerres. Tot i que els exèrcits professionals moderns estiguin extraordinàriament ben liderats i entrenats, les noves tecnologies augmenten la pressió psicològica sobre els combatents.

## Factors d'influència

En general, els components o factors que influeixen positivament la moral dels soldats es pot condensar en els següents punts:
* Bon lideratge - Per exemple que els superiors comparteixin riscos amb la tropa o demostrin competència.
* Confiança en si mateix - Que els soldats creguin en les seves capacitats i habilitats.
* Cohesió - Compartir experiències o tenir confiança en les decisions dels superiors.
* Esperit de cos (Esprit de corps) - Lleialtat i orgull envers la unitat.
* Provisions i necessitats bàsiques - Per assegurar una bona moral s'ha d'assegurar als soldats aigua potable, suficients hores de son, material higiènic, menjar…
* Bon equipament - La tropa ha de disposar de bon armament, vehicles i suport logístic.
* Propòsit significatiu - Els soldats han de creure en la tasca que estan duent a terme.
A més a més de l'absència dels factors anteriors, algunes condicions que poden influir negativament a la moral són: una pobre comunicació, una indumentària deficient, problemes disciplinaris, derrotisme o pessimisme, una mala reacció a la crítica per part dels superiors, un relativament elevat nombre de malalts...

## Referències

* 1 2 3 4 Chambers, 1999, p. 453.
* ↑ Horn i Walker, 2008, p. 404.

## Bibliografia

* Chambers, John Whiteclay. The Oxford companion to American military history. Nova York: Oxford University Press, 1999, p. 453. ISBN 0-19-507198-0 [Consulta: 8 febrer 2019].
* Horn, Bernd; Walker, Robert W. The military leadership handbook. Canadà: Dundurn Press i Canadian Defence Academy Press, 2008, p. 402-413. ISBN 978-1-55002-766-2 [Consulta: 8 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Pàgina del Canadian War Museum: Maintaining Morale (anglès)
Viccionari
# Piotr Smirnov

Piotr Aleksàndrovitx Smirnov (en rus: Пётр Александрович Смирнов) (1897-1939) va ser un comissari soviètic, ministre Adjunt de Defensa i comandant en cap de l'Armada Soviètica.
Smirnov va néixer en una família de treballadors en un poble a prop de Viatka el 1897. Va acabar l'escola i va treballar com a ferrer en una fàbrica de fusta fins al 1913. Es va unir als bolxevics el 1917 i va ser membre dels Guàrdies Rojos. Va lluitar en la guerra civil i arribada la seva fi ja era comandant de brigada i oficial polític d'un exèrcit. El 1921 va participar en la repressió de la Rebel·lió de Kronstadt.
En la dècada de 1920 era comissari de Política dels districtes militars de Volga i el Caucas Nord. Des de 1926 es va incorporar a la direcció política de les forces armades i va ser comissari de política de la Flota del Bàltic i els districtes militars. El 1937 va participar en la purga dels caps militars, incloent-hi Iàkov Gamàrnik el 1937. L'octubre de 1937 es va convertir en viceministre de defensa i va ser comandant de l'Armada Soviètica el desembre de 1937.
Va ser detingut el juny de 1938 i executat per un escamot d'afusellament el febrer de 1939. Va ser rehabilitat el 1956.
# Raffaele Cadorna

Raffaele Cadorna (9 de febrer de 1815 - 6 de febrer de 1897) va ser un general piemontès i un dels principals caps militars italians responsables de la Unificació d'Itàlia.
Va néixer a Milà, Cadorna va ingressar a la acadèmia militar de Torí en 1832. Va ingressar al cos d'enginyeria en 1840. Des del març de 1848 fins a l'agost de 1849 va comandar un batalló d'enginyers voluntaris a Llombardia, durant la primera guerra de la independència italiana.
Va participar el gener de l'any 1855 a la guerra de Crimea, no obstant, on Cadorna guanyaria un gran prestigi seria en la segona guerra d'independència, a la batalla de San Martino essent nomenat coronel en 1859.
Va ser designat Ministre de guerra durant règim republicà de Toscana aquell mateix any, Cadorna va servir com a tinent general i va dirigir un cos militar durant la guerra de les set setmanes dirigint exitoses operacions contra els austríacs en la batalla de Friuli de juny a juliol de 1866.
Més endavant, el 1870, quan Napoleo III en va retirar el suport, va dirigir la presa dels Estats Pontificis i la captura de Roma per part de les tropes de Cadorna, acabaria el 20 de setembre de 1870 i es completaria d'aquesta manera la unificació d'Itàlia. Pels seus serveis, Cadorna seria nomenat senador a l'any següent, però aviat es va retirar de la vida pública i s'aniria a viure a Toscana fins a la seva mort en 1897.
Va ser pare del Mariscal de Camp Luigi Cadorna, que esdevindria Cap de l'estat major el 1914 fins a la desfeta de Caporetto el 1918.
# Li Moran

Li Moran (xinès simplificat: 李默然, pinyin: Lǐ Mòrán), nom de naixença Li Shaocheng (xinès simplificat: 李绍诚, pinyin: Lǐ Shàochéng; Heilongjiang, 21 de desembre del 1927 - 8 de novembre del 2012) fou un actor xinés, conegut per interpretar el paper de Deng Shichang a la pel·lícula Jiawu Fengyun, ambientada en la Primera Guerra Sino-japonesa. Va ser el president honorífic de l'associació de dramaturgs xinesos.
Va començar la seua carrera cinematogràfica als vint anys i va participar en més de seixanta pel·lícules. Va ser un actor molt conegut al país, sent rebut per personalitats com Zhou Enlai o Liu Shaoqi. El 2007 va rebre el premi nacional Magnòlia per tota la seua carrera.
El 1989 va ser un dels primers actors famosos en aparèixer en un anunci de televisió, fet que li va valdre moltes crítiques, ja que el fet d'utilitzar la fama per a vendre productes era considerat tabú. El 2005, coincidint amb el centenari del naixement de la indústria cinematogràfica xinesa, la China Film Performance Art Academy el va elegir com un dels 100 millors actors de la història del cinema del país.

## Referències

* ↑ 李默然今晚北京病逝 网友纷纷留言点蜡烛表示哀悼，网易，2012-11-08
* ↑ 王润 «默然离去，世昌永存». 纽约时报中文网 [Consulta: 13 novembre 2012]. Arxivat 2012-11-16 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-11-16. [Consulta: 11 novembre 2019].
* ↑ Zhang, Yingjin. Encyclopedia of Chinese film. Londres: Routledge, 1998, p. 249. ISBN 9780203195550.
* ↑ «Renowned chinese actor Li Moran dies at 85». Xinhua, 09-11-2012. Arxivat de l'original el 2019-11-11. [Consulta: 11 novembre 2019].
* 1 2 3 «Muere el actor chino Li Moran». La Crónica de Hoy, 10-11-2012. Arxivat de l'original el 2019-11-11. [Consulta: 11 novembre 2019].
* ↑ Plafker, Ted «There's another boom in China: Culture of celebrity grows apace». The New York Times, 27-06-2008. ISSN: 0362-4331.
* ↑ Sun, Zhen «Cultural Values Conveyed Through Celebrity Endorsers: A Content Analysis of Chinese Television Commercials». International Journal of Communication, 7, 01-01-2013.
* ↑ «纪念中国电影诞辰百年». China Film Performance Art Academy.
# Estació de Caminreal-Fuentes Claras

Caminreal-Fuentes Claras és una estació ferroviària situada entre els termes municipals turolencs de Caminreal i Fuentes Claras, a la comarca de Jiloca (Terol, Aragó). Es tracta d'un edifici d'estil racionalista, dissenyat per l'arquitecte Luis Gutiérrez Soto i construït l'any 1933.
La primitiva estació entrà en servei l'1 d'abril de 1901 amb l'obertura del tram Calatayud-Port Escandón de la línia Calataiud-València. Aprofitant els bons resultats que li donava l'explotació de l'anterior traçat, la companyia va iniciar a Caminreal una nova línia fins a Saragossa, que va inaugurar el 2 d'abril de 1933 amb vistes a enllaçar amb el ferrocarril a Canfranc.
L'any 1941, amb la nacionalització de la totalitat de la xarxa ferroviària espanyola, l'estació va passar a ser gestionada per RENFE. Va ser l'època de major esplendor de l'estació fins als anys 60 amb més de 100 treballadors, incloent serveis com ara escola i perruqueria.
L'1 de gener de 1985 el tram Caminreal-Calatayud va ser tancat oficialment a causa de la seva escassa rendibilitat.
El 1995 RENFE va tancar l'edifici. Això, unit a la manca de manteniment, ha provocat que es trobi en un estat de conservació pèssim. Des del 31 de desembre de 2004 Adif és la titular de les instal·lacions.
El 25 d'abril de 2007 es va publicar en el Butlletí Oficial d'Aragó l'Ordre de 26 de març de 2007 per la qual es declara Bé Catalogat del Patrimoni Cultural Aragonès. Aquest fet no va millorar l'estat de l'edifici, que segueix en continu deteriorament.
En els últims anys l'estació ha estat escollida com una de les tres seus del futur Museu del Ferrocarril d'Aragó. De materialitzar-se el projecte esmentat, el museu s'allotjaria en tres antigues estacions: Canfranc, Casetas i Caminreal-Fuentes Claras.

## Bibliografia

* Martínez Verón, Jesús. Zaragoza. Arquitectura. Siglo XX. Tipologías. Lulu.com, 2015. ISBN 978-1329520035.
* Montón Muñoz, Gonzalo. Réquiem por la estación de Caminreal. Calamocha: Centro de Estudios del Jiloca, 1996. ISBN 978-84-609-5120-9.

## Referències

* ↑ Martínez Verón, 2015, p. 65-66.
* ↑ Montón Muñoz, 1996, p. 9.
* ↑ Montón Muñoz, 1996, p. 25.
* ↑ «La Estación de Caminreal-Fuentes Claras será una de las tres subsedes del futuro Museo Aragonés del Ferrocarril» (en castellà). Europa Press, 18-02-2020.
* ↑ «Las obras del Museo Aragonés del Ferrocarril en Caminreal comenzarán este año» (en castellà). Heraldo de Aragón, 18-02-2020.
* ↑ «Caminreal-Fuentes Claras. Los trámites del futuro Museo del Ferrocarril de Aragón siguen adelante» (en castellà). El Periódico de Aragón, 23-11-2020.
* ↑ «El Museo del Ferrocarril de Caminreal-Fuentes Claras» (en castellà). Diario de Teruel, 30-11-2020.

## Enllaços externs

* Renfe oficial
# Institut d'Investigacions Biomèdiques de Barcelona

L'Institut d'Investigacions Biomèdiques de Barcelona (IIBB) és un centre de recerca propi del Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC). Està associat a l'Institut d'Investigacions Biomèdiques August Pi i Sunyer (IDIBAPS), constituït per la Generalitat de Catalunya, la Universitat de Barcelona i l'Hospital Clínic i Provincial de Barcelona.
L'IIBB està localitzat a l'eixample de Barcelona, al costat de la Facultat de Medicina i Ciències de la Salut de la UB i de l'Hospital Clínic de Barcelona, i també té laboratoris al Centre Esther Koplowitz (CEK), a la Universitat Autònoma de Barcelona, a l'Hospital de Sant Pau i una unitat associada a l'Institut Hospital del Mar d'Investigacions Mèdiques (IMIM). La principal missió de l'Institut és promoure la recerca en biomedicina, de manera translacional i multidisciplinar, traslladant els avenços en ciència bàsica en aplicacions clíniques. L'IIBB preten ser també un entorn d'aprenentatge d'alt nivell per tal de promoure la innovació i la transferència de tecnologia, i fomentar el diàleg obert amb el públic a través de conferències i accions educatives. La recerca de lIIBB ha permès conèixer millor les diverses patologies humanes, aconseguint desenvolupar nous fàrmacs i teràpies eficaços per combatre-les. La seva recerca va dirigida a malalties de gran impacte actual, com són l'obesitat i les seves complicacions, la depressió, l'isquèmia cerebral i hepàtica, la inflamació, la fibrosi i fallida renal, l'Alzheimer o el Parkinson, entre altres patologies.

## Referències

* 1 2 «Institut d'Investigacions Biomèdiques de Barcelona (IIBB-CSIC)». Barcelona Cultura - Barcelona Ciència - Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 15 juliol 2022].
* 1 2 «Instituto de Investigaciones Biomédicas de Barcelona (IIBB)». CSIC. [Consulta: 15 juliol 2022].

## Enllaços externs

* Institut d'Investigacions Biomèdiques de Barcelona (IIBB)