OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Artis magnae, sive de regulis algebraicis

Artis magnae, sive de regulis algebraicis, més conegut com a Ars magna (en llatí, Gran obra), és un important llibre de matemàtiques publicat a Nuremberg en llatí per Gerolamo Cardano l'any 1545.

## Contingut

El llibre escrit per Gerolamo Cardano conté la primera solució publicada per a les equacions de tercer grau mitjançant un mètode creat pels matemàtics Tartaglia i Scipione del Ferro, de la mateixa època, i el primer càlcul explícit amb nombres complexos. Conté així mateix, la resolució de l'equació de quart grau, deguda a Lodovico Ferrari, deixeble de Cardano i col·laborador d'aquest en el desenvolupament de l'Ars Magna.
Cardano, mitjançant adulacions a Niccoló Fontana, conegut com Tartaglia, va reeixir el mètode per resoldre equacions cúbiques, que va publicar malgrat prometre a Tartaglia que no ho difondria.

### Edicions

* «Artis magnae, sive, De regulis algebraicis liber unus». A: Opera omnia (pdf) (en llatí). volum 4, p. 221-302 [Consulta: 30 juny 2020]. Arxivat 2008-06-26 a Wayback Machine. Extret de la segona edició
* Biblioteca d'Estat de Baviera. Liber unus… Artis magnae sive de regulis algebraicis (1545) - (llibre electrònic sense dret d'autor), 2007-2020 Image-based Similarity Search [Consulta: 20 desembre 2020].
* Massimi Tamborini (ed.). Artis magnae, sive, De regulis algebraicis liber unus. reedició. Milano, Italy: Franco Angeli, 2011 (Filosofia e scienza nell'età moderna). ISBN 978-88-568-3161-0.

## Referències

* 1 2 «Ars magna (matematica)» (en italià). Sapere.it. [Consulta: 20 desembre 2020].
* ↑ «Artis magnae, sive de regulis algebraicis». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sobre la Resolució de les Equacions Algebraiques. Barcelona: Universitat Politècnica de Catalunya, 2017, p. 3.

## Enllaços externs

* «Girolamo Cardano. Strumenti per la storia del Rinascimento» (en italià). Arxivat de l'original el 2011-11-30. [Consulta: 30 juny 2020].
# Liber Abaci

Liber abaci (1202) és un llibre històric sobre aritmètica escrit per Leonardo de Pisa, més conegut com a Fibonacci. El seu títol té dues traduccions comunes: El llibre de l'àbac o El llibre del càlcul. En aquest treball, Fibonacci introdueix a Europa els nombres aràbics, els quals havia après quan va estudiar amb els àrabs mentre vivia al nord d'Àfrica amb el seu pare, Guglielmo Bonaccio, qui volia que ell es convertís en mercant.
El Liber abaci va ser dels primers llibres occidentals que descrigué els nombres aràbics; el primer va ser la Chronicon Albeldense, acabada el 976. Com que estava dirigit a comerciants i acadèmics, va començar a convèncer el públic de la superioritat del nou sistema numèric.

## Contingut del Liber Abaci

En aquest llibre Fibonacci explica el sistema de numeració posicional que va aprendre dels àrabs i també a llegir els nombres, va proposar agrupar els nombres grans de tres en tres per tal que fos més fàcil llegir-los. Les xifres que proposa per a poder escriure qualsevol nombre, i amb el que comença el seu llibre són les següents:
9 8 7 6 5 4 3 2 1
Diu que amb aquestes nou xifres i el signe 0 pot ser escrit tot nombre.
En els següents capítols tracta sobre la suma, la diferència, el producte i les divisions dels nombres i van explicant aquest algorismes usant les noves xifres.
Per a les fraccions defineix fins a quatre tipus diferents.
Després d'haver-les introduït ens ensenya a multiplicar, dividir, sumar i restar-les, a més a més introdueix els nombres mixtos.
Fins al capítol setè està ensenyant-nos a utilitzar els nombres introduïts i a operar amb ells. A partir del vuitè comença una nova branca del llibre de resolució de problemes mercantils que resol mitjançant regles de tres i regles de tres compostes. Els problemes mercantils deriven als de repartició de beneficis i aquests ràpidament als d'aliatges de metalls.
Acabats aquesta sèrie de problemes, Fibonacci comença a fer diferents problemes, començat amb la suma de progressions aritmètiques i explicant la fórmula general, seguit de la resolució de problemes d'aplicacions de les regles anteriors i de proporcionalitat de nombres introduint les progressions geomètriques. A partir d'aquí es dedica a resoldre un munt de problemes.
També conté la construcció dels nombres perfectes segons Euclides(prop.36 del llibre IX dels Elements) i el nostre famós problema del conill que dona lloc a l'anomenada successió de Fibonacci. Problema que surt en un apartat per exercitar la memòria amb diferents tècniques.
Després ens explica la regal de la doble falsa posició que aplicarà per resoldre diversos problemes algebraics.
A continuació té un capítol d'aproximació d'arrels quadrades i cúbiques.
El llibre acaba amb proporcions de nombre, problemes geomètrics i acaba introduint l'àlgebra d'al-Khwârizmî per resoldre problemes que deriven de la resolució d'equacions quadràtiques.

## Referències

* ↑ DORCE, Carles. Història de la matemàtica: des del segle xvii fins a l'inici de l'època contemporània. Barcelona: Universitat de Barcelona publicacions i edicions, 2014.

## Vegeu també

* Fibonacci
# Procés isocor

Un procés isocor, també anomenat procés isocòric, és un procés termodinàmic en el qual el volum es manté constant; $\Delta V=0$. Això implica que el procés no produeix treball:
    $\Delta W=P\Delta V$,
on P és la pressió (el treball és positiu, ja que és exercit pel sistema).

## Càlculs del procés
### Càlcul del treball (W)

Ja que no hi ha desplaçament el treball realitzat pel gas és nul.
    $W=0$

### Càlcul de la variació d'energia interna (ΔU)

Aplicant la primera llei de la termodinàmica, podem dir que ΔU (la variació de l'energia interna del sistema) és:
    $\Delta U=Q-W$
    $\Delta U=Q-0$
    $\Delta U=Q$
en un procés isocor, és a dir a volum constant, tota la calor que transferim al sistema augmentarà la seva energia interna U.

### Càlcul del calor absorbit

Si la quantitat de gas es manté constant, llavors l'increment d'energia serà proporcional a l'increment de la temperatura,
    $Q=nC_{V}\Delta T$
on C$_V$ és el calor específic molar a volum constant.

## Vegeu també

* Procés isobàric
* Procés isotèrmic
* Procés adiabàtic

## Referències

* ↑ «Procés isocor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Termodinámica. Proceso isócoro Arxivat 2012-04-13 a Wayback Machine.(castellà)
# Prudencio de Guadalfajara Aguilera

Prudencio Pedro Atilano de Guadalfajara y Aguilera (Zamora, 28 d'abril de 1761 –Madrid, 16 de juny de 1855) va ser un militar i polític espanyol, ministre durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Fill de Melchor de Guadalfajara y Eraso, primer comte de Castro-Terreño, i Angela de Aguilera y Orense. En 1792 es va casar amb Maria Josefa de Gálvez y Valenzuela, II marquesa de la Sonora. Ingressà a l'exèrcit i en 1795 assolí el grau de coronel en la Guerra de les Taronges. Va combatre en la Guerra del francès, on assolí el grau de tinent general i Capità General d'Extremadura (1814-1820). Després d'ella, va exercir lleial i eficaçment diversos llocs de govern en el Virregnat de Nova Espanya i va donar suport l'absolutisme de Ferran VII, raó per la quel el va fer primer duc de Castro-Terreño en 1825.
Va exercir després, a partir de 1830, la Capitania General de Navarra i durant la Regència de Maria Cristina de Borbó-Dues Sicílies va ser prócer del regne i, amb caràcter interí, ministre de la Guerra entre agost i setembre de 1835. Va ser des de 1837 Senador per Zamora i, des de 1845, senador vitalici.
A més va ostentar les distincions de Cavaller de l'Orde del Toisó d'Or (1832) i grans creus de l'Orde de Carles III (1795) i de l'Orde d'Isabel la Catòlica (1818), així com cavaller de la Real Confradía de Caballeros Cubicularios de Zamora.

## Referències

* ↑ Prudencio de Guadalfajara a mcnbiografias.com
* ↑ Fitxa del Senat
# Puig de les Tres Creus

El puig de les Tres Creus és una obra de Torelló (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

S'accedeix al puig de les tres creus per un camí tortuós que coincideix en part amb el Via Crucis que surt del santuari de Rocaprevera. El cim del turó és totalment aplanat i s'ha construït una terrassa de lloses de pedra. El perfil té una barana de pilons de pedra que sustenten un passamà de ferro. A la banda est hi ha les tres creus sobre una base d'obra. La creu central és la més gran que les altres. És una representació del Calvari, amb Jesús al centre i els dos lladres a cada banda. Les creus són de ferro i tenen una base de pedra picada amb una columna i un capitell poligonal. Les creus són gregues amb un cercle que uneix les aspes.
En el paviment hi ha representada la rosa dels vents i marca la situació dels pobles i cims propers.

## Història

Sembla que ja abans del 1686 hi havia tres creus de fusta en aquest mateix indret. Aquí s'hi celebrava el trobament de la Santa Creu el 3 de maig. Es feia un via crucis que sortia de l'església de Sant Feliu fins a arribar aquest cim. Després van passar a fer una processó amb cants de lletanies.
El 1736 es va fer una reparació de les creus, que en ser de fusta es malmetien amb facilitat.
A principis del segle XX la creu principal era de fusta i les altres eren de ferro i sobre una columna d'obra.
L'any 1913 se celebraren les festes constantinianes i es col·locaren les noves creus que es van pagar amb una subscripció popular.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Puig de les Tres Creus». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 març 2019].

## Enllaços externs

* Puig de les Tres Creus Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Rafael Andrade Navarrete

Rafael Andrade Navarrete (Ardales, 25 de febrer de 1856 - † Madrid, 21 de juny de 1928) fou un advocat i polític espanyol, que va ser ministre d'Instrucció Pública i Belles arts durant el regnat d'Alfons XIII
Va estudiar la carrera de Dret a la Universitat de Granada i va exercir com a advocat durant molts anys a Madrid. Membre del Partit Conservador, va iniciar la seva carrera política com a diputat pels districtes d'Alcanyís i Terol (província de Terol) a les eleccions generals espanyoles de 1896, escó que tornaria a obtenir en les successives eleccions generals espanyoles de 1899, 1901, 1903, 1905, 1907, 1910, 1914, 1916, 1918, 1919 i 1920. En 1921 és nomenat senador "per dret propi".
Va ser Director general dels Registres civil i de la Propietat i del Notariat i Subsecretari de Governació en 1903, subsecretari del Ministeri d'Hisenda, ministre d'Instrucció Pública i Belles arts entre el 25 d'octubre i el 9 de desembre de 1915 i entre l'11 de juny i el 3 de novembre de 1917 a sengles governs presidits pel comte de Romanones i Eduardo Dato.
Va ser així mateix president del Consell d'Estat entre 1919 i 1922. A més dels seus càrrecs polítics, va ser membre de la Reial Acadèmia de la Jurisprudència i Legislació i president del Casino de Madrid.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Rafael Andrade Navarrete a xtec.es
* ↑ Rafael Andrade Navarrete Arxivat 2015-01-06 a Wayback Machine. al web de la Diputació de Màlaga

## Bibliografia

* Pedro F. Alvarez Lázaro. Cien años de educación en España: en torno a la creación del Ministerio de Instrucción Pública y Bellas Artes, 2001, p.82.
# Ramón Auñón y Villalón

Ramón Auñón y Villalón (Morón de la Frontera, 25 d'agost de 1844 - Madrid, 20 de maig de 1925) va ser un marí militar i polític espanyol, marquès de Los Pilares.

## Biografia

Ingressà a la Marina en 1855 i participà en combat per primer cop al bombardeig de Larraix en 1860. Com a militar va combatre en les guerres d'Àfrica, de la Restauració dominicana (1864) i en la Guerra de Cuba. Va arribar a ser ministre de Marina en 1898 sota govern de Sagasta, substituint Segismundo Bermejo, el dia 18 de maig. Durant el seu mandat com a ministre de Marina va ordenar l'atac per part de l'armada espanyola de ciutats costaneres americanes, encara que finalment acabaria cancel·lant l'ordre. Va recolzar l'ordre de Ramón Blanco de treure la flota del port de Santiago de Cuba, amb la consegüent derrota a les mans de l'armada nord-americana, en la qual es va conèixer com a batalla naval de Santiago de Cuba. Va justificar aquesta decisió com «una qüestió d'honor», preferint la derrota a la rendició.
Va ser una persona a la qual es va tenir en bona estima a la ciutat de Cartagena. Va morir el 20 de maig de 1925, sent enterrat a les 16:00 h de l'endemà al cementiri de San Justo, en una cerimònia a la qual va acudir el general Valerià Weyler.

## Referències

* ↑ Pascual, 1999, p. 37-38.
* ↑ Pascual, 1999, p. 37.
* ↑ Tucker, 2009, p. 34-35.
* ↑ Tucker, 2009, p. 35.
* ↑ Keenan, 2001, p. 25.
* ↑ Pérez Rojas, 1986, p. 36.
* ↑ La Correspondencia Militar «Muerte del almirante marqués de Pilares». La Correspondencia Militar [Madrid], 14.200, 21-05-1925. ISSN: 1132-6441.

## Bibliografia

* Keenan, Jerry. Encyclopedia of the Spanish-American & Philippine-American Wars (en anglès). ABC-CLIO, 2001, p. 467. ISBN 9781576070932.
* Pascual, Pedro. El compromiso intelectual del político: ministros escritores en la restauración canovista. Ediciones de la Torre, 1999, p. 220. ISBN 9788479602475.
* Pérez Rojas, Javier. Cartagena, 1874-1936 (transformación urbana y arquitectura). EDITUM, 1986, p. 189. ISBN 9788475640389.
* Tucker, Spencer. The Encyclopedia of the Spanish-American and Philippine-American Wars: A Political, Social, and Military History, Volumen 1 (en anglès). ABC-CLIO, 2009, p. 993. ISBN 9781851099511.

## Enllaços externs

* Biografia
# Ramón González Peña

Ramón González Peña (Les Regueres, Astúries, Espanya, 11 de juliol de 1888 - Ciutat de Mèxic, Mèxic, 27 de juliol de 1952) fou un sindicalista i polític socialista.

## Biografia

Minaire en la seva joventut, ho va deixar per a dedicar-se plenament a la política. Va ser secretari general de la Federació Nacional de Miners i afiliat al sindicat socialista UGT, en el qual va ocupar diversos càrrecs. Durant tota la Segona República Espanyola ocupa un escó en les Corts com a diputat socialista per Huelva, província de la qual va ser governador en proclamar-se el nou règim.
Torna més tard a Astúries, on ocupa els càrrecs d'alcalde de Mieres i president de la Diputació Provincial d'Oviedo. A l'octubre de 1934, participa com dirigent de la revolució que té lloc a Astúries. Una vegada és reprimida la revolta per l'exèrcit, s'amaga a Ablaña fins a desembre de 1934, quan és detingut. Jutjat al febrer de 1935, és condemnat a mort, però se li commuta la pena per cadena perpètua. Després de la victòria del Front Popular a les eleccions generals espanyoles de 1936 fou alliberat i escollit novament diputat.
Durant la Guerra Civil (1936-1939) dirigí el sindicat socialista UGT, i ocupa el càrrec de Ministre de Justícia en el segon govern de Juan Negrín. Després del final de la contesa fugí a França i allí actua com a vocal de la SERE (Servei d'Evacuació de Refugiats Espanyols), organització creada per Negrín para organitzar l'exili republicà espanyol. Després marxa a Mèxic, on va morir el 1952. Havia estat expulsat del PSOE el 1946 pel seu alineament amb Negrín. El 2009 fou readmès dins del partit juntament amb els altres 35 expulsats de 1946.

## Enllaços externs

* Biografia a la Fundación Pablo Iglesias
* Biografia Arxivat 2015-02-20 a Wayback Machine. al Portal de la UGT
# Ramón Llorente Lázaro

Ramón Llorente Lázaro (Madrid, 24 de gener de 1820 - 27 de juliol de 1880) va ser un veterinari i zoòleg espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina i Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

El 1841 es va llicenciar a l'Escola de Veterinària de Madrid, alhora que es graduava a la Facultat de Ciències i al Col·legi de Sant Carles. En 1844 esdevingué professor d'història natural a l'Institut de Lugo, en 1846 fou vice-catedràtic de l'Escola de Veterinària, i en 1847 director interí. En 1861 fou acadèmic fundador de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina. Després de la revolució de 1868 fou nomenat novament director de l'Escola de Veterinària i en 1870 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. En 1873 fou membre del Consell de Sanitat. Va fer estudis sobre domesticació d'animals i sobre zoologia aplicada.

## Obres

* Compendio de la bibliografía de la Veterinaria española (1856)

## Referències

* ↑ Biografia al web de la RANM
* ↑ Biografia Arxivat 2016-08-07 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ Biografia a mcnbiografias
# Reserva comunal Yanesha

La reserva comunal Yánesha és una àrea natural protegida amb una extensió de 34.744,7 hectàrees i situada en la zona centro oriental del Perú, abastant el territori del departament de Pasco. Va ser creada el 1988 i va ser primera en el seu tipus per als indígenes yanesha. El 2010 la UNESCO reconeix la Reserva comunal Yanesha com a Zona d'Amortiment de la Reserva de Biosfera Oxapampa-Asháninka-Yánesha.

## Fauna

* Animals
* Mamífers: Mazama mexicà, pècari de collar, pècari barbablanc, Armadillo de nou bandes, Dasyprocta, mona aranya, mona llanosa
* Aus: Guan de Spix (Penelope jacquacu).
* Peixos: prochilodus, brycon, Mylossoma aureum

## Importància

Un dels objectius de la Reserva Comunal Yanesha és protegir i conservar les conques tributàries del Palcazú, així com preservar la flora i fauna de la regió amb la finalitat de reivindicar els antics territoris dels yanesha que habiten la zona des de temps immemorials.

## Referències

* ↑ «Yánesha Communal Reserve». protectedplanet.net. Arxivat de l'original el 2013-04-04. [Consulta: 8 juliol 2021].
* ↑ «Reserva de Biosfera Oxapampa-Asháninka-Yánesha». Arxivat de l'original el 2017-01-16. [Consulta: 12 enero 2017].
* ↑ Delcy, Viajes. "Yanesha Community Reserve - Peru Nature." Arxivat 2012-02-05 a Wayback Machine. Peru Travels. 2010. Retrieved 4 Feb 2012.

## Enllaços externs

* Servicio Nacional de Áreas Naturales Protegidas.
# Reserva índia Cahuilla

La reserva índia Cahuilla és la reserva índia de la tribu reconeguda federalment banda Cahuilla d'indis de Missió de la reserva Cahuilla de Califòrnia situada al comtat de Riverside (Califòrnia). Fou fundada el 1875. Té una superfície de 76,42 kilòmetres quadrats en total, però 68,33 km² de la reserva són de propietat individual, mentre que només 8,1 km² són propietat de la tribu. Està situada a Anza a l'estat de Califòrnia.
El grup dels indis cahuilla té la seu a Anza. Llur actual cap tribal és Luther Salgado Jr. La tribu posseeix el Casino Cahuilla Creek, Roadrunners Bar and Grill, i la Cahuilla Smokeshop situats a Anza.

## Membres tribals notables

* Gerald Clarke, artista i educafor
* Chief Meyers (1880–1971), jugador professional de beisbol

## Referències

* ↑ California Indians and Their Reservations. Arxivat 2016-01-04 a Wayback Machine. San Diego State University Library and Information Access. 2010. Retrieved 1 Nov 2012.
* 1 2 Pritzker, 120
* ↑ "Tribal Governments by Area." Arxivat 2010-05-05 a Wayback Machine. National Congress of American Indians. (retrieved 12 May 2010)
* ↑ ""Dining." Cahuilla Creek Casino. (retrieved 12 May 2010)

## Bibliografia

* Eargle, Jr., Dolan H. California Indian Country: The Land and the People. San Francisco: Tree Company Press, 1992. ISBN 0-937401-20-X.
* Pritzker, Barry M. A Native American Encyclopedia: History, Culture, and Peoples. Oxford: Oxford University Press, 2000. ISBN 978-0-19-513877-1.
* James, Harry Clebourne. The Cahuilla Indians. Morongo Indian Reservation: Malki Museum Press (Westernlore Press), 1960 (reprinted 1968). OCLC 254156323. LCCN 60010491.
# Reserva índia de Flandreau

La reserva índia de Flandreau és un reserva índia, que pertany a la tribu reconeguda federalment Tribu Sioux Flandreau Santee de Dakota del Sud. Aquests amerindis dels Estats Units pertanyen a la Nació Dakota, part de la Gran Nació Sioux. La reserva es troba al municipi de Flandreau al centre de comtat de Moody a l'est de Dakota del Sud.
La reserva té una superfície de 953 hectàrees i una població registrada de 726 habitants. La seva constitució fou aprovada el 24 d'abril de 1936 (esmenada per darrer cop el 1997). És dirigida per un consell tribal, format per un comitè executiu elegit pels membres de la tribu. Nomenen un tresorer tribal.

## Notables persones de Flandreau

* Dr. Charles Alexander Eastman (Ohiyesa), metge i escriptor.

## Referències

* South Dakota Office of Tribal Government Relations Arxivat 2009-03-12 a Wayback Machine.
# Ricardo San Juan Llosá

Ricardo San Juan Llosá (València, 8 de setembre de 1908 - Madrid, 1 d'agost de 1969) fou un matemàtic valencià, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

De petit marxà a viure a Toledo, on el seu pare era secretari de l'ajuntament. El 1928 es llicencià en matemàtiques a la Universitat Complutense de Madrid, on fou deixeble de Julio Rey Pastor. Fou professor auxiliar de d'anàlisi matemàtica la Universitat Complutense de Madrid, càrrec que va mantenir durant la guerra civil espanyola, en la que fou capità del cos d'enginyers aeronàutics. Superat el procés de depuració fou catedràtic d'anàlisi matemàtica a la Universitat Central de Madrid. El 1949 i 1955 va rebre el Premi Francisco Franco del CSIC, i fou cap de la Secció d'Anàlisi de l'Institut de Matemàtiques Jorge Juan del CSIC. El 1955 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, ingressant l'any següent amb el discurs La abstracción matemática. També fou acadèmic corresponent de l'Acadèmia Nacional de Ciències de l'Argentina. Va morir a Madrid l'1 d'agost de 1969 i fou enterrat al cementiri de Toledo.

## Treballs

* Algunos teoremas sobre derivación de series asintóticas potenciales

## Referències

* ↑ Ricardo San Juan (1908-1969) per Sixto Ríos
* ↑ Julio Rey Pastor a biografiasyvidas.com
* ↑ Luis E. Otero Carvajal. La destrucción de la ciencia en España: depuración universitaria en el franquismo. Editorial Complutense, 2006, p. 57 y 319.
* ↑ Biografia Arxivat 2016-04-28 a Wayback Machine. al web del RAC
* ↑ Sepelio de don Ricardo San Juan Llosa, ABC, 3 d'agost de 1969

## Enllaços externs

* Ricardo San Juan a The Mathematics Genealogy Project
# Riés

Riés (en francès Riez) és un municipi francès situat al departament dels Alps de l'Alta Provença i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava.

## Demografia

Evolució de la població :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2872 | 2784 | 2932 | 2867 | 3115 | 2870 | 2841 | 2835 | 2661 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 2572 | 2386 | 2575 | 2564 | 2557 | 2381 | 2333 | 2111 | 1964 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1813 | 1768 | 1721 | 1217 | 1292 | 1270 | 1250 | 1204 | 1108 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 1177 | 1379 | 1560 | 1680 | 1707 | 1667 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Michel Zorzan | PS |

## Agermanaments

* Magliano Alfieri

## Personatges il·lustres

* Alphonse Rabbe, historiador, periodista i escriptor

## Referències

* ↑ Topònims occitans dels Alps de l'Alta Provença
Viccionari
# Rougé

Rougé (en bretó Ruzieg) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 2.262 habitants. Limita amb Soulvache, Fercé, Noyal-sur-Brutz, Soudan, Châteaubriant i Ruffigné a Loira Atlàntic, Teillay a Ille i Vilaine.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.979 | 1.995 | 1.982 | 2.055 | 2.167 | 2.143 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Jacques Lemaitre | UMP |