OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan José Zapater Rodríguez

Juan José Zapater Rodríguez, conegut també com a Juan Zapater o J. J. Zapater, (València, 19 de març de 1867 - València, 1922) fou un pintor, il·lustrador i acadèmic valencià, en l'obra del qual destaquen els retrats i sèries costumistes i regionalistes valencianes.
Des de molt jove destacà en el camp de la pintura, obtenint un premi especial de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València. En aquesta ciutat va iniciar els seus estudis, traslladant-se més tard a Roma i a Florència en ser pensionat per l'Estat perquè seguira amb els seus estudis. Allí va conèixer a Emili Sala, amb qui es trasllada novament, aquesta vegada a París, on finalitzarà la seua formació artística.
A la seua tornada s'establí definitivament a València, on destacà com a pintor costumista i retratista. Presentà diverses obres a diferents certàmens, com l'Exposició Nacional de Belles Arts de 1887, en la qual va obtindre la tercera medalla amb la seua obra Pas de les Termòpiles, molt afalagada per la crítica. Va tornar a rebre aquesta distinció l'any 1890 pel quadre Una poesía, que havia sigut exposat en l'Exposició Universal de París (1889), i que en l'actualitat és propietat del Museu del Prado, el qual el té en dipòsit en les dependències del Teatro Real de Madrid. Altres obres seues destacades són Scherzo in Carnavale, exposat en la National Gallery de Londres i l'Estudi de Goya, presentat en l'Exposició Regional de València en 1920.
Va dedicar gran part de la seua carrera a la docència a l'Acadèmia de Belles Arts de Sant Carles de València, on va formar a nombrosos artistes valenncians de principis del segle xx. Dels seus treballs com a il·lustrador destaquen, les seues col·laboracions amb el periòdic Las Provincias i treballs a ploma per al tom titulat Valencia, de Teodor Llorente, dins de l'obra España, sus monumentos y artes; i també per a la Historia de Sagunto, d'Antoni Chabret i Fraga, i El Teatro, del poeta Francisco Sosa Escalante, així com un àlbum d'aquarel·les sobre el palau d'Alcañices, propietat de José Isidro Osorio y Silva-Bazán, duc d'Alburquerque i marqués de Alcañices, mentor d'Alfons XIII.

## Enllaços externs

* Biografia de Juan José Zapater Rodríguez
* Apunts biogràfics de Zapater en el Museu del Prado
# Ievgueni Xàpoixnikov

Ievgueni Xàpoixnikov (rus: Евгений Иванович Шапошников) (Bolxoi Log (Rostov), 3 de febrer de 1942 - Moscou, 8 de desembre de 2020) fou un cap militar rus i home de negocis, mariscal de l'aviació (1991).

## Biografia

Xàpoixnikov va néixer en una granja prop d'Aksai (óblast de Rostov) i es va graduar a l'Escola Superior d'Aviació de Khàrkiv el 1963 i a l'Acadèmia de la Força Aèria Gagarin el 1969.
Entre el 1987 i 1988, va ser el comandant de la força aèria del Grup de Forces Soviètiques a Alemanya Oriental (16è Exèrcit de l'Aire). El juliol del 1990, va ser nomenat comandant en cap de la Força Aèria Soviètica. D'agost a desembre del 1991, va ocupar el càrrec de Ministre de Defensa de la Unió Soviètica. Entre 1992 i 1993, va ser comandant en cap de les Forces Armades de la CEI. De juny a setembre de 1993, ocupar el càrrec de secretari del Consell de Seguretat de la Federació de Rússia. El gener de 1994, es va convertir en un representant del President de la Federació de Rússia en la principal empresa exportadora d'armes, Rosvoorujenie, de novembre de 1995 a març de 1997 va ser l'Director general de la companyia aèria Aeroflot. Va treballar com a assessor del president de la Federació de Rússia sobre assumptes de l'aviació i l'exploració espacial des de març de 1997.

## Mort

Shaposhnikov va morir a causa del Covid-19 el 8 de desembre de 2020 a Moscou, mentre que la pandèmia va fer estrall al país. Va ser enterrat al cementiri de Troyekurovskoye l'11 de desembre.

## Referències

* ↑ «Умер последний министр обороны СССР Евгений Шапошников» (en rus). [Consulta: 8 desembre 2020].
* ↑ «Sháposhnikov intenta que el desmantelamiento del Ejército Rojo sea ordenado». [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ «Постановление Верховного Совета СССР от 29 августа 1991 г. N 2370-I "О членах Кабинета Министров СССР"». Arxivat de l'original el 5 de marzo de 2016. [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ «Шапошников Евгений Иванович». [Consulta: 30 juliol 2019].
* ↑ Умер последний министр обороны СССР Евгений Шапошников (rus)
* ↑ «Маршала авиации Шапошникова похоронили на Троекуровском кладбище». Argumenty i Fakty, 11-12-2020. [Consulta: 7 février 2023].
# Majestic 12

Majestic 12 (abreujat com MJ-12 o MJ-XII) és el nom en clau, segons els creients de l'origen extraterrestre del fenomen ovni, d'un presumpte comitè secret de científics, caps militars i oficials del govern format en 1947 sota la direcció del president nord-americà Harry Truman.

## Vegeu també

* Homes de Negre

## Bibliografia

* Grant Cameron i T. Scott Crain, UFOs MJ-12 and the Government, 1992, Mutual UFO Network (MUFON), ISBN 99914-2-090-8
* Kendrick Frazier, Barry Karr, i Joe Nickell (editors), The UFO Invasion: The Roswell Incodent, Alien Abductions, and Government Coverups, 1997, Prometheus Books, ISBN 1-57392-131-9, chap 7-9.
* Stanton T. Friedman, TOP SECRET/MAJIC, 1997, Marlowe & Co., ISBN 1-56924-741-2
* Philip J. Klass, The MJ-12 Crashed Saucer Documents, Skeptical Inquirer, vol XII, #2, Winter 1987-88, 137-146. Reprinted (sans figuris) as chapter 7 of The UFO Invasion, above.
* Philip J. Klass, The MJ-12 Papers - part 2, Skeptical Inquirer, vol XII, #3, Spring 1988, 279-289.
* Philip J. Klass, MJ-12 Papers "Authenticated"?, Skeptical Inquirer, vol 13, #3, Spring 1989, 305-309. Reprinted as chapter 8 of The UFO Invasion, above.
* Philip J. Klass, New Evidence of MJ-12 Hoax, Skeptical Inquirer, vol 14, #2, Winter 1990, 135-140.
* Philip J. Cors, The Day After Roswell, escrit amb William J. Birnes, 1998, ISBN 978-0-671-01756-9

## Enllaços externs

* http://www.ufoevidence.org/topics/majestic.htm (anglès)
# Ignacio

Ignacio és una població dels Estats Units a l'estat de Colorado. Segons el cens del 2000 tenia 669 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ignacio tenia 669 habitants, 262 habitatges, i 175 famílies. La densitat de població era de 956,7 habitants per km².
Dels 262 habitatges en un 33,6% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 45,4% hi vivien parelles casades, en un 14,1% dones solteres, i en un 33,2% no eren unitats familiars. En el 27,9% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,55 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,12.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,5% tenia menys de 18 anys, un 7,5% entre 18 i 24, un 29,9% entre 25 i 44, un 20,5% de 45 a 60 i un 11,7% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 36 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.917 $ i la renda mediana per família de 39.583 $. Els homes tenien una renda mediana de 27.333 $ mentre que les dones 20.125 $. La renda per capita de la població era de 14.803 $. Entorn del 16,8% de les famílies i el 19% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ignacio». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 18 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ignacio». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-10. [Consulta: 18 juliol 2010].
# Hacob I de Kla

Hacob I de Kla anomenat Gitnakan (el Savi) fou patriarca de l'església armènia del 1267 al 1286. Va seguir la línia del seu antecessor Constantí de Nartzerberd i es va oposar suaument a la unió amb l'església romana. Va morir el 1286 i el va succeir Constantí II Pronagortz.

## Referències

* ↑ Ghazarian, Jacob. The Armenian Kingdom in Cilicia During the Crusades: The Integration of Cilician Armenians with the Latins, 1080-1393 (en anglès). Routledge, 2018-10-24. ISBN 978-1-136-12418-1.
* ↑ Grousset, René. Empire du Levant : histoire de la question d'Orient.. París: Payot, 1979. ISBN 2-228-12530-X.
# Grigol Dadiani

Grigol Dadiani o Gregori I Dadiani fou mthavari de Mingrèlia del 1788 al 1791 i del 1794 al 1804, amb una breu interrupció el 1802.
Va néixer el 1774 i era fill de Katsia II Dadiani a qui va succeir a la seva mort.
Deposat el 1791 pel seu germà Mamuka II Dadiani va ser restaurat el 1794 després que la noblesa enderroqués Tariel Dadiani (successor de Mamuka). El 1802 Tariel es va revoltar i va prendre el poder però Grigol va reunir els seus partidaris i va contraatacar recuperant el tron al cap de poc.
El 1802 Grigol I, combatut per Salomó II d'Imerècia, va demanar el protectorat rus, que després es va establir el 1803. El 4 de desembre de 1803 es va signar el tractat de protectorat amb Rússia. La seva segona dona, la princesa Nina (1772-1847), tercera filla de Jordi XII de Kartli, fou regent de Mingrèlia del 23 d'octubre del 1804, fins al 1806.
Va morir enverinat per la seva dona a Muri el 23 d'octubre del 1804 i el va succeir el seu fill Levan V Dadiani.

## Referències

* Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.

## Enllaços externs

* Dinastia Dadiani Arxivat 2011-08-11 a Wayback Machine..
* Genealogia
# Irakli I de Kakheti

Irakli I (Nazar Ali Khan II), nascut el 1643, duia el nom de Nicolau i era fill de David, 5è príncep de Mukhran. Educat a Moscou i ambaixador davant el tsar del 1651 al 1652.
Retornà a Kakhètia i va intentar ocupar el poder el 1664 però el rei Artxil el va derrotar i va fugir a Rússia. Al segon intent es va proclamar rei de Kakhètia el 10 de gener de 1675. El xa el va cridar a Pèrsia i li va permetre establir-se a Esfahan. Va fer-se musulmà i va rebre el títol de Nazar Ali Khan el 1676.
Va ocupar el tron de Kartli el 1688 per decisió del xa de Pèrsia. Deposat el 1691 fou restaurat el 1695. Deposat un altre cop i enviat a Esfahan el 1703. Fou investit pel xa com a rei de Kakhètia i comandant de tropes imperials a Esfahan el maig del 1703. Casat amb Anna (+1716) que es va fer monja, i era filla de Shirmazan Irubakidze, príncep de Sacholokao. Va morir a Esfahan el 1710.

## Referències

Assiatiani, Nodar; Bendianachvili, Alexandre. Histoire de la Géorgie. París: Harmattan, 1997. ISBN 2-7384-6186-7.
# Hlothhere de Kent

Hlothhere (també escrit Lotari o Clotari) va ser rei de Kent entre el 673 i el 685, després de la mort del seu germà, Ecgberht.Al començament sota la regència de la seva mare, Seaxburh d'Ely.
Durant el seu regnat, l'any 676 el rei Æthelred de Mèrcia va envair Kent i va causar gran destrucció; segons narra Beda no van respectar ni les esglésies ni els monestirs i Rochester va quedar destruïda.
Tanmateix, el reialme de Hlothhere va superar aquest embat. Sembla que durant un temps va compartir el govern amb Eadric, el seu nebot, fill d'Ecgberht I, ja que es conserva un codi legal signat per tots dos. El 685, Eadric va ser exiliat i va tornar amb un grup de saxons del sud per matar Hlothhere. Després d'un enfrontament armat, Hlothhere va morir de les ferides causades durant la batalla.
Hlothhere és el primer monarca de Kent del qual se'n conserven cartes de donacions. En una carta de donacions, de la qual se'n conserva una còpia del segle xv, datada de l'1 d'abril del 675, el primer any del seu regnat, entra en conflicte amb la data proporcionada per Beda. Una altra carta està datada en el 679 i es conserva en la seva forma original. Dues cartes més atribuïdes a Hlothere (S1648, S1648a), podrien ser còpies alterades de cartes de Swæfheard (S10) i de Swæfberht (S11).

## Referències

* ↑ Rollason, 1982, p. 30.
* ↑ Kirby, 1992, p. 122.
* ↑ Yorke, 1990, p. 30.
* ↑ Godden i Keynes, 2007, p. 16.
* ↑ Sawyer, 2002, p. 42.
* ↑ «Scriptum 7». Anglo-Saxons.net. [Consulta: 18 juny 2017].
* ↑ «Scriptum 8». The electronic sawyer. Arxivat de l'original el 18 de maig 2015. [Consulta: 18 juny 2017].
* ↑ «Scriptum 10». Anglo-Saxons.net. [Consulta: 18 juny 2017].
* ↑ «Scriptum 11». Anglo-Saxons.net. [Consulta: 18 juny 2017].

## Bibliografia

* Godden, Malcolm; Keynes, Simon. Anglo-Saxon England, Volum 34. Cambridge University Press, 2007.
* Hindley, Geoffrey. A Brief History of the Anglo-Saxons: The Beginnings of the English Nation. Nova York: Carroll & Graf Publishers, 2006. ISBN 978-0-7867-1738-5.
* Kirby, D.P.. The Earliest English Kings. Londres: Routledge, 1992. ISBN 0-415-09086-5.
* Rollason, D.W.. The Mildrith Legend: A Study in Early Medieval Hagiography in England. Leicester University Press/Humanities Press, Inc., 1982. ISBN 0-7185-1201-4.
* Sawyer, P H. From Roman Britain to Norman England. Routledge, 2002.
* Sherley-Price, Leo; Latham, R.E.. Ecclesiastical History of the English People (Beda). Londres: Penguin, 1991. ISBN 0-14-044565-X.
* Stenton, Frank M. Anglo-Saxon England. Oxford: Clarendon Press, 1971. ISBN 0-19-821716-1.
* Swanton, Michael. The Anglo-Saxon Chronicle. Nova York: Routledge, 1996. ISBN 0-415-92129-5.
* Whitelock, Dorothy. English Historical Documents v.l. c.500–1042. Eyre & Spottiswoode, 1968.
* Yorke, Barbara. Kings and Kingdoms in Early Anglo-Saxon England. Londres: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8.
# Huya (noble)

Huya va ser un noble egipci que va viure al voltant del 1350 aC. Va ser el «Superintendent de la Casa Reial», el «Superintendent de l'Harem Reial» i el «Superintendent del Tresor», i tots aquests títols van estar associats amb la reina Tiy, la mare d'Akhenaton.
Tenia una tomba (Tomba d'Amarna 1) construïda al cementiri del Nord d'Amarna, encara que les seves restes mai han estat identificades. La seva tomba contenia una gran quantitat de material sobre la família reial i el culte al déu Aton, incloent un Himne a Aton.

## Referències

* 1 2 Davies.
* ↑ Rice, p.73.

## Bibliografia

* Davies, Norman De Garis; Kemp, Barry J. The rock tombs of el-Amarna, Parts III and IV: Part 3 The tombs of Huya and Ahmes & Part 4 The tombs of Penthu, Mahu, and Others (ARCH SURVEY MEMOIRS) (en anglès). 3. Egypt Exploration Society, 2004, p. 96 (ARCH SURVEY MEMOIRS). ISBN 978-0856981609.
* Rice, Michael. Who's Who in Ancient Egypt (en anglès). Routledge, 2001, p. 320. ISBN 0-415-15448-0.

## Enllaços externs

* Northern tomb no. 1 of Huya
# Ilaluha

Ilaluha fou una ciutat de l'Imperi Hitita, al nord d'Hattusa, que fou saquejada pels kashka després del 1400 aC sota el regnat d'Arnuwandas I.

## Referències

* ↑ Bryce, Trevor. The Routledge Handbook of the Peoples and Places of Ancient Western Asia: The Near East from the Early Bronze Age to the Fall of the Persian Empire (en anglès). Routledge, 2009-09-10. ISBN 9781134159086.
# Invasions croades d'Egipte

Les invasions croades d'Egipte (1154-1169) foren una sèrie de campanyes empreses pel Regne de Jerusalem per reforçar la seva posició al Llevant aprofitant-se de la feblesa del Califat Fatimita d'Egipte.
La guerra s'inicià amb una crisi de successió al Califat Fatimita, que començà a esfondrar-se sota la pressió de la Síria musulmana i els estats croats cristians. Un bàndol demanà ajuda a l'emir de Síria, Nur-ad-Din Mahmud, mentre que l'altra cercà suport croat. Tanmateix, a mesura que el conflicte progressava, es convertí en una guerra de conquesta. Les campanyes agressives d'Amalric I de Jerusalem evitaren la victòria total d'una sèrie d'incursions sirianes a Egipte. Així i tot, els croats no tingueren gaire èxit, malgrat alguns saquejos. El setge de Damiata per una força combinada de romans d'Orient i croats fracassà el 1169, el mateix any que Saladí assumí el poder a Egipte com a visir. El 1171, Saladí esdevingué soldà d'Egipte i els croats se centraren a defensar el seu regne, que, tot i estar envoltat per Síria i Egipte, resistí 16 anys més. Les croades posteriors intentaren en va defensar el Regne de Jerusalem atacant el perill que venia d'Egipte.

## Referències

* ↑ Muir, Diana Jean. TEMPLARS Who were they? Where did they go? Vol 2 of 2 (en anglès). Lulu.com, 2019-01-28, p. 485. ISBN 978-0-359-38286-6.
* ↑ Fulton, Michael S. «Frankish intervention in Egypt during the reign of Amalric: Conquest or extortion?.». A: Exploring Outremer Volume I.. Routledge, 2023, p. 191-206.. ISBN 9781003146957.
* ↑ Fulton, Michael S. 10 Disaster in the Delta? Sicilian Support for the Crusades and the Siege of Alexandria, 1174 (en anglès). Boydell and Brewer, 2020-06-19, p. 225–238. DOI 10.1515/9781787448551-014/pdf?licensetype=restricted. ISBN 978-1-78744-855-1.
* ↑ Regan, Geoffrey. Saladin and the Fall of Jerusalem (en anglès). Croom Helm, 1987, p. 135. ISBN 978-0-7099-4208-5.
* ↑ Birkett, Helen «News, history, and narrative: remembering the fall of Jerusalem c. 1200» (en anglès). Crusades, 23, 1, 02-01-2024, pàg. 4–16. DOI: 10.1080/14765276.2024.2360545. ISSN: 1476-5276.
# Simó I

Simó I és el nom dels següents personatges:
* Simó I de Kartli (1537-?), rei de Kartli
* Simó I d'Imerècia, rei d'Imerècia, era el fill gran d'Alexandre IV d'Imerècia i col·locat al tron pels turcs el 1699
# Jenny Holzer

Jenny Holzer (Gallipolis, Ohio, 29 de juliol de 1950) és una artista estatunidenca que viu a Hoosic Falls, a l'estat de Nova York. El seu treball se centra en l'exposició de paraules i idees en espais públics per denunciar diferents formes d'injustícia i el seu art aforístic s'ha escampat per moltes ciutats del mon.

## Biografia

A finals dels anys setanta, va començar a penjar cartells anònims als carrers de Manhattan amb missatges breus o aforismes que denunciaven diferents formes d'injustícia. Cada setmana penjava nous Truisms (una mena de "veritats òbvies" o aforismes), escrits en lletra negra al damunt de paper blanc, que destil·laven les lectures crítiques que feia com a alumna del Whitney Independent Study Program. Després, els imprimia sobre samarretes i els gravava en bancs públics. El 1981, Holzer va començar a gravar missatges en plaques d'alumini i bronze com les que es fan servir en els hospitals i edificis governamentals. Des que, el 1982, va llogar un espai publicitari lluminós a Times Square, a Nova York, va incorporar els cartells lluminosos amb leds com a suport dels seus missatges públics. L'art aforístic de Holzer s'ha exhibit en nombrosos espais públics d'arreu del món. Les seves projeccions sobre el paisatge i l'arquitectura i els seus missatges de denúncia de tota mena d'injustícia, opressió i abús de poder, li han suposat un ampli reconeixement internacional.
Des de 1978, Holzer ha fet nombroses exposicions individuals i col·lectives en llocs destacats com el Solomon R. Guggenheim Museum de Nova York (1989), la Kunsthalle Düsseldorf (1990), el Dallas Museum of Art (1993), el Museu d'Art contemporani de Houston (1997), la Neue Nationalgalerie de Berlín (2002), l'Australian Center for Contemporary Art de Melbourne (2006) i el Whitney Museum of American Art de Nova York (2009). Les seves projeccions de llum s'han pogut llegir en espais públics emblemàtics com el World Trade Center de Nova York o el Reichstag de Berlín i en ciutats com Boston, Praga, Viena, Singapur, Nova York, Dublín, Londres, París i Buenos Aires. Holzer va rebre el Lleó d'Or de la Biennal de Venècia el 1990. Les seves obres es troben en col·leccions com la del MoMA i el Solomon R. Guggenheim Museum de Nova York, la Tate Collection de Londres i el MACBA de Barcelona.

## Referències

* ↑ «Jenny Holzer born 1950» (en anglès britànic). Tate. [Consulta: 14 maig 2020].
* ↑ «Biografía y obras: Holzer, Jenny» (en castellà). Guggenheim Bilbao Museoa. [Consulta: 14 maig 2020].
* 1 2 3 «Jenny Holzer». MACBA. [Consulta: 20 abril 2015].
* ↑ A Dictionary of the Avant-Gardes (en anglès). Routledge, 2013-05-13. ISBN 978-1-136-80619-3.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'artista (anglès)
* "Inflammatory Essays", peça de la Jenny Holzer al MACBA. (català), (castellà), (anglès)
# Ji Di

Ji Di, (xinès simplificat: 寂地, pinyin: Jì Dì, literalment 'indret tranquil') (Xina, 22 de juny de 1983), pseudònim de Zu Ya-Le (xinès simplificat: 祖雅乐, pinyin: Zǔ Yǎ Lè), és una artista, guionista i il·lustradora xinesa, coneguda en occident pel recull d'històries il·lustrades My Way. És una dels referents de la popularitat del dongman durant la dècada del 2010.
Després d'un gran èxit al seu país d'origen, My Way va ser publicat a França el febrer de 2007 per l'editora Xiao Pan, sobretot gràcies al suport de Benjamin, un conegut autor de manhua i novel·lista, considerada per l'artista com un referent. El seu treball tracta sobre la solitud i el pessismisme juvenil.
El març de 2010, en la Fira del Llibre de París, Ji Di i A Geng, un altre il·lustrador xinés, van anunciar la publicació d'un àlbum conjunt.

## Referències

* ↑ «JI Di - Interview». Manga-news, 15-03-2009. [Consulta: 8 maig 2020].
* 1 2 Xiao, Hui Faye. Youth Economy, Crisis, and Reinvention in Twenty-First-Century China: Morning Sun in the Tiny Times. Routledge, 2019-11-22. ISBN 978-1-000-76534-2.
* ↑ «Ji Di : « La série "My way" suit mon évolution dans ma vie, de manière totalement imprévue ».». ActuaBD, 27-06-2007. [Consulta: 8 maig 2020].
* ↑ MAGNERON, Philippe. «Ji Di - Bibliographie, BD, photo, biographie». Bedetheque. [Consulta: 8 maig 2020].
* ↑ «Interview des manhuajia Ji Di et A Geng sur ActuaLitté.com». Arxivat de l'original el 2010-05-15. [Consulta: 8 maig 2020].
# John Ashley

John Ashley (vers el 1734 – Londres, 2 de març de 1809), va ser el pare d'una notable família de músics que van florir cap al final del segle xviii.
El 7 d'abril de 1765 fou nomenat membre de la Royal Society of Musics. En la commemoració de Händel el 1784, va ser director assistent de Joah Bates. En la mateixa ocasió, el contrabaix va ser interpretat per un tal "Sr. Ashley de la Guàrdia", que de vegades se suposa que ha d'haver estat la mateixa persona, però era més probable que un altre membre de la família, possiblement, el seu germà Jane, que va néixer el 1740 i va morir a Westminster el 5 d'abril de 1809. John Ashley en 1795 va dur a terme la gestió dels concerts d'oratori al Covent Garden, on dirigí la primera execució del Rèquiem de Mozart i de La creació (Haydn). D'acord amb el llibre oficial que commemora el 300 aniversari del Gremi de Músics, va exercir com a mestre el 1804, l'any del seu bicentenari.
Richard Ashley (1775-1836), un dels fills de John Ashley, va ser un intèrpret en el violí, però no sembla haver fet cap gran carrera músic. Es va convertir en membre de la Royal Society of Musicians el 17 d'abril de 1796, i va morir a l'octubre de 1836. Richard va ser el pare de Charles Ashley Jane.
A més de Richard, John va tenir altres fills músics (General- John James i Charles Jane Ashley).

## Referències

* ↑ The Provincial Music Festival in England, 1784–1914. Routledge, 24 de febrer de 2016, p. 10. ISBN 978-1-317-01876-6.
* ↑ Philip H. Highfill, Jr., Philip H.; Burnim, Kalman A. A Biographical Dictionary of Actors, Actresses, Musicians, Dancers, Managers, and Other Stage Personnel in London, 1660-1800: Abaco to Belfille. SIU Press, Desembre de 1973, p. 137–140. ISBN 978-0-8093-0517-9.