OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Atracció diabòlica

Atracció diabòlica (títol original: Monkey Shines) és una pel·lícula estatunidenca de suspens dirigida per George A. Romero i estrenada el 1988. Està basada en una novel·la homònima escrita per Michael Stewart. Ha estat doblada al català

## Argument

Alan Mann (Jason Beghe) sembla tenir una vida perfecta, però tot s'enfonsa quan sofreix un accident de trànsit que el deixa quadraplègiic.
La seva promesa (Janine Turner) l'abandona, una infermera amb molt mal temperament (Christine Folris) s'ocupa de la seva cura, i la seva aclaparadora mare Joyce Van Patten insisteix a mudar-se amb ell; tot això provoca que Mann se senti cada vegada més deprimit.
Al començament la relació entre Mann i Ella és molt bona, fins i tot insinuant-se certa atracció romàntica entre els dos. Però inesperadament es crea un vincle telepàtic entre els dos que li permet a Ella conèixer els més foscos desitjos subconscients del seu amo; així l'animal decideix assassinar diferents persones contra les quals Mann sent enuig].
Tot empitjora quan Ella comença a sentir gelosia per l'atracció romàntica entre Alan Mann i l'entrenadora Melanie Parker.

## Repartiment

* Jason Beghe: Allan Mann
* John Pankow: Geoffrey Fisher
* Kate McNeil: Melanie Parker
* Joyce Van Patten: Dorothy Mann
* Christine Forrest: Maryanne Hodges
* Stephen Root: Dean Burbage
* Stanley Tucci: Dr. John Wiseman
* Janine Turner: Linda Aikman
* William Newman: Dr. Williams
* Tudi Wiggins: Esther Fry
* Tom Quinn: Charlie Cunningham

## Premis

| Any | Premi | Nominat | Resultat |
| Festival internacional de cinema fantàstic d'Avoriaz ||||
| 1989 | Premi Antennae II | George A. Romero | Guanyador |
| Fantasporto ||||
| 1989 | Premi dels crítics | George A. Romero | Guanyador |
| 1989 | Premi a la millor pel·lícula internacional de cinema fantàstic | Monkey Shines | Guanyador |
| Festival de Cinema de Sitges ||||
| 1988 | Millor actriu | Kate McNeil | Guanyadora |
| 1988 | Millor director | George A. Romero | Guanyador |
| 1988 | Millor guió cinematogràfic | George A. Romero | Guanyador |
| 1988 | Premi de l'Associació de crítics i escriptors catalans | George A. Romero | Guanyador |

## En la cultura popular

* En la sèrie Malcolm in the Middle, Craig, un dels personatges més recurentes sense ser de la família, després d'un accident rep un mico caputxí per a la seva cura parodiant la pel·lícula. En aquesta paròdia el mico intenta matar el mateix Craig.
* En el capítol dels Simpsons "Girly Edition", Homer aconsegueix un mico perquè l'ajudi en les tasques de la casa. No obstant això, el mico acaba tornant-se tan mandrós com ell.

## Referències

* ↑ «Atracció diabòlica». esadir.cat.
* ↑ «Monkey Shines» (en anglès). The New York Times.
# Marubozu blanc

Un Marubozu blanc (en anglès: White Marubozu) és una espelma japonesa similar a una espelma blanca llarga, però que es caracteritza per no tenir ombra, ni superior ni inferior, i és un fortíssim senyal alcista. Basant-se en aquest, hi ha la variant «Marubozu blanc en obertura» que té una petita ombra superior, i la variant «Marubozu blanc en tancament» que té una petita ombra inferior.

## Criteri de reconeixement

* El Marubozu blanc és una espelma blanca llarga sense ombra superior ni inferior, de manera que l'obertura és igual al low, i el tancament és igual al high

### Variants

    A. El «Marubozu blanc en obertura» significa que no hi ha ombra a l'obertura (no hi ha ombra inferior), però que n'hi ha al tancament (ombra superior)
    B. El «Marubozu blanc en tancament» significa que no hi ha ombra a tancament (no hi ha ombra superior), però que n'hi ha a l'obertura (ombra inferior)

## Explicació

El Marubozu blanc significa que el preu d'obertura ha estat el mínim de la sessió, i que aquesta ha tancant al seu màxim. Si ja per si sola és indicativa que els bulls han tingut el control total de la sessió des de l'inici fins al final, quan més llarga sigui l'espelma en relació a les altres del seu context, més indicativa és de la fortíssima pressió compradora. Donada aquesta, els bears tanquen posicions, afegint més llenya al foc alcista.
El «Marubozu blanc en obertura» significa que els bulls han controlat tota la sessió menys al final, quan a tancament s'ha produït una mínima correcció (ombra superior), que ha distanciat el high del tancament.
El «Marubozu blanc en tancament» significa que després d'un petit retrocés a l'obertura, donant lloc un low inferior a l'obertura, els bulls han pres el control fins al tancament fent coincidir aquest amb el high.

## Factors importants

Un Marubozu blanc és una única espelma i malgrat que indica una fortíssima pressió compradora, s'han d'interpretar en el context en què apareix. Si ho fa enmig d'una tendència alcista, significarà continuïtat; però si ho fa al final d'una tendència baixista, pot significar un canvi de la tendència baixista en haver-se arribar a un nivell de suport i haver aparegut la forta pressió compradora. Inclús si apareix després d'una llarga i persistent tendència alcista, pot servir d'advertència de sobrecompra i, per tant, indicar un possible retrocés. Així doncs, la seva interpretació no pot anar deslligada de les espelmes adjacents.
El «Marubozu blanc en obertura» enmig d'una tendència baixista és un Cinturó ajustat alcista, i indica un possible canvi de tendència.

## Bibliografia

* «White Marubozu». Candlesticker. [Consulta: 12 maig 2011].
* «White Closing Marubozu». Candlesticker. [Consulta: 12 maig 2011].
* «White Opening Marubozu». Candlesticker. [Consulta: 12 maig 2011].
# Mastaura

Mastaura (en llatí Mastaura, en grec antic Μάσταυρα) era una ciutat de Cària, al peu del puig Messogis, a la vora del riu Crisaoras, entre Tralles i Tripolis, segons Estrabó i Plini el Vell. Plini diu que tenia per capital Efes i, per tant, estava incorporada a la Província romana d'Àsia, i Estrabó que es trobava a la vall del riu Menderes.
La ciutat no era gaire important, però s'han trobat monedes d'aquesta ciutat i encara existeix un llogaret que porta el mateix nom, a la vora d'unes ruïnes.

## Referències

* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, V, 31
* ↑ Estrabó, Geografia, XIV, 650
* ↑ Smith, William (ed.). «Mastaura». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 6 juliol 2021].
# Coll de l'Erola (Collserola)

El coll de l'Erola, anomenat antigament coll Cerola, és un coll de muntanya, a 396 metres sobre el nivell del mar, de la serra de Collserola, a la que li dona el nom. Fa de divisòria entre els vessants barceloní i vallesà, entre la muntanya del Tibidabo a l'oest i la serra d'Agudells a l'est. La carretera de la Rabassada, al km 5, travessa la serra per aquest coll, on hi ha la urbanització Vista Rica, amb el Centre d'Acollida els Llimoners des del 1995.
Al coll hi ha una pedra amb inscultures. Es tracta d'un bloc de granit d'1,2 m de llargada i de forma rectangular on es poden apreciar cassoletes.

## Etimologia

El topònim coll de l'Erola prové del diminutiu d'era. Erola és un pla petit al cim d'una muntanya. Cerola o s'Erola és l'ús arcaic de l'article salat. Ja l'any 986 s'esmenta la 'serra que dicunt Cerola' (Cartulari de Sant Cugat I, 147); el 1054 'montes de ipsa erola' (Bast.-Bass., 150); el 1098 'monte de Cerola' (Cartulari de Sant Cugat, II, 429); el 1316 'col de Sarola' (Carreras Candi MiHiCa I, 119); el 1560 'serra de coll serola' (Llibre de les Fonts de Francesc Socies).

## Referències

* 1 2 3 Coromines, Joan. Onomasticon Cataloniae. Curial Edicions Catalanes, 1989, p. 86, 363. ISBN 9788472563315.
* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Els 25 anys del Centre d'Acolliment Els Llimoners». Generalitat de Catalunya, 01-01-2010.
* ↑ Núñez, Iñaki. Excursions per la història de Collserola. Cossetània Edicions, 2015, p. 27. ISBN 978-84-9034-284-8.
* ↑ «Erola». Enciclopèdia.cat.
* ↑ Carreras i Candi, Francesc. Geografia General de Catalunya, vol. VI. La ciutat de Barcelona. Barcelona: Establiment editorial de Albert Martín, 1918, p. 397.
# Problema de Cramer-Castillon

En geometria, el Problema de Cramer-Castillon fa referència a un problema plantejat pel matemàtic suís Gabriel Cramer i que va ser resolt pel matemàtic italià, resident a Berlín, Jean de Castillon el 1776.
El problema consisteix en el següent (veure imatge):
Donada una circumferència $Z$ i tres punts $A,B,C$ en el mateix pla i no a $Z$, construir tots els triangles possibles inscrits a $Z$, els costats dels quals (o els seus perllongaments) passen per $A,B,C$ cadascun de ells.
Segles abans, Pappos d'Alexandria havia resolt un cas especial: quan els tres punts estan alineats. Però el cas general tenia fama de ser molt difícil.
Després de la solució geomètrica de Castillon, Lagrange en va trobar una d'analítica, molt més senzilla. Al començament del segle xix, Lazare Carnot va generalitzar la solució per $n$ punts.

## Referències

* ↑ Stark, pàgina 1.
* ↑ Ostermann i Wanner, pàgina 175.
* ↑ Ostermann i Wanner, pàgina 176.

## Bibliografia

* Dieudonné, Jean. «Some problems in Classical Mathematics». A: Mathematics — The Music of Reason (en (anglès)). Springer, 1992, p. 77-101. ISBN 978-3-642-08098-2.
* Ostermann, Alexander; Wanner, Gerhard. «6.9 The Cramer-Castillon problem». A: Geometry by Its History (en (anglès)). Springer, 2012, p. 175-178. ISBN 978-3-642-29162-3.
* Wanner, Gerhard «The Cramer-Castillon problem and Urquhart's `most elementary´ theorem». Elemente der Mathematik, Vol. 61, 2006, pàg. 58-64. DOI: 10.4171/EM/33. ISSN: 0013-6018.

## Enllaços externs

* Stark, Maurice. «Castillon's problem», 2002. Arxivat de l'original el 2011-07-06. [Consulta: 24 gener 2015].
# Chippewa de Sault Sainte Marie

Chippewa de Sault Sainte Marie és el nom que reben la major part de la fracció del poble anishinaabemowin que viu a l'estat de Michigan. Tradicionalment hi han viscut en condicions miserables fins que el 1972 una delegació seva visità Washington i aconseguiren reconeixement federal, de manera que compraren terres, el 1975 aprovaren una constitució pròpia (aleshores potser eren uns 29.000) i el 1984 formaren la reserva índia de Grand Traverse amb els ottawa, que fou reconeguda pel govern federal el 21 de setembre del 1994.
Actualment, però, molts viuen fora de la reserva, en la zona septentrional de la península del llac Michigan, i molts treballen als sis casinos de Kewadin i Greektown, vora Detroit.

## Enllaços externs

* Sault Tribe of Chippewa Indians
* EPA information
* Mackinac Bands Arxivat 2006-11-08 a Wayback Machine.
# Dilluns trist

El Dilluns trist —Blue Monday en anglès— és una data senyalada per mitjans de comunicació com la més trista de l'any i que es concreta en el tercer dilluns de l'any. Fou una afirmació feta el 2005 per un psicòleg anglès anomenat Cliff Arnall en el marc d'una campanya pagada per una agència de viatges. La data suposadament es basa en una fórmula que considera diversos factors com el clima o la distància amb les festes nadalenques. L'afirmació és àmpliament considerada pseudociència fins i tot pel mateix autor, i ha sigut refutada posteriorment per altres investigadors. A més, la suposada validesa que li dona el fet de ser afirmada per un psicòleg que ha impartit algunes classes a la Universitat de Cardiff (i d'allí que siga citat com un "psicòleg de la Universitat de Cardiff") és desmuntada pel psicòleg Dean Burnett, el qual, a més, considera que és extremadament improbable que la depressió clínica ocórrega a grans grups de persones al mateix temps de l'any, i també considera una falta de respecte als malalts d'aquesta condició en tractar-la com un fenomen temporal quan realment no ho és. En la mateixa línia, Ben Goldacre, metge i divulgador científic, també desacredita l'equació i en diu que «probablement el més prodigiós de tots els productors d'equacions falses».

## Referències

* ↑ «El dia més trist de l'any». elPeriódico, 16-01-2012.
* 1 2 3 Burnett, Dean «Blue Monday: a depressing day of pseudoscience and humiliation». The Guardian, 16-01-2012 [Consulta: 24 gener 2019].
* ↑ Etchells, Pete «Blue Monday: There is no such thing as ‘the most depressing day of the year’». The Guardian, 06-01-2014 [Consulta: 11 febrer 2016].
* 1 2 Rosenshain, Rosa «El mito del 'Blue Monday' o 'lunes triste'». La Prensa, 17-01-2016 [Consulta: 11 febrer 2016].
* ↑ «Blue Monday: Is January 6 Really The Most Depressing Day Of The Year?». Huffington Post, 25-01-2016 [Consulta: 11 febrer 2016].
* ↑ Duran, Xavier. «Blue Monday, el dia més trist segons una equació absurda que frivolitza la depressió». 324cat, 16-01-2023. [Consulta: 16 gener 2023].
# Adolf Stern

Adolf Stern (Grünstadt, Renània-Palatinat, 25 de desembre de 1849 – Mannheim, 24 d'agost de 1907) va ser un mestre d'escacs alemany.
Nascut en una família de comerciants jueus, va ser el segon fill de Jacob Stern i Babette Caroline. Al començament de la seva carrera d'escacs, va participar al torneig d'escacs de Baden-Baden 1870, jugant només quatre partides (puntant 1½/4) a causa de la guerra francoprussiana (com a reservista bavarès, va lluitar a la guerra). L'agost de 1871 va jugar a Wiesbaden (secció I) on va puntuar 3/4. El setembre de 1871 ocupa el segon lloc, darrere de Samuel Mieses, a Bad Ems. El juliol/agost de 1878 va aconseguir el novè lloc a Frankfurt (12è WDSB–Kongress, el campió fou Louis Paulsen).

## Referències

* ↑ Welcome to the Chessmetrics site Arxivat April 14, 2006, a Wayback Machine. at www.chessmetrics.com

## Blibliografia

* Stefan Haas: Das Schachturnier Baden-Baden 1870, der unbekannte Schachmeister Adolf Stern. Rattmann, Ludwigshafen 2006. ISBN 3-88086-190-0
# Pío Cabanillas Gallas

Pío Cabanillas Gallas (Pontevedra, 13 de novembre de 1923 - Madrid, 10 d'octubre de 1991) fou un polític i notari espanyol que ocupà diverses carteres ministerials en els primers governs després de la transició espanyola.

## Biografia

Va néixer el 13 de novembre de 1923 a la ciutat de Pontevedra. Instal·lat a Andalusia va estudiar dret a la Universitat de Granada, en la qual es doctorà. Posteriorment va esdevenir notari, registrador de la propietat i lletrat de l'Estat.
Va morir el 10 d'octubre de l'any 1991 a la seva residència de Madrid. El seu fill, Pío Cabanillas Alonso, va ser Ministre portaveu del Govern (2000-2002) durant part del mandat de José María Aznar.

## Activitat política

Va ser nomenat procurador a les Corts l'any 1958 en representació de l'Organització Sindical i el 1961 en representació del Cap de l'Estat. A partir d'aquell moment va adquirir notabilitat dins el govern, esdevenint inicialment secretari en el Ministeri d'Informació i Turisme dirigit per Manuel Fraga Iribarne i finalment Ministre d'Informació i Turisme en el govern presidit l'any 1974 per Carlos Arias Navarro, en el qual va intentar ampliar la llibertat de premsa per la qual cosa va ser destituït l'octubre del mateix any del seu càrrec pel mateix Francisco Franco.
Va ser un dels impulsors del primer Partido Popular, creat l'any 1976 per José María de Areilza i el mateix Cabanillas, embrió de la futura Unió de Centre Democràtic (UCD). Va ser un dels homes forts d'aquest partit a Galícia gràcies al suport d'Eulogio Gómez Franqueira. En les eleccions generals espanyoles de 1977 fou escollit diputat al Congrés per la província d'Ourense, escó que repetiria en les eleccions de 1979 i 1982. En el primer govern presidit per Adolfo Suárez l'any 1977 fou nomenat Ministre de Cultura i Benestar, esdevenint en la I Legislatura consecutivament Ministre adjunt al President, Ministre de la Presidència i Ministre de Justícia.
Després de la caiguda del poder de la UCD es retirà de la vida política, ingressant l'any 1989 al Partit Popular i sent escollit eurodiputat al Parlament Europeu en les eleccions europees d'aquell any.

## Referències

* ↑ Governs d'Espanya 1931-2008

## Enllaços externs

* (castellà) Informació de Pió Cabanillas al Congrés dels Diputats Arxivat 2016-10-23 a Wayback Machine.
* (castellà) Informació de Pío Cabanillas al Parlament Europeu
# Pío Pita Pizarro

Pio Pita Pizarro (Benavente, 5 de maig de 1792 - Sant Sebastià 3 de setembre de 1845) fou un polític i economista espanyol, ministre d'Hisenda durant la minoria d'edat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Va estudiar Dret a la Universitat de Santiago de Compostel·la. Quan esclatà la guerra del francès es va allistar al denominat "Batalló Literari". L'abril de 1813, va figurar com a Sotstinent del Batalló d'Infanteria Lleugera, el maig de 1813 assolí el grau de tinent i el setembre de 1822 arribà a Capità d'Infanteria del Regiment de l'Infant Don Antonio. Arribaria a assolir el grau de coronel.
Va donar suport al pronunciament de Rafael del Riego i fou nomenat Secretari de la Capitania General de Castella la Nova en 1822 i oficial de la Secretaria de Guerra, en 1823. L'11 de juny de 1823 participà en l'avortament del pronunciament absolutista de John Downie.
A la mort de Ferran VII d'Espanya fou nomenat secretari en la Subdelegació de Foment a Saragossa (1833), Logronyo (1834), La Corunya (1835) i Barcelona (1836). En 1836 fou elegit diputat al Congrés dels Diputats per Zamora, escó que va revalidar en 1837, 1841 i 1843. De 1837 a 1839 fou senador per Pontevedra.
En setembre de 1836 fou nomenat cap governamental de Madrid, però deixà el càrrec en març de 1837 quan fou nomenat ministre de la governació en el gabinet de Calatrava. En juliol deixà el càrrec, però l'agost fou nomenat aquest cop Ministre d'Hisenda en el gabinet de Baldomero Espartero. Durant el seu curt mandat va intentar fer enrere algunes de les mesures aprovades per Mendizábal. El 6 de desembre de 1838 fou nomenat novament ministre d'Hisenda, càrrec en el qual romandria fins al 10 de maig del següent any, formant part del Govern que presidia Evaristo Pérez de Castro. Va intentar aprovar una llei que reduïa l'autonomia municipal, però el conveni de Vergara de 1839 i l'ascens de Baldomero Espartero frustrarien la seva aprovació.

## Obres

* Lecciones generales de comercio seguidas de una noción o rápida hojeada sobre la historia universal del mismo (Madrid, 1833)
* Memoria sobre la libertad absoluta de comercio y el puerto franco de Cádiz (Madrid, 1834)
* Nuevas consideraciones sobre la libertad absoluta de comercio y puertos francos (Madrid, 1839),
* Del crédito y de los empréstitos públicos, de Giuseppe de Welz (Madrid, 1838)
* Exposición y proyecto de ley sobre el modo de ocurrir a la dotación del culto y del clero (Madrid, 1839)
* Examen económico, histórico-crítico de la Hacienda y Deuda del Estado (Madrid, 1840)
* Conocimiento histórico y estadístico de la Hacienda Pública de Francia (Madrid, 1843)

## Referències

* ↑ Pío Pita Pizarro a mcnbiografias.com
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Pío Pita Pizarro a xtec.es
# Quintín Aldea Vaquero

Quintín Aldea Vaquero (Gema, Zamora, 7 de març de 1920 - Salamanca, 30 de gener de 2012) va ser un jesuïta, historiador i acadèmic numerari de la Reial Acadèmia de la Història i bibliotecari perpetu, entre altres càrrecs, responsabilitats i col·laboracions.

## Biografia

Va néixer a Gema, en el si d'una família d'agricultors, localitat en la qual va cursar els estudis primaris. Va continuar els seus estudis a l'escola apostòlica dels Missioners Oblats de Maria Immaculada, en el seminari menor de Carrión de los Condes, en el noviciat de la Província de Lleó que els jesuïtes espanyols van improvisar a Marquain (Bèlgica) i que va ser completant amb estudis en Lletres i Humanitats en Carrión de los Condes i Salamanca, amb els de Filosofia en Tudela i Oña, amb els de teologia a Comillas i Dublín. A més, va complementar la seva formació acadèmica en la Sorbona de París, a la Universitat Gregoriana de Roma, a Múnic, a Brussel·les i a la Universitat Complutense de Madrid. Durant la seva estada a Dublín va ser ordenat sacerdot (31 de juliol de 1951) i el 1954 va fer els últims vots en la Companyia de Jesús.
Des de 1958, i fins a 1965, va regentar la càtedra d'Història Moderna i Contemporània de Comillas. El 1965 es va incorporar al Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC), agència estatal en la qual va exercir diverses comeses i càrrecs. A més, va dirigir l'Institut “Enrique Flórez” d'Història de l'Església, va ser redactor cap de la revista Hispània i director de l'Institut Germà-Español de Recerca de la Societat Görres a Madrid, entre altres responsabilitats.
El 21 de juny de 1996 fou elegit acadèmic de número de la Reial Acadèmia de la Història (RAH), substituint l'assassinat Tomás y Valiente, institució en la que també fou designat bibliotecari perpetu.

## Obra

Compta amb una obra extensa i variada, especialment relacionada amb la història eclesiàstica hispana i les relacions internacionals d'Espanya, a més d'haver dirigit i participat en una multitudinària llista de congressos internacionals. De la seva obra, destacar especialment el Diccionario de historia eclesiástica de España, el manual La Iglesia del siglo XX en España, Portugal y América Latina i en el tractat España y Europa en el Siglo XVII: correspondencia de Saavedra Fajardo, el llibre El indio peruano y la defensa de sus derechos. També hi van ser notables les seves col·laboracions en obres conjuntes i la seva coordinació, com és el cas del Diccionario Biográfico Español de la Real Academia de la Historia.

## Referències

* ↑ Fallece el jesuita Quintín Aldea, académico de número de la Real Academia de la Historia
* 1 2 3 4 5 Fallece el jesuita Quintín Aldea, académico de número de la Real Academia de la Historia
* 1 2 3 4 5 El sabio generoso y bueno
* ↑ «Quintín Aldea». Arxivat de l'original el 2012-06-20. [Consulta: 17 desembre 2015].
# Menestral

Menestral és una classe social originada en l'antic règim estamental i considerada després principalment com una part de la petita burgesia.
A la Corona d'Aragó es definien com a menestrals aquells oficis que es feien combinant tècniques mecàniques o manuals (fusters, per exemple). El concepte era contraposat al dels oficis artistes i, per tant, no s'agrupaven en col·legis com aquells sinó en gremis o confraries. A Barcelona els menestrals participaven en el consell municipal a partir del 1257. Al llarg dels anys la influència de la menestralia va créixer especialment a les ciutats de Barcelona i Mallorca.
A València fins al 1520 quan els agermanats ho imposaren, els menestrals no tingueren accés al govern municipal.
Amb la caiguda del règim estamentari la paraula menestral ha passat a englobar la petita burgesia amb una part dels obrers qualificats i aquest grup ha tingut molta influència en la vida social i política dels segles xix i xx.

## Tipus de menestrals

* L'abaixador
* L'albardener
* L'aluder
* L'assaonador
* L'ataconador
* El ballester
* El beiner
* El blanquer
* El boter
* El botxí
* El broquerer
* El calceter
* El calciner
* El calderer
* El candeler
* El cantereller
* El capeller
* El cercoler
* El cervellerer
* El colteller
* El corder
* El corretger
* El cotoner
* El courer
* El daguer
* El draper
* L'esparter
* L'espaser
* L'estanyer
* El ferrer
* El flassader
* El frener
* El fustanyer
* El fuster
* El ganiveter
* El gerrer
* El giponer
* El guadamassiler
* El guanter
* El gumener
* El llancer
* El mercer
* El moler
* El paraire
* El pedranyaler
* El sabater
* El sastre
* El seller
* El tapiner
* El terrisser
* El tintorer
* El vanover

## Referències

* ↑ Montaner i Martorell, Josep Maria. La modernització de l'utillatge mental de l'arquitectura a Catalunya (1714-1859). Institut d'Estudis Catalans, 1990, p.70. ISBN 8472831582.

## Vegeu també

Viccionari
* Hodonímia de Barcelona