OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Marie Pérennou

Marie Pérennou, nascuda el 1946, és directora, guionista , directora de fotografia i fotògrafa francesa. Marie Pérennou és biòloga de formació.

## Filmografia en col·laboració amb Claude Nuridsany

* 1996 : Microcosmos : Le Peuple de l'herbe
* 2004 : Genesis
* 2011 : La Clé des Champs

## Distincions

* 1976 : Premi Niépce, amb Claude Nuridsany i Eddie Kuligowski.
* 1992 : Premi Especial de la Fundació Gan per al Cinema, amb Claude Nuridsany, per Microcosmos
* 1996 : Al Festival de Canes, va guanyar el Gran Premi Tècnic per Microcosmos
* 1997 : A la 22a cerimònia dels Premis César, va guanyar el César a la millor fotografia per Microcosmos

## Publicacions

* Claude Nuridsany. Photographier la nature : de la loupe au microscope : texte et photographies. París: Hachette, 1975. ISBN 978-2-01-001009-5.
* Insecte, Éditions La Noria, 1980
* La Planète des insectes, Éditions Arthaud, 1983
* Microcosmos, le peuple de l'herbe, Éditions de La Martinière, 1996
* Claude Nuridsany. La Métamorphose des fleurs. París: Editions de la Martinière, 1997. ISBN 978-2-7324-2351-7.

## Referències

* ↑ « Pérennou, Marie », notice d'autorité personne n° FRBNF11919113, catalogue Bn-Opale Plus, Bibliothèque nationale de France, créée le 24 juin 1975, modifiée le 17 février 2005
* ↑ «Microcosmos, Le Peuple de l'herbe». Festival de Cannes. [Consulta: 20 setembre 2009].
* ↑ Tavernier y Leconte, galardonados 'ex aequo' en los César, El País, 9 de febrer de 1997
# Condecoracions del Japó

La següent és una llista d'ordes i medalles del Japó.

## Ordes

* Orde del Crisantem
* Orde de les Flors de Paulownia
* Orde del Sol Naixent
* Orde de la Corona Preciosa
* Orde del Tresor Sagrat
* Orde de Cultura
* Orde del Milà d'Or (derogada)
* Orde del Mèrit de la Creu Roja

## Medalles d'Honor

* Medalla d'Honor amb Galó Blau
* Medalla d'Honor amb Galó Blau Fosc
* Medalla d'Honor amb Galó Groc
* Medalla d'Honor amb Galó Morat
* Medalla d'Honor amb Galó Verd
* Medalla d'Honor amb Galó Vermell

## Medalles de Campanya

* Medalla de Guerra de l'Expedició a Formosa 1874
* Medalla de la Guerra 1894-1895
* Medalla de la Guerra 1900
* Medalla de la Guerra 1904-1905
* Medalla de la Guerra 1914-1915
* Medalla de la Guerra 1914-1920
* Medalla de l'Incident Xinès de 1931-1934
* Medalla de l'Incident Xinès de 1937-45
* Medalla de la Guerra del Gran Est Asiàtic

## Medalles Commemoratives

* Medalla Commemorativa de la Promulgació de la Constitució Imperial
* Medalla Commemorativa del 25è Aniversari de Casament
* Medalla Commemorativa del Viatge del Príncep a Corea
* Medalla Commemorativa de l'Annexió de Corea
* Medalla Commemorativa de l'Entronització Taisho
* Medalla Commemorativa de la Victòria a la I Guerra Mundial
* Medalla Commemorativa del Primer Cens Nacional
* Medalla Commemorativa de l'Entronització Showa
* Medalla Commemorativa de la Rehabilitació de la Capital
* Medalla Commemorativa del 2600è Aniversari Nacional
* Medalla Commemorativa del Cens Nacional Coreà
* Medalla de Membres de la Creu Roja
* Medalla Commemorativa de la Creu Roja de la Guerra

## Enllaços externs

* Pàgina molt completa en anglès Arxivat 2008-09-07 a Wayback Machine.
* Cintes de condecoracions japoneses
# Vitèl·lia (filla de Vitel·li)

Vitèl·lia, en llatí Vitellia, era filla de l'emperador Vitel·li, nascut del seu segon matrimoni amb Gal·lèria Fundana. Tenia un germà, Vitel·li Germànic i un germanastre Vitel·li Petronià, fill del primer matrimoni del seu pare.
Quan el 69, l'any dels quatre emperadors, el seu pare va començar la lluita per conquerir el poder, Vitèl·lia es trobava a Roma amb la seva mare. L'emperador Otó va prendre mesures per protegir i garantir la seguretat de la família del seu oponent.
Després de la Primera batalla de Bedríacum, on Vitel·li va derrotar Otó, la seva dona i els seus fills van reunir-se amb ell a Lugdúnum. Allà, segons Tàcit, Vitel·li va triar al legat de la Gàl·lia Belga Dècim Valeri Asiàtic com a marit per la seva filla.
Després de l'assassinat de Vitel·li, el nou emperador Vespasià va prendre Vitèl·lia sota la seva protecció, li va donar un dot i una casa, i li va buscar un bon marit.

## Referències

* 1 2 Tàcit. Historiarum libri I, 59, 75
* ↑ Plutarc. Vides paral·leles: Otó V, 16
* ↑ Suetoni. Vides dels dotze cèsars: Vespasià 14
# Àtal II de Pèrgam

Àtal II de Pèrgam Filadelf (grec antic: Ἄτταλος Φιλάδελφος, Áttalos Philádelphos, Amant el seu germà), fou rei de Pèrgam del 159 aC al 138 aC. Era el segon fill d'Àtal I de Pèrgam i d'Apol·lònies. Va néixer cap a l'any 200 aC.
Va servir a l'exèrcit amb el seu germà Èumenes II (197-159 aC). L'any 192 aC va ser enviat com ambaixador a Roma per anunciar que Antíoc III el Gran havia creuat l'Hel·lespont. El 190 aC, absent el seu germà, va resistir la invasió del príncep Seleuc (fill d'Antíoc III el gran), després rei Seleuc IV Filopàtor (187-175 aC) i era present a la batalla de Magnèsia del Sipilos. L'any 189 aC va acompanyar al cònsol Gneu Manli Vulsó en una expedició a Galàcia.
El 182 aC va servir en la guerra contra el rei Farnaces I del Pont (rei cap a l'any 185 aC fins potser el 170 aC). El 171 aC juntament amb els seus germans Èumenes II i Ateneu, es va unir al cònsol romà Publi Licini Cras a Grècia. Va actuar diverses vegades com ambaixador a Roma. (La del 192 aC ja esmentada, el 181 aC, durant la guerra contra el regne del Pont, el 167 aC per felicitar als romans per la seva victòria sobre Perseu de Macedònia.)
Cap a l'any 167 aC, Èumenes II havia perdut el favor dels romans i Àtal va rebre algunes indicacions de què podria ser el nou rei, però el metge Estraci el va aconsellar de no fer cas. El 164 aC i el 160 aC va tornar a ser ambaixador a Roma.
L'any 159 aC finalment va succeir al seu germà Èumenes II. La seva primera acció va ser restablir a [[Ariarates V}]] com a rei a Capadòcia cosa que va fer el 157 aC. El 156 aC el va atacar Prúsies II de Bitínia i va haver de demanar ajut a Roma i als seus aliats Ariarates V i Mitridates IV del Pont (rei des de l'any 170 aC fins al 150 aC aproximadament). El 154 aC els romans van obligar a Prúsies II a garantir la pau i pagar una indemnització a Àtal.
L'any 152 aC va enviar tropes en favor d'Alexandre I Balas (154 aC-147 aC) per assolir el tron de Síria. El 149 aC va ajudar a Nicomedes II Epífanes (149 aC-128 aC) de Bitínia contra el seu pare Prúsies II i va derrotar a Degilis, príncep traci que era sogre de Prúsies. També va enviar alguns soldats als romans, per ajudar a l'expulsió de l'anomenat Filip VI de Macedònia o Andriscos (revoltat del 149aC al 148 aC) i a la conquesta de Corint.
Els darrers anys del seu regnat va deixar moltes tasques en mans del seu ministre Filopemen.
Va fundar Filadelfia a Lídia (actualment anomenada Alaşehir), en honor del seu germà Èumenes, i Atàlia a Pamfília (moderna Antalya) en honor de si mateix. Va ajudar les arts i les ciències i ell mateix va ser l'inventor d'una espècie de brodat.
Va morir el 138 aC als 82 anys. El va succeir el seu nebot Àtal III de Pèrgam, fill d'Èumenes II.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Attalus Philadelphus A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology Ed. William Smith. ed. 1813-1893
# Pont de la badia de Hangzhou

El pont de la badia de Hangzhou és un pont atirantat al mig que facilita el trànsit marítim. Travessa la Badia de Hangzhou a la costa est de la República Popular de la Xina. Uneix el municipi de Xangai amb la ciutat de Ningbo a la província de Zhejiang. És el segon pont més llarg del món sobre el mar, després del de la badia de Jiazhou a la ciutat costanera oriental de Qingdao a la República Popular de la Xina.
La construcció va començar el 8 de juny de 2003 i es va inaugurar el 14 de juny de 2008. El pont té una longitud de 35.763 m, amb 6 carrils (tres per sentit) més les dues voreres.
Els vehicles poden circular a una velocitat de 80, 90 i 100 km/h depenent del carril. En la meitat del pont s'està construint una illa que disposarà de serveis bàsics per cobrir les necessitats dels viatgers.
El pont escurça la distància entre Xangai i Ningbo de més de 320 km. Abans, el viatge entre ambdues ciutats incloïa una desviació que deixava la distància total en 400 km amb una durada aproximada de viatge d'unes sis hores. Amb el pont de la badia de Hangzhou el recorregut serà només de 80 km. La durada del trajecte des del centre d'una ciutat a l'altra es redueix a la meitat, i només calen tres hores. Amb el pont s'intenta aconseguir que el port de Beilun a Ningbo pugui competir amb el de Pudong de Xangai per al comerç internacional.
L'obra va costar uns 1.500 milions de dòlars.

## Referències

* ↑ «La Xina inaugura el pont marítim més gran del món per revolucionar el delta del Iang-Tsé». El Periódico de Catalunya. Grup Zeta [Barcelona], 01-05-2008. Arxivat de l'original el 3 de desembre 2013 [Consulta: 11 desembre 2012].
* ↑ «Conexión marítima kilométrica» (en castellà). El País, 29-03-2008 [Consulta: 11 desembre 2012].
* ↑ «Investment» (en anglès). hangzhoubaybridge.com. Arxivat de l'original el 2014-11-01. [Consulta: 18 gener 2014].

## Enllaços externs

* Imatges, mapa i informació en anglès Arxivat 2005-02-18 a Wayback Machine.
# Condrò

Condrò (sicilià Cundrò) és un municipi italià, dins de la ciutat metropolitana de Messina. L'any 2005 tenia 498 habitants. Limita amb els municipis de Gualtieri Sicaminò, Pace del Mela i San Pier Niceto.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2009- | Salvatore Antonio Campagna | Llista cívica |
# Il ritorno di Tobia

Il ritorno di Tobia (El retorn de Tobies) és un oratori de Joseph Haydn (Hob.XXI:1) en dues parts, compost l'any 1775.
A Catalunya es va estrenar, en versió concertant, el 14 d'octubre de 1982 al Palau de la Música de Barcelona interpretat pel Cor Madrigal de Budapest i l'Orquestra de Cambra de l'Orquestra Simfònica Hongaresa dirigida per Ferenc Szekeres.

## Història

Haydn va compondre Il ritorno di Tobia el 1775 per a la Societat Tonkünstler de Viena. Reflecteix el gust musical de la Viena de la dècada de 1770: tenia un llibret de Giovanni Gastone Boccherini, germà del compositor i violoncel·lista Luigi Boccherini, parlat en italià, com estava de moda en la Viena de finals del segle xviii. La trama està presa del Llibre de Tobies, tema popular en l'art de l'època. Se centra en la part final de la història: el retorn del fill del desconegut i la curació de la ceguesa del pare. Tot el que ha passat abans, l'espectador ho coneix a través de la narració en tornar a casa, doncs es desenvolupa a la casa dels pares de Tobies, a Nínive. El centre de l'acció no són per tant els esdeveniments i conflictes, sinó l'emoció dels actors, d'acord amb les tres regles aristotèliques: unitat de temps, acció i lloc.
També la versió musical que Haydn va donar a la història es va correspondre amb les expectatives de l'audiència. Com en una òpera seria el cor apareix només al principi, en el mig i al final, el gruix de l'oratori està dominat per àries i recitatius.
A diferència d'altres oratoris de Haydn, com La creació o Les estacions, Il ritorno di Tobia va romandre pràcticament oblidat durant segles. Possiblement es degui a la història bíblica i l'escassa acció, a més d'una llarga durada (originalment tres hores). Per això actualment es representa moltes vegades ometent per complet els recitatius.

## Enregistraments

* Ferenc Szekeres (dir.), Orquestra Estatal d'Hongria, Cor Madrigal de Budapest. Segell: Hungaroton HCD 11660-62 (1975)
* Antal Dorati (dir.), Real Orquestra Filarmónic, Cor del Festival de Brighton. Segell: Decca Stereo 591027 (1979)
* Andreas Spering (dir.), Capella Augustina (amb instruments d'època), Conjunt vocal Köln. Segell: Naxos 8.557380-81 (2007)

## Referències

* ↑ «Programa de mà». Palau de la Música. [Consulta: 25 gener 2025].
* Ernst Fritz Schmid: Joseph Haydn: Il ritorno di Tobia. Vokalparticell, Bärenreiter: Kassel usw. 2008, BA 4657.
* Annette Oppermann, Christine Siegert im CD-Booklet der Einspielung unter Spering.

## Enllaços externs

* Llibret en italià amb traducció a l'alemany; PDF-Datei; 190 kB)
# Carner bord

El carner bord, carlet bord o fals carlet (Entoloma sinuatum) és un bolet basidiomicet de la família Entolomataceae, que creix normalment en sòls argilencs i calcaris, preferentment en boscs de faigs, roures o mixtos, i voltants. És verinós i es coneix vulgarment com a bolet enganyós o pèrfid, perquè és molt confusible amb algunes altres espècies de bolets comestibles. El seu basònimo és Agaricus sinuatus Pers., 1801.

## Descripció

A simple vista, el cos fructífer d'aquest bolet té una forma clàssica d'un bolet de camp, i pot arribar a fer fins a 19 cm d'alt. Es constitueix per un tronc semigruixut que sosté el píleu la cutícula del qual presenta una color grisa clara cremosa, encara que pot presentar coloracions que van del vori fins a l'ocre. Una mica menys llegible es poden distingir petites fibril·les radials. En els bolets joves l'estructura del cos és incurvada —amb la vora plegada cap a dins—, però després serà plana i ondulada. Les làmines són de color blanca amb tons groguencs o salmó, escollades, lliures i espesses. La seva carn és consistent i de color blanquinosa, amb una textura fibrosa. Té una olor farinosa i agradable.

## Comestibilitat

Aquest bolet és tòxic, i és una dels bolets amb més registres d'enverinament degut al seu consum. És molt fàcil de confondre amb una altra mena de bolets comestibles perquè és molt semblant a altres membres de la seva família.

## Intoxicació

En la majoria dels casos es presenta un quadre de vòmits i diarrea intensa, així com enrogiments en algunes parts del cos, com ara les parts genitals i la cara.

## Referències

* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. II, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* ↑ Cuello Subirana, Josep. Els noms dels bolets. Bellaterra: Lynx, 2007, p. 493. ISBN 978-84-96553-39-2.
* 1 2 Grünert, H.; Grünert, R.; VV.AA.. Guías de Naturaleza Blume: Setas (t. original:"Pilze"). Barcelona: Blume, 1984, p. 62. ISBN 84-87535-11-9.
* ↑ Læssøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of Temperate Europe. Princeton: Princeton University Press, 2019. ISBN 9780691180373.
# Dante i Virgili a l'infern

Dante i Virgili a l'infern (en francès: Dante et Virgile) és un quadre del pintor academicista francès William-Adolphe Bouguereau, que fou realitzat l'any 1850. Pintat a l'oli, fa 281 cm per 225 cm, i es troba al Museu d'Orsay de París, França.
El pintor fa servir un episodi de la Divina Comèdia de Dante, que descriu l'entrada de Virgili i el mateix poeta al vuitè cercle de l'infern, on es troben els falsificadors. Allà hi ha l'heretge alquimista Capocchio mentre és mossegat al coll per Gianni Schicchi, personatge real que va viure al segle xiii a Florència, famós per la seva capacitat de suplantació de persones, i enviat per això a l'infern.
Bouguereau va prendre la Divina Comèdia com a font d'inspiració d'una altra de les seves obres, Ànima conduïda al Paradís pels àngels.
Jean-Léon Gérôme té una obra homònima.

## Vegeu també

* Pintura del Realisme

## Referències

* ↑ «Comentari de l'obra». Museu d'Orsay. Arxivat de l'original el 2012-06-08. [Consulta: 7 octubre 2012].
* ↑ «La Divina Comedia, ubicación literaria». Arxivat de l'original el 2013-12-24. [Consulta: 13 octubre 2012].

## Enllaços externs

* «William-Adolphe Bouguereau al Web Museum» (en anglès).
# Entrevistes breus amb homes repulsius

Brief Interviews with Hideous Men és una pel·lícula estatunidenca dirigida per John Krasinski, estrenada el 2009. S'ha subtitulat al català.

## Argument

Després que el seu promès la deixa de cop i volta sense una explicació adequada, Sara Quinn, candidata al doctorat en Antropologia en una prestigiosa universitat de la costa est, busca respostes sobre el que va sortir malament. Dirigeix totes les energies en les seves investigacions antropològiques, la realització d'una sèrie d'entrevistes amb diversos homes en un intent per descobrir els pensaments que impulsen el seu comportament. Creu que pot alleujar el seu patiment, però al mateix temps per obtenir resultats acadèmics com aquest projecte de recerca. Aquesta sèrie d'entrevistes amb subjectes variats pertanyents a l'univers masculí, fan viure a Sara una experiència increïble, però alhora inquietant, descobrint molt dels homes i de si mateixa.

## Repartiment

* Julianne Nicholson: Sara Quinn
* Ben Shenkman
* Timothy Hutton
* Chris Messina
* Will Arnett
* John Krasinski
* Will Forte
* Joey Slotnick
* Dominic Cooper
* Bobby Cannavale
* Christopher Meloni
* Frankie Faison
* Lucy Gordon
* Glenn Fitzgerald
* Rashida Jones

## Nominacions

* Festival de Cinema de Sundance 2009 Gran Premi del Jurat per John Krasinski

## Al voltant de la pel·lícula

* Primera realització de John Krasinski, conegut gràcies al paper de Jim Halpert en The Office.

## Referències

* ↑ «Entrevistes breus amb homes repulsius». FilminCAT. [Consulta: 23 gener 2025].
# Conjunt Casals

El Conjunt Casals, o Conjunt de Can Casals, és un grup d'edificis de Ripoll (Ripollès) protegits com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El conjunt està format per dos grups d'edificis construïts a tocar de la carretera. Tot el complex està encerclat per un mur; per la banda que dona a la carretera presenta dos nivells, l'inferior amb còdols no treballats, i el superior amb còdols treballats. En alguns trams del mur hi ha arcs de punt rodó amb reixa de fusta.
Un dels grups, fa actualment les funcions de guarderia (projectat el 1956), està integrat per tres edificis. Tot tenen base de pedra picada i la barbacana de fusta. L'altre grup, pensat per fer d'habitatge (projectat el 1942), el forma un únic edifici, de baixos i dos pisos; s'accedeix a l'habitatge, des de la carretera, per un porxo amb teulada a quatre vents. Unes escales permeten salvar el desnivell existent entre el nivell de carretera i el primer pis. La façana, arrebossada, no presenta cap element decoratiu destacable. A les proximitats d'ambdós grups hi ha una diversitat d'arbres, com til·lers, freixes, salzes o avets. L'espai comprès entre els dos conjunts presenta vegetació silvestre, sense cap mena de manteniment.

## Referències

* 1 2 «Conjunt Casals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 maig 2016].
# Fals faune

El fals faune (Arethusana arethusa) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) present als Països Catalans.

## Distribució

Es distribueix pel Marroc i el sud d'Europa fins al Tian Shan. A la península Ibèrica es troba a la meitat nord i a Sierra Nevada i serralades limítrofes.

## Hàbitat

Zones arbustives i herboses, marges de bosc i barrancs rocosos. L'eruga s'alimenta de gramínies tals com Bromus, Festuca, Brachypodium phoenicoides, Dactylis, Poa, Lolium.

## Període de vol i hibernació

Vola en una sola generació entre finals de juny i mitjans de setembre, segons la localitat. Hiberna com a eruga.

## Referències

* ↑ «Arethusana arethusa» (en castellà). Catalogue of Life. Arxivat de l'original el 2016-03-14. [Consulta: 31 agost 2014].
* ↑ «Noms de papallones | TERMCAT». [Consulta: 20 gener 2025].
* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 2 febrer 2014].
* 1 2 3 4 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.
* 1 2 «Arethusana arethusa» (en castellà). Asturnatura. González Fernández, J.. [Consulta: 31 agost 2014].

## Enllaços externs

* UK Butterflies (anglès)
* European Butterflies (anglès)
# Josep Segú i Corbella

Josep Segú i Corbella (Salomó, 1958), és un pintor i crític d'art. Llicenciat en Filologia Catalana i Belles Arts, l'any 1992 va obtenir una beca d'Ajut a la Creació que li va permetre una estada al taller del prestigiós Philip Pearlstein, a Nova York. Adscrit al moviment Nou Realisme, del que són grans representants el mateix Pearlstein, Lucien Freud o el ja traspassat Josep Roca Sastre, ha exposat a Salomó, Reus, Tarragona, Barcelona, Medellín (Colòmbia), Nova York i San Francisco, entre d'altres.
Les seves obres reflecteixen la realitat urbana i els interiors, tot destacant la multiplicació d'elements com una de les característiques de l'actual societat consumista.
Com a crític d'art ha publicat treballs a la Revista de Catalunya i és col·laborador habitual del suplement Cultura's del diari La Vanguardia de Barcelona, on defensa la pluralitat de l'art contemporani, fent-hi sentir l'opinió dels que consideren que la pintura realista no ha deixat de ser un llenguatge artístic plenament vàlid. El 2008 hom reuní una antologia dels seus escrits en un volum (De realismes, realistes i altres realitats).

## Enllaços externs

* Pàgina personal de Josep Segú i Corbella
* Fitxa a la Fundació Vila Casas
# Rent-A-Pal

Rent-A-Pal és una pel·lícula de thriller estatunidenca del 2020 escrita i dirigida per Jon Stevenson i produïda per JD Lifshitz, Brian Landis Folkins, Jon Stevenson, Annie Elizabeth Baker, Jimmy Weber, Robert B. Martin Jr., Brandon Fryman i Rafael Margules. És protagonitzada per Wil Wheaton, Brian Landis Folkins, Kathleen Brady, Amy Rutledge i Adrian Egolf. Rent-A-Pal es va estrenar l'11 de setembre de 2020 per IFC Midnight i va rebre crítiques positives.

## Argument

L'any 1990, el solter de mitjana edat David Brower utilitza Video Rendezvous, un servei de cites per vídeo, alhora que cuida la seva mare, Lucille, que pateix demència. El seu pare, Frank, un músic de jazz, es va suïcidar deu anys abans. Després de gravar una nova cinta de vídeo per a Video Rendezvous, David troba una cinta titulada Rent-A-Pal i la compra. La cinta conté les recomanacions d'un tal Andy que trenca la quarta paret: parla amb l'espectador i deixa pauses perquè aquest respongui, simulant una conversa.

## Referències

* ↑ «IFC Midnight Acquires Retro Thriller 'Rent-A-Pal'». Deadline Hollywood, 12-05-2020. [Consulta: 11 agost 2020].
* ↑ Frank Scheck. «'Rent-A-Pal': Film Review». The Hollywood Reporter, 11-09-2020.
* ↑ «Películas en VHS en el primer trailer para “Rent-A-Pal”» (en castellà). [Consulta: 19 gener 2025].
# Cortinarius trivialis

Cortinarius trivialis, del llatí cortina: cortina; del llatí trivialis: vulgar, comú, és un bolet no comestible, que es pot confondre amb la llenega negra, malgrat que es pot diferenciar fàcilment pel color de les seves làmines, que són de color gris blau o lila pàl·lid als exemplars joves, i de color canyella als exemplars més vells, en comptes de blanques, com a la llenega negra. També es distingeix per les làmines, que en aquest bolet són adnades o un xic decurrents, quan a les llenegues negres són clarament decurrents. Aquest bolet no és comestible.

## Referències

* ↑ Pascual, Ramon. Guia dels bolets dels països catalans. 1a edició. Barcelona: Ed. Pòrtic, 1999. ISBN 9788473069427.
* ↑ Cuesta, José; Jiménez, Jorge. «Guía Micológica Ficha de especies».
# Creu de terme de Morella

La Creu de terme de Morella és una creu de terme de la ciutat de Morella (els Ports).
La creu commemora la trobada entre el Papa Luna, Sant Vicent Ferrer i Ferran d'Antequera a Morella el 1414. La creu original, de pedra, està ubicada a la sala del Consell de l'Ajuntament de Morella, i hi ha una rèplica davant del portal de Sant Miquel.

## Referències

* ↑ «La comissió del 600 aniversari de la trobada entre el Papa Luna, Sant Vicent Ferrer i Ferran d'Antequera es reuneix a Morella». El Punt Avui, 19-10-2013.