OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jardins del Clot de la Mel

Els Jardins del Clot de la Mel són una zona verda del barri barceloní del Clot. Ocupen l'illa del Pla Cerdà delimitada entre els carrers d'Andrade, Lope de Vega, Espronceda i Concili de Trento i té una superfície d'1,44 hectàrees.

## Història

El Clot fou un dels barris més antics de l'antic municipi de districte de Sant Martí, el nom del qual fa referència a terres de conreu situades en fondals. Atesa l'abundància de cultius de flors, entre els camps d'hortalisses, i també l'existència de molts arbustos, entre els quals el romaní era una zona amb elevada abundància d'abelles i ruscos, tant que a l'edat mitjana era conegut com a Clotum Melis (Clot de la Mel).
Al segle xix s'hi construí una farinera, de la que es conserva la xemeneia. L'espai fou recuperat per l'Ajuntament de Barcelona l'any 1996, i el 1998 fou inaugurat com a jardí públic.

## Descripció

Compten amb una àrea d'esbarjo per a gossos, taules de tenis taula, una àrea de jocs infantils i la presència de cadires i bancs Montseny, dissenyats per Leopold Milà i Sagnier i repartits per tot arreu.
A l'interior del jardí hi ha una gran plaça quadrangular de sauló, al voltant del qual hi ha unes tarimes de fusta amb mobiliari a banda i banda. Aquesta plaça està envoltada per una anella arbrada de grups de pollancres (Populus nigra) i palmeres (Phoenix canariensis). El jardí està separat dels carrers per unes tanques de xiprers. Dins l'espai també hi ha petites placetes al voltant de la plaça central delimitades per tanques de xiprers, que generen espais més íntims. A cada cantonada hi ha diverses plantacions arbrades que garanteixen que, primavera i estiu, els jardins combinin el verd amb arbres florits. A la cantonada d'Andrade amb Lope de Vega hi ha un grup de tipuanes (Tipuana tipu) que s'endinsa des del carrer fins a la plaça interior de sauló.
A la cantonada dels carrers de Lope de Vega i Concili de Trento hi ha un segon grup d'arbres: pota de vaca (Bauhinia candicans), desmais (Salix sepulcralis), til·lers (Tilia tomentosa) i catalpes (Catalpa bignonioides), darrere de les quals també trobem arrecerades, a prop de la tanca de xiprer, un grup d'oliveres (Olea europaea). Un tercer grup d'arbres, hi podem trobar, bellaombres (Phytolacca dioica), freixes (Fraxinus angustifolia) i xicrandes (Jacaranda mimosifolia). El darrer angle de la plaça (Carrer Andrade amb Espronceda) acull una agrupació d'ailants (Ailanthus altissima). i arbres de l'amor (Cercis siliquastrum). Altres espècies d'arbre són l'alzina (Quercus ilex) i el castanyer d'Índies (Aesculus hippocastanum).

## Referències

* ↑ «Aplicació VISSIR». Institut Cartogràfic de Catalunya.
* 1 2 «Les abelles donen nom als Jardins del Clot de la Mel». Betevé, 14-02-2013.
* ↑ «Clot de la Mel, Jardins». Nomenclàtor de Barcelona. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Jardins del Clot de la Mel». Parcs i jardins. Ajuntament de Barcelona.
# Vall Pèlis

Vall Pèlis, coneguda antigament com a Vall Luserna, és una vall alpina situada a la província de Torí (Piemont), a la zona coneguda com a Valls Occitanes. Té una superfície de 293 km²i una població de 18.202 habitants.

## Geografia

És la més meridional de les valls de Torí, dins dels territoris dels Alps Cottians septentrionals, convergent amb el Monviso i banyada pel torrent Pellice. El fons de la vall és plana, on es troben els municipis de Bibiana i Bricherasio. Només es comunica amb França amb el Coll de la Croce.

## Municipis

Angruenha, Bibiana, Bobbio Pellice, Bricherasio, Luserna San Giovanni, Lusernetta, Rorà, Torre Pellice, Villar Pellice

## Cims

Els cims més importants de la vall són:
* Bric Bucie - 2.998 m
* Punta Cialancia - 2.855 m
* Punta Cornour - 2.868 m
* Monte Granero - 3.170 m
* Monte Palavas - 2.929 m

## Valls laterals

* Vallone di Rorà
* Vall d'Angrogna
* Comba dei Carbonieri
* Vall Luserna

## Història

S'ha trobat incisions rupestres a diversos llocs de la vall, i se sap que va estar habitada en el Neolític. Durant l'època dels romans va estar sota el domini del rei dels lígurs Marc Juli Cottius. Posteriorment fou habitant pels valdesos, i és una de les Valls Valdeses

## Enllaços externs

* Web de la vall Arxivat 2006-11-26 a Wayback Machine.
# Sebastià Salvadó Plandiura

Sebastià Salvadó Plandiura (Barcelona, 13 de novembre de 1932 - Barcelona, 15 d'abril de 2019) va ser un empresari català.
Es llicencià en dret i economia per la Universitat de Barcelona. Vinculat al món del motor des de ben jove, va ser un pilot polivalent tant pel que fa al motociclisme com a l'automobilisme, participà en competicions des del 1951 i el 1957 fou el guanyador del primer Ral·li de Catalunya.
Des del 1985 va ser president del Reial Automòbil Club de Catalunya (RACC), contribuint a transformar-lo en una gran organització de serveis. El 1991 va impulsar el Circuit de Catalunya que des d'aleshores manté un Gran Premi de Fórmula 1 i que s'ha convertit en circuit de referència per a proves i assaigs. Destaca també internacionalment per la seva activitat tècnica i pedagògica a favor de la seguretat viària a través de la Fundació RACC, creada el 1994, raó per la qual fou guardonat amb la Creu de Sant Jordi el 2006.
El 2015 va anunciar a l'assemblea de compromissaris del RACC que deixava la presidència de l'entitat, càrrec que passaria a ocupar Josep Mateu, fins a aquell moment vicepresident i director general.

## Referències

* ↑ Del Arco, Javier; Arderiu, Miquel; Montero, Xavier; Camp, Jordi. «Noms propis». A: Història de l'automobilisme a Catalunya. Barcelona: Planeta, 1990, p. 263. ISBN 84-320-6249-9.
* ↑ Sebastià Salvadó, el presidente del centenario
* ↑ «Sebastià Salvadó deixarà de ser president del RACC després de trenta anys». 324.cat. [Consulta: 8 maig 2015].

## Enllaços externs

* Más que un club entrevista a Sebastià Salvadó
# Àcid tetrahidrofòlic

L'àcid tetrahidrofòlic, o tetrahidrofolat, és un derivat de l'àcid fòlic .

## Metabolisme
### Síntesi en humans

És produït a partir de l'àcid dihidrofòlic per l'acció de la dihidrofolat reductasa. Aquesta reacció és inhibida per el metotrexat.
És convertit a 5,10-metilenetetrahidrofolat per l'acció de la serina hidroximetiltransferasa.

### Síntesi en bacteris

Molts bacteris utilitzen la dihidropteroat sintetasa per produir dihidropteroat, una molècula sense funció en éssers humans. Això el fa un objectiu útil per als antibiòtics sulfamida, els quals competeixen amb el precursor PABA.

## Funcions

És un cofactor en moltes reaccions, especialment en el metabolisme d'aminoàcids i àcids nucleics. Actua com a donador d'un grup amb un àtom de carboni. Aconsegueix aquest àtom de carboni segrestant el formaldehid produït en altres processos. L'escassetat d'àcid tetrahidrofolic (FH4) pot causar anèmia megaloblàstica.
El metotrexat actua sobre la dihidrofolat reductasa, igual que la pirimetamina o trimetoprim, com un inhibidor i, per tant, redueix la quantitat de tetrahidrofolat produït. Aquest fet també pot resultar en anèmia megaloblàstica.
L'àcid tetrahidrofòlic està implicat en la conversió d'àcid formiminoglutàmic a àcid glutàmic; fet que pot reduir la quantitat d'histidina disponible per a la descarboxilació i síntesi de proteïnes, per això els nivells d'histamina urinària i àcid formiminoglutàmic es poden veure reduïts.
* Àcid dihidrofòlic
* 5,10-Metilenetetrahidrofolat

## Referències

* ↑ Dawson W, Maudsley DV, West GB «Histamine formation in guinea-pigs». J. Physiol. (Lond.), 181, 4, 12-1965, pàg. 801–9. DOI: 10.1113/jphysiol.1965.sp007798. PMC: 1357684. PMID: 5881255.

## Enllaços externs

* Tetrahidrofolat unit a proteïnes en el PDB
# Senta Aulàdia

Senta Aulàdia de Bòrn (en francès Sainte-Eulalie-en-Born) és un municipi francès situat al departament de les Landes i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 466 | 490 | 557 | 614 | 773 | 785 | 1.017 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Yves Guedo | PS |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 19 desembre 2010].
| Etapa precedent Gastas | Camí de Sant Jaume Via de Solac | Etapa següent Pontens |
# Refotografia

La refotografia o fotografia repetida és l'acte de fotografiar dues vegades el mateix lloc, amb un retard entre les dues imatges; una visió diacrònica, "abans i ara" d'una àrea concreta. Alguns són informals, normalment es prenen des del mateix punt de vista però sense tenir en compte la temporada, la cobertura de la lent o l'enquadrament. Algunes són molt precises i impliquen un estudi acurat de la imatge original.

## Procediments i tècniques

El refotògraf precís normalment determina diversos fets abans de prendre una nova imatge. Un punt de partida important és l'elecció de la imatge antiga. Per mostrar la continuïtat entre les dues imatges, els refotògrafs solen incloure en el marc un edifici o un altre objecte present en la visió moderna. Algunes escenes urbanes canvien tant que els edificis originals mostrats han estat completament enfosquits pels gratacels posteriors, o han estat enderrocats. Es podria fer una fotografia "aleshores i ara" però no hi hauria res en comú per vincular les dues imatges.
El punt de vista des del qual el fotògraf original va prendre la vista pot haver desaparegut amb el pas dels anys, de manera que el refotògraf ha d'escollir una vista original per a la qual encara sigui accessible el mirador, o bé organitzar el lloguer d'equips per duplicar la posició original de la càmera.
Com que les lents de les càmeres modernes difereixen considerablement de les antigues, el refotògraf també ha de tenir en compte l'àrea que cobreix la lent i la profunditat de camp disponible.
Mitjançant l'escrutini de la imatge original, el refotògraf determina l'estació i l'hora del dia a partir de l'observació de la vegetació i les ombres mostrades. La millor manera de fer-ho és instal·lar una càmera al punt de vista original, aproximadament a l'estació i el moment adequats, i esperar amb la vista original a la mà, fins que les ombres arribin a les mateixes posicions respecte als objectes circumdants. Si es fa amb una precisió extrema, hauria de ser possible col·locar una imatge sobre l'altra i veure que les vores dels edificis coincideixen exactament.
Aquest tipus de refotografia es pot veure a l'exposició virtual "Urban Life through Two Lenses" del Museu McCord d'Història del Canadà. Mostra les vistes de Mont-real del segle XIX de William Notman, refotografiades per Andrzej Maciejewski l'any 2002. Un altre és el projecte New York Changing de Douglas Levere; aquí Levere va tornar a fotografiar 114 de les imatges Changing New York de Berenice Abbott.

## Referències

* ↑ Burke, Peter. Eyewitnessing: the uses of images as historical evidence. London: Reaktion Books, 2001. ISBN 1-86189-092-3.
* ↑ Klüver, Billy. A day with Picasso. Cambridge, Mass.: MIT Press, 1997. ISBN 978-0262112284.
* ↑ Hirsch, Robert. Light and lens: photography in the digital age. 2nd. Amsterdam ; London ; Boston: Focal, 2012, p. 221. ISBN 9780240818276.
# Margalida Alemany Enseñat

Margalida Alemany i Enseñat (Andratx, 1949) és una cuinera i ensenyant mallorquina. El 1997 va rebre el Premi Ramon Llull en reconeixement de la tasca desenvolupada com a professional en el camp de la gastronomia, pel paper que ha complert en la recuperació d'antigues receptes de la cuina tradicional de les Illes Balears, així com per la tasca divulgadora i docent que du a terme des de Can Tàpera, centre de formació social de la Caixa de Balears "Sa Nostra".

## Obres

* La cocina de Margarita. 193 recetas para las 4 estaciones. Binissalem: Di7, 2000.
* La nueva cocina Mediterránea de Margalida Alemany: 145 recetas originales. Palma: Hora Nova, 1998.
* La cuina de Na Margalida de Can Tapera. Palma - Binissalem: Caixa de Balears - Di7, 1997. ISBN 848975411X.
* La nueva cocina de Margalida Alemany: 154 recetas originales. Palma: Ultima Hora, 1995.

## Referències

* ↑ Històric Premis Ramon Llull. Palma: Govern de les Illes Balears, 2017.

## Enllaços externs

* Entrevista a Margalida Alemany Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. al Diario de Mallorca.
* Biografia a la Web dels Premis Llull Arxivat 2011-12-23 a Wayback Machine.
# Ventura Díaz Astillero de los Ríos

Ventura Díaz Astillero de los Ríos (Andújar, província de Jaén, 20 de juny de 1808 - Madrid, 5 de març de 1864) va ser un polític espanyol, diputat i senador a Corts, governador civil i ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya

## Biografia

Llicenciat en dret i jurista, fou elegit diputat per Lugo en 1844. En 1847 va exercir uns mesos com a Governador Civil de Barcelona, càrrec que va repetir de 1850 a 1852. Mentrestant fou governador civil de la província de Badajoz entre el 27 de maig de 1848 (BOP, 29/05/1848, p. 1) i el 12 d'abril de 1850. Entre gener i maig de 1858 fou ministre de la Governació durant el tercer govern de Francisco Javier de Istúriz, així com ministre interí de Foment. En novembre de 1863 fou elegit diputat per Badajoz i alhora nomenat senador vitalici, tot i que no va poder prendre possessió d'aquest càrrec perquè va morir el 5 de març de 1864.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Governadors civils de Barcelona p. 557-558
* ↑ Fitxa de la Diputació de Badajoz
* ↑ VENTURA DÍAZ ASTILLERO DE LOS RÍOS (1804 ó 1808 - 1864) a Nombres para la Historia de Andújar
* ↑ Fitxa del Senat
# Malaltia pel virus de Marburg

La malaltia pel virus de Marburg o, senzillament malaltia de Marburg (anteriorment febre hemorràgica de Marburg) és una malaltia greu dels humans i primats no humans causada per qualsevol dels dos marburgvirus, el virus de Marburg i el virus de Ravn. La malaltia és una febre hemorràgica vírica i els símptomes clínics no es distingeixen de la febre hemorràgica de l'Ebola.

## Referències

* ↑ Spickler, Anna. «Ebolavirus and Marburgvirus Infections».
* ↑ «Ebola Virus Disease & Marburg Virus Disease - Chapter 3 - 2018 Yellow Book | Travelers' Health | CDC» (en anglès americà). wwwnc.cdc.gov. [Consulta: 19 juliol 2019].
# Josep Sert i Rius

Josep Sert i Rius (Barcelona, 1840 – 8 de desembre de 1895) fou un empresari i polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Fill de Francisco Sert i Artès, teixidor de lli, i d'Ignasi Rius. De molt jove va seguir les passes del seu germà gran Domènec, que s'havia incorporat a la fàbrica de mantes de llana i teixits de seda del seu cunyat Bonaventura Solà i Guixà, casat amb la seva germana Madrona (vegeu Passatge de Sert).
El 1866 es va casar amb Manuela Maneja i Llopis, filla del metge Pau Maneja.
Fou vocal de la Caixa d'Estalvis de Barcelona de 1890 a 1894, i vocal (1881), vicepresident interí (1882) i president (1891-1893) de Foment del Treball Nacional. També fou soci i directiu de l'Institut Industrial de Catalunya i de la Unió Fabril i Mercantil de Barcelona.
Durant el sexenni democràtic va formar part de la Lliga d'Ordre Social. Interessat per l'assistència social, formà part de la Junta Directiva de la Casa de la Caritat de Barcelona (1879-1882) i el 1875 fundà l'Instuto Catalán de Artesanos y Obreros, així com altres entitats de caràcter similar. Amb el metge Josep Ricart i Gila va crear el 1894 l'Institut del Desert de Sarrià, un asil per a obrers invàlids.
Va mantenir converses amb Antonio Cánovas del Castillo amb Manuel Duran i Bas com a mitjancer per tal d'aconseguir que el Partit Liberal Conservador adoptés el proteccionisme en el seu programa polític; fins i tot projectà la construcció d'una fàbrica de llanes a Madrid. Fou diputat per Barcelona a les eleccions generals espanyoles de 1884 pel Partit Conservador, però des de 1885 va seguir la línia de Francisco Romero Robledo, a qui li unia una gran amistat.

## Referències

* ↑ «Sert, Jose» (en castellà). Historico de Diputados 1810-1977. Congrés dels Diputats.
* 1 2 Palomas i Moncholí, Joan. «José Sert y Rius». DB-e. Real Academia de la Historia.
* ↑ Nerín, Gustau; Sánchez, Mar (fotos) «Passatge Sert: un carrer de pel·lícula». El Nacional, 17-08-2016.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1863, p. 16, 243.
* ↑ Calbet i Camarasa, Josep Maria. Metges i farmacèutics catalanistes (1880-1906). Valls: Cossetània, 2001, p. 146 (El Tinter, 20). ISBN 84-95684-05-5.

## Bibliografia

* Palomas i Moncholi, Joan. El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans (1876-1885) (Tesi: Doctorat). Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2002-05-31, p. 525-526. ISBN 8468818321.
# José Hernández

José Hernández (Tànger, Protectorat Espanyol al Marroc, 5 de gener de 1944 − Màlaga, 20 de novembre de 2013) va ser un pintor i artista plàstic espanyol, membre de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando des de 1989. Conegut especialment per les seves il·lustracions de llibres.

## Biografia

Nascut el 5 de gener de 1944 a la Zona Internacional de Tànger, va exposar les seves primeres obres a la Librairie des Colonnes de Tànger el 1962; en aquesta època i malgrat la seva joventut ja alternava amb personatges de la cultura de la mencionada ciutat. Així ho va comentar el crític d'art Emilio Sanz Soto: «En aquestes visites fantasmes a uns ambients fantasmagòrics, m'acompanyava el joveníssim pintor de Tànger José Hernández, qui als 17 anys ja somniava despert dibuixant gats enfurismats». Els seus dibuixos mostren la seva inclinació a la representació onírica segurament influït per la lectura d'obres fantàstiques. A les seves obres el color més emprat són les tonalitats ocres especialment per als fons junt amb el verd per al temari.
El 1964 va començar a treballar a Madrid. Des de 1967 va començar a treballar en l'art gràfic. Durant anys va compartir domicili entre Màlaga i Madrid. Té un ampli reconeixement el seu treball com a il·lustrador de llibres, entre els quals es troben gravats per a les obres d'autors com Joyce i Rimbaud. Des de 1986 està representat amb la seva obra en el Museu de Dibuix "Julio Gavín" Castell de Larres
Va morir el 20 de novembre de 2013 a Màlaga, després d'una llarga malaltia, als 69 anys.

## Premis

* Premi Nacional d'Arts Plàstiques d'Espanya. Madrid, 1981.
* Premi Internacional Biella per L'Incisione, Italia
* Medalla d'Honor de la XII Exhibició Internacional d'ex-libris moderns de Malbork, Polònia
* Medalla d'Honor de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Santa Isabel de Hungría de Sevilla
* Membre titulaire de l'Académie Européenne des Sciences, des Arts et des Lettres, París
* Premio Nacional de Arte Gráfico (Espanya, 2006)

## Referències

* 1 2 3 Chilvers (2004) p.374
* ↑ Garriga Vela (2009) p.40
* ↑ Valero Muñoz (2011) p.352
* ↑ «El Museo de Dibujo Julio Gavín-Castillo de Larrés vuelve a acoger la exposición "5 de 10"» (en castellà). europapress.es. [Consulta: 31 desembre 2013].
* ↑ «Fallece el pintor y grabador José Hernández Muñoz» (en castellà). ABC, 20-11-2013.
* ↑ Valero muñoz (2011) p.351

## Bibliografia

* Chilvers, Ian. Diccionarios del arte del siglo XX/20th Century Art Dictionary. Madrid: Editorial Complutense, 2004. ISBN 978-84-7491-600-3.
* Garriga Vela, José Antonio Aljamia. Revista de la Consejería de Educación en Marruecos. Ministerio de Educación, 20, 12-2009, pàg. 40.
* Valero Muñoz, Antonio. Principios del color y holopintura. Alicante: Editorial Club Universitario, 2011. ISBN 978-84-9948-348-1.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'artista (castellà)
* Centro Virtual Cervantes: José Hernández. Grabados (castellà)
# Ventura González Romero

Ventura González Romero (Soto en Cameros, 15 de juliol de 1796 - Valladolid, 31 de gener de 1870) va ser un polític espanyol, ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Liberal, va ser diputat per Segòvia en 1839, 1843, 1844, 1846, 1850, 1851 i 1853. Fou nomenat ministre de Gracia i Justícia entre gener de 1851 i desembre de 1852, en el gabinet dirigit per Juan Bravo Murillo. Sota el seu mandat es va signar el Concordat de 1851 amb la Santa Seu. Com a reconeixement als seus serveis fou designat senador vitalici en 1863.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Ventura González Romero a xtec.es
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Personajes ilustres de Soto en Cameros
# Sergio Sebastiani

Sergio Sebastiani (Montemonaco, 11 d'abril de 1931- Roma, 16 de gener de 2024) fou un cardenal italià que serví com a President de la Prefectura dels Afers Econòmics de la Santa Seu

## Biografia

Es formà inicialment al seminari episcopal d'AscoliPiceno, on ingressà al 1940, i des del 1946 al seminari arxiepiscopal de Fermo. Al 951 es traslladà a Roma, assolint la llicenciatura en teologia per la Pontifícia Universitat Gregoriana i es doctorà en dret canònic per la Pontifícia Universitat Laterana.
Després de rebre l'ordenació presbiteral el 15 de juliol de 1956 de mans de l'arquebisbe de Fermo, Norberto Perini, ingressà a la Pontifícia Acadèmia Eclesiàstica. Al 1950 esdevingué secretari de la nunciatura apostòlica al Perú; al 1962 va ser traslladat a la nunciatura apostòlica de Brasil; i al 1966 a la de Xile.
Al 1967 el substitut de la Secretaria d'Estat, Giovanni Benelli, el reclamà a Roma com a secretari dels cardenals Amleto Cicognani i Jean Villot i a continuació va ser posat al capdavant de la Secretaria del mateix substitut de la Secretaria d'Estat.
Al 1974 va ser nomenat conseller de la nunciatura apostòlica a París i rebé l'encàrrec especial davant el Consell d'Europa.
El 27 de setembre de 1976 va ser nomenat arquebisbe titular de Cesarea deMauritania, pro-nunci apostòlic a Madagascar i pro-nunci apostòlica les Maurici, amb encàrrec de delegat apostòlic a les illes Reunió i a les Comores. Rebé la consagració episcopal el 30 d'octubre de 1976. Des del 8 de gener de 1985 al 15 de novembre de 1994 va ser nunci apostòlic a Turquia.
El 3 de novembre de 1997 va ser nomenat president de la Prefectura dels Afers Econòmics de la Santa Seu, càrrec que ocupà fins al 21 d'abril de 2008.
Va ser elevat al Col·legi de Cardenals pel Papa Joan Pau II al consistori celebrat el 21 de febrer de 2001, rebent el títol de Cardenal diaca de Sant'Eustachio.
Va ser membre de la Congregació per als Bisbes, de la Congregació per al Clergat, de la Congregació per a les Causes dels Sants, del Consell Pontifici per a la Promoció de la Unitat dels Cristians, del Consell Pontifici per al Diàleg Interreligiós i del Tribunal Suprem de la Signatura Apostòlica.
El 21 de febrer de 2011 va optar per l'orde de cardenal prevere, mantenint invariada la diaconia, elevada pro hac vice a títol presbiterial.
L'11 d'abril de 2011, en complir els 80 anys, perdé el dret a votar en qualsevol conclave futur.

## Enllaços externs

* Biografia oficial (italià)
* Perfil de Sergio Sebastiani a Catholic Hierarchy (anglès)
* Perfil al diccionari biogràfic de Salvador Miranda Arxivat 2014-01-04 a Wayback Machine. (anglès)
* Perfil a GCatholic.org (anglès)

## Referències

* ↑ «Falleció el cardenal Sebastiani. El Papa: una vida al servicio del Evangelio - Vatican News» (en castellà), 16-01-2024. [Consulta: 17 gener 2024].
# Bu Tinah

Les illes de Bu Tinah són un grupet de petites illes o illots de l'emirat d'Abu Dhabi (Emirats Àrabs Units), a uns 35 km al nord de l'illa de Marawah i 25 km al sud de Zirku.
El grup és rarament visitat per persones i, per tant, és un hàbitat excel·lent per a la vida natural; ha estat declarada reserva de la natura amb prohibició de pescar i agafar ous de tortugues, prohibició reforçada per algunes patrulles dels guardacostes dels Emirats.
És un grup d'illes arenós de pocs metres d'altura màxima (uns 3 metres). L'illa principal té una espècie de llac protegit obert al sud amb una zona de manglars. A la zona hi ha corals i una població apreciable de dugongs (Dugong dugon) de les que el golf Pèrsic és el segon lloc del món després de Queensland, a Austràlia) i a Abu Dhabi l'illa de Bu Tinah n'és el centre principal.
És un lloc segur per pescadors, però no hi ha aigua. S'ha trobat una única tomba àrab a un dels illots, segurament d'un pescador, i relativament recent.

## Referències

* ↑ miguel. «Isla Bu Tinah» (en espanyol europeu), 14-02-2014. Arxivat de l'original el 2018-12-09. [Consulta: 8 desembre 2018].