OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fernando Aznar Ladrón de Guevara

Fernando Aznar Ladrón de Guevara (Saragossa, 1958) és un tinent general, actual inspector general de l'exèrcit de terra espanyol. Va ser nomenat pel Consell de Ministres del 24 de març de 2017.
Pertany a la XXXVI Promoció de l'Acadèmia General Militar i fou ascendit a tinent en 1981. Ha desenvolupat diverses tasques en les unitats de muntanya, arribant al comandament del batalló Pirineus I / 64 del Regiment de Caçadors de Muntanya Galícia 64, i també va ser comandant general a Balears. També ha desenvolupat tasques d'assessorament a l'Estat Major de l'Exèrcit, Estat Major Conjunt de la Defensa i en la Caserna General del Comandament Aliat de l'OTAN per a Operacions (SHAPE en les seves sigles en anglès). També ha estat Cap d'Estudis de l'Acadèmia General Militar i director de l'Acadèmia d'Infanteria de Toledo (2011-2014). Ascendit a general de divisió, fou nomenat Comandant general de Balears en setembre de 2014. Deixà el càrrec quan fou nomenat Inspector General de l'Exèrcit de Terra l'abril de 2017 al Palau de capitania de Barcelona. És casat i té tres filles.

## Referències

* ↑ «Cospedal nombra un militar de sesgo operativo para Catalunya». La Vanguardia.
* 1 2 «Un excomandante general de Baleares, nombrado Inspector General del Ejército» (en castellà). Ultima Hora, 27-03-2017.
* 1 2 «El nuevo inspector del Ejército quiere "estrechar lazos" con las instituciones catalanas» (en castellà). ELMUNDO.
* ↑ El director de la Academia de Infantería en Toledo, nombrado nuevo comandante general de Baleares, europapress, 6 de juliol de 2015
* ↑ «FERNANDO AZNAR LADRÓN DE GUEVARA» (en castellà). Arxivat de l'original el 2017-09-26. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Fernando García de San Pedro y García

Fernando García de San Pedro y García (Madrid, 24 d'agost de 1795 - 17 de juliol de 1854) fou un enginyer i militar espanyol, acadèmic fundador de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.
En 1814 ingressà al Cos d'Enginyers de l'Exèrcit de Terra espanyol, en el que assolí el grau de coronel, alhora que arribà a brigadier d'infanteria. Fou professor a l'Acadèmia d'Artilleria de Segòvia i a l'Acadèmia d'Enginyers. Durant el regnat d'Isabel II d'Espanya fou designat director del Museu i del Dipòsit topogràfic del Cos d'Enginyers, i vicepresident de la Junta Directiva del Mapa d'Espanya. En 1847 fou designat un dels acadèmics fundadors de la nova Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Obres

* Tratado de cálculos diferencial e integral (1828)
* Tratado de Geometría Analítica
* Tratado de completo de mecánica (1840)

## Referències

* ↑ El Arma de Ingenieros
* ↑ Biografia Arxivat 2016-08-08 a Wayback Machine. al web de la RAC
# Flêtre

Flêtre (en neerlandès Vleteren) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 764 habitants. Limita al nord-oest amb Eecke, al nord amb Godewaersvelde, a l'oest amb Caëstre a l'est amb Méteren, al sud-oest amb Pradelles, al sud amb Strazeele i al sud-est amb Merris.

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 146 | 1 183 | 1 236 | 1 131 | 1 184 | 1 205 | 1 182 | 1 173 | 1 127 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 070 | 1 078 | 1 127 | 1 108 | 1 101 | 1 074 | 1 023 | 967 | 942 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 947 | 951 | 952 | 755 | 743 | 736 | 724 | 700 | 646 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 650 | 660 | 623 | 662 | 709 | 742 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1997- | Marie-Thérèse Ricour | |
# Font al carrer Sant Pere

La Font al carrer de Sant Pere és una font pública a la ciutat de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.
Font situada a l'antic raval de Sant Pere, que començà a formar-se al segle xiii davant el Portal de Malloles, prop de l'antiga Torre d'Amposta a tocar dels desapareguts Camps de Letrans. El seu creixement va venir determinat per l'establiment d'un orde de mercedaris al segle xiii per ordre del rei Jaume I i pel trasllat de l'antic camí de Barcelona al c/ Sant Pere, cosa que comportà la construcció del pont Pedrís sobre el riu Meder, anterior a l'actual del Remei. Al segle xiv s'hi instal·larien els primers edificis destinats a hospital, que al segle xvi culminarien amb l'actual. El 1585 hi hagué la decisió de tancar el final dels carrers del raval (morbo) per evitar l'entrada dels empestats. A segle xvii s'hi construirien els Trinitaris. Actualment, el carrer Sant Pere sembla estar d'esquena al creixement i modernització de la ciutat.
Font que s'obre al carrer formant dos arcs, un de mig punt, que dona pas al recinte de la font, coberta amb volta quadripartida. La pica és de pedra i el doll també emmarcat per pedra on hi ha un alt relleu amb l'escut de Vic. L'arrencada de la volta presenta una cornisa de pedra, als murs laterals s'hi obren dos portals, un de cec i l'altre que dona a un recinte tancat, al qual s'accedeix exteriorment a través d'un portal allindat amb l'arc peraltat. A la part baixa de tota la façana hi ha un basament de pedra amb carreus sense polir. El terra és enllosat, l'estat de conservació és mitjà. Actualment no hi ha aigua.

## Referències

* 1 2 «Font al carrer Sant Pere». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Juan Bautista Reig García

Juan Bautista Reig García (Cocentaina, 1828 - Burjassot, 1899) fou un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Es llicencià en dret a la Universitat de València i milità en el Partit Moderat, amb el que fou escollit regidor de l'ajuntament de València i diputat per Gandia a la Diputació de València el 1856. El 1857 va fundar amb Antoni Aparisi i Guijarro El Pensamiento de Valencia, de caràcter moderat i neocatòlic i treballà com a advocat del marquès del Campo fins al 1867, cosa que li facilitarà ocupar càrrecs directius a l'empresa encarregada de l'explotació del ferrocarril Almansa-València-Tarragona.
Després de la revolució de 1868 va militar a la Unió Liberal, i quan es produí la restauració borbònica es decantà pel Partit Conservador, amb el que fou nomenat novament diputat provincial el 1875 i diputat pel districte de València a les eleccions generals espanyoles de 1884. Alhora fou director de la Societat Econòmica d'Amics del País de València (1872-1879), degà del Col·legi d'Advocats de València (1874-1875) i president de la Caixa d'Estalvis de València (1884-1887). El seu germà, Fernando Reig García, fou un dels fundadors de Lo Rat Penat.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.466. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Eormenric

Eormenric va ser un rei anglosaxó de Kent, en un període que podria ser del 534/540 al 564/580. El seu pare potser va ser Octa de Kent. Amb més certesa es pot afirmar que el seu fill era Etelbert, que el va succeir, segons diu la Crònica anglosaxona.
Gregori de Tours diu que el matrimoni entre Etelbert i una princesa franca anomenada Bertha, va passar mentre era filius regis (el fill del rei), i probablement vol dir que va ser durant el regnat del seu pare que, segons les genealogies de reis es deia Eormenric. Per tant, Eormenric es podria considerar el primer rei de Ken no llegendari sinó veritablement històric. Atès que no es diu quina av ser la data de les noces, no es pot datar amb certesa el regnat d'Eormenric. Beda el Venerable situa la seva mort l'any 560, però com que l'esposa del seu fill encara no havia nascut en aquesta data, sembla que Beda estava equivocat. Si es dona per vàlid el que diu Gregori de Tours, més aviat sembla que el pare d'Etelbert encara era viu en la data que l'autor va escriure la seva crònica, el 589.
La relació entre Eormenric i els francs va més enllà de la seva nora. El primer component del seu nom, Eormen- pertany a una arrel lingüística rara a l'Anglaterra del seu temps, però molt comú a França. Tant l'arrel Eormen- com el sufix -ric es trobaran repetides vegades en els noms posteriors de la seva nissaga, que es feien dir els Oiscingues. Probablement això vulgui dir que els juts de Kent eren els més sociables dels anglosaxons i que admetien barrejar-se amb gent d'altres cultures.

## Referències

* ↑ Higham i Ryan, 2013, p. 143.
* ↑ Yorke, 1990, p. 28.
* ↑ Rix, 2014, p. 96.

## Bibliografia

* Higham, N; Ryan, R J. The Anglo-Saxon World. Yale University Press, 2013.
* Rix, Robert. The Barbarian North in Medieval Imagination: Ethnicity, Legend, and Literature. Routledge, 2014.
* Yorke, Barbara. Kings and Kingdoms in Early Anglo-Saxon England. Londres: Seaby, 1990. ISBN 1-85264-027-8.
# Micròfon de carbó

El micròfon de carbó és un micròfon de zona de pressió, on el carbó (antracita o grafit) a què es refereix el nom, està en el seu interior en un compartiment tancat cobert per la membrana. Aquestes partícules de carbó presenten una certa resistència al pas del corrent. En arribar-li una ona sonora a la placa, aquesta empeny les partícules de carbó que es desordenen-comprimeixen provocant una variació de resistència i, per tant, una variació del corrent que hi circula proporcional a la pressió de l'ona sonora incident.
Aquest tipus de micròfons ha estat molt emprat en telefonia i encara s'empra en el microtelèfons clàssics, perquè la seua resposta en freqüència, entre 200 i 3.000 Hz, és ideal per captar la veu humana. No obstant això, llevat de les aplicacions en telefonia i àrees relacionades (porters automàtics, etc.), són uns micròfons molt poc emprats en els altres camps perquè generen bastant soroll i la seva resposta en freqüència és irregular. Per aquest motiu no són, en absolut, recomanables per a la radiodifusió. Va ser inventat per David Edward Hughes el 1878.

## Referències

* ↑ Heil, B. The Microphone: A Short Illustrated History. QST, 90(6), 50
* ↑ Paul J. Nahin. Oliver Heaviside: The Life, Work, and Times of an Electrical Genius of the Victorian Age. JHU Press, 2002, p. 67. ISBN 9780801869099.

## Bibliografia

* Sessler, G.M.; West, J.E. Journal of the Acoustical Society of America, 34, 11, 1962, pàg. 1787–1788. DOI: 10.1121/1.1909130.

## Vegeu també

* Micròfon
* Laringòfon

## Enllaços externs

* Alimentació de micròfons
# Mount

Mount és una ordre de sistemes basats en Unix que s'utilitza per muntar dispositius i particions per tal de ser utilitzats pel sistema operatiu. Muntar és fer que el sistema operatiu projecti el contingut d'aquest dispositiu o partició en un enllaç lògic (un directori) i, per tant, que el dispositiu aparegui representat i sigui accessible com un directori més dins l'arbre de directoris.
L'ordre mount també ens permet saber quins dispositius de l'ordinador tenim muntats.

## Exemples d'ús

Alguns exemples de muntatge de dispositius són:
Per muntar imatges de disquets, CD, etc. s'utilitza l'opció loop.
Viccionari
# Mular

Mular és la ramaderia que s'orienta a l'obtenció de muls o mules o sigui híbrids de l'ase i l'egua o del cavall i la somera (femella de l'ase). La ramaderia mular està en regressió i encara es practica a causa de la seva gran resistència i és emprada per a transportar càrregues per llocs muntanyencs i difícils (com el Gran Canyó del Colorado). Sovint transporta material militar. La raça catalana d'ase o guarà català és utilitzada, pel seu gran vigor, com a progenitor en l'exèrcit dels Estats Units per tal d'obtenir mules de transport. Els muls i mules són estèrils i, per tant, cal aparellar ases i cavalls per mantenir el ramat.

## Referències

* ↑ «Ganado asnal-mular». Arxivat de l'original el 2016-12-30. [Consulta: 29 desembre 2016].
* ↑ Cría de mulas a monografias.com
# Muntanyes Baffin

Les Muntanyes Baffin són una serralada que discorre al llarg de la costa nord-est de l'illa Baffin i l'illa Bylot a Nunavut són part de la Serralada àrtica. Aquestes muntanyes cobertes de gel es roben entre les més altes de l'est d'Amèrica del Nord i arriben a 1525-2146 metres sobre el nivell del mar.
El punt més alt és el Mont Odin amb 2.147 m mentre que el Mont Asgard en fa 2.015 i és potser el més famós. Les muntanyes Baffin estan per sobre del límit arbori i, per tant, no tenen arbres. Les roques que les componen són principalment de granit. Estaven cobertes de gel fins fa uns 1500 anys i n'hi ha parts encara cobertes. Geològicament formen part de l'escut canadenc.
El Parc Nacional Auyuittuq s'hi va establir el 1976. Hi apareixen fiords, glaceres i camps de gel.
Hi havia assentaments dels inuits abans del contacte europeu, els primers europeus a arribar-hi es creu que van ser el nòrdics al segle xi, però el primer registrat va ser el de Martin Frobisher durant 1576.

## Referències

* ↑ Baffin Mountains Retrieved on 2007-10-06
* ↑ Park Wardens - Arctic Cordillera
* ↑ Mount Odin, Nunavut a peakbagger.com
* ↑ Mount Odin a bivouac.com
* ↑ Baffin Island - Peakware World Mountain Encyclopedia Retrieved on 2007-10-06
# Muntanyisme

El muntanyisme (fer muntanya), excursionisme o trescar és la reiterada acció de fer excursions, molt vinculada amb el món de la muntanya i l'ascensió de les mateixes per pur plaer: senderisme, alpinisme, escalada, espeleologia, etc.
El muntanyisme pren importància a Catalunya a partir de finals del segle xix, amb la creació del Centre Excursionista de Catalunya. El muntanyisme o excursionisme es veia no solament com un esport, sinó també com una activitat cultural, i la manera de conèixer a fons la regió. Sovint, però no sempre, és un gran viatge i pot incloure fer acampada o no a l'exterior. Entre les diferents zones del món els costums d'aquesta activitat varien.

## Aigua

Una adequada hidratació és crítica per a un exitòs turisme de motxilla. Segons les condicions - les quals inclouen la meteorologia, el terreny, la càrrega i l'edat i condició de l'excursionista - un motxiller necessita entre 2 i 8 litres d'aigua o més per dia. l'aigua resulta de molt pes. És impossible portar més d'uns pocs dies de subministrament. Els aprovisionaments d'aigua s'han de fer a mesura que s'avança i s'han de conèixer els punts d'aigua i la necessitat de filtrar-la o purificar-la. Els tractaments de les aigües inclouen bullir-la, usar productes químics com el clor i el iode, filtratge i tractament amb llum ultraviolada. Els pacs d'hidratació cada vegada són més populars.

## Alimentació

El turisme de motxilla consumeix molta energia. Cal suficient aliment per a poder mantenir l'energia i la salut. El pes és crític i, per tant, els conceptes d'energia dels aliments, el llarg període de consum i la baixa massa i volum són molt útils. Cada vegada més es prohibeix fer focs al camp per cuinar.

## Referències

* 1 2 «Muntanyisme». GEC. [Consulta: 8 novembre 2023].
* ↑ «Trescar». DGLC. [Consulta: 8 novembre 2023].
* ↑ H. W. Orsman, The Dictionary of New Zealand English. Auckland: Oxford University Press, 1999.
* ↑ «[muntanyisme Trail Development]» (en anglès). footprint.co. [Consulta: 8 novembre 2023].
* ↑ «Comparisons and Conversions» p. 2nd paragraph. [Consulta: 8 maig 2009].

## Vegeu també

* Història del muntanyisme a Catalunya
* Senderisme

## Enllaços externs

* «FEEC - Excursionisme». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 2016-11-26. [Consulta: 30 gener 2017].
* American Hiking Society Preserves and protects hiking trails and the hiking experience
* Leave No Trace - The Leave No Trace Center for Outdoor Ethics is an educational, nonprofit organization dedicated to the responsible enjoyment and active stewardship of the outdoors by all people, worldwide.
* Trekopedia - Community site of long-distance trails
# Nicandre de Claros

Nicandre de Claros (en llatí Nicander, en grec Νίκανδρος Níkandros), fill de Damneu, va ser un poeta grec autor de dos poemes que es conserven i d'altres que s'han perdut. També fou metge i gramàtic a més de poeta. Era sacerdot hereditari del culte a Apol·lo en el temple de la seva localitat natal, càrrec en el qual va succeir al seu pare. Era natural de Claros prop de Colofó a la Jònia, i de vegades és anomenat Nicandre de Colofó. Va escriure un llibre sobre Etòlia i podria haver estat contemporani d'Àrat de Sició i de Cal·límac però més probablement va viure un segle després. Va dedicar un poema al rei Àtal de Pèrgam que probablement era Àtal III de Pèrgam (139 aC-133 aC) i, per tant, hauria viscut vers 185 aC a 135 aC.
El seu poema més llarg és Θηριακά (Theriaca, en llatí) format per un miler de línies hexàmetres. En ell, descriu la naturalesa dels animals verinosos del seu entorn, incloent serps, aranyes i escorpins, i les característiques dels danys que podien provocar. L'altre poema Ἀλεξιφάρμακα (Alexipharmaca) està format per sis-centes línies hexàmetres. Es considera una obra quasi bessona de la Theriaca, en la qual Nicandre amplia els coneixements de l'època sobre antídots, pocions i símptomes relacionats amb els enverinaments. Oblidades durant molts segles, aquestes obres foren traduïdes al llatí, difoses i comentades al Renaixement.
Les seves obres perdudes són:
* 1. Αἰτωλικά, una història d'Etòlia
* 2. Γεωργικά, sobre l'agricultura
* 3. Γλῶσσαι, sobre paraules difícils
* 4. Ἑτεροιούμενα, metamorfosis
* 5. Εὐρωπεία, o Περι Εὐρώπης, sobre Europa
* 6. Ἡμίαμβοι (Hemiamboi)
* 7. Θηβαϊκά, sobre Tebes
* 8. Ἰάσεων Ζυναψωψή, mencionat per Suides
* 9. Κολοφωνιακα, Història de Colofó
* 10. Μελισσουργικά, Apicultura
* 11. Νύμφιοι, Nuvis
* 12. Οἰταϊκά (Oitaiká)
* 13. Ὀφιακόν, sobre les serps
* 15. Περι Ποιητῶν, sobre la poètica
* 16. Προγνωστικά, previsions, pronòstics
* 17. Ζικελιά (Zikeliá)
* 18. Ὑάκινθος (Hyacinthus, Jacint)
* 19. Ὕπνος, somnis
* 20. Θεοὶ Χρηστηριων πάντων, els oracles de tots els déus

## Referències

* ↑ Nicander Colophonius «Theriaca et Alexipharmaca» (en llatí/grec antic). B. G. Teubneri, Lipsiae, 1856, pàgs: 496 [Consulta: 20 novembre 2018].
* ↑ Nicander of Colophon «The Life of Nicander» (en grec antic/anglès). A: Poems and Poetical Fragments. Cambridge University Press (Gow ASF, Scholfield AF; Eds.), 2010, pp: 4-6. ISBN 9780521141147 [Consulta: 20 novembre 2018].
* ↑ Santamaría, T «Nicander Latinus: la difusión latina de Nicandro en el siglo XVI» (en castellà). Humanistica lovaniensia: journal of neo-latin studies, 2004; 53, pp: 125-173. ISSN: 0774-2908 [Consulta: 21 novembre 2018].

## Enllaços externs

* Nicander of Colophon A: Enciclopaedia Romana. Grout, J; 2018, Oct 21 (en anglès)
# Nombre de Reynolds magnètic

El Nombre de Reynolds Magnètic (Re$_m$) és un nombre adimensional que s'utilitza en magnetohidrodinàmica. Dona una estimació dels efectes de l'advecció magnètica pel que fa a la difusió magnètica. Típicament es defineix com:
    $Re_{m}={\frac {UL}{\eta }}$
On:
* $U$ és la velocitat del fluid.
* $L$ és una longitud característica.
* $\eta$ és la difusivitat magnètica.
Per a $Re_{m}\ll 1$ l'advecció és relativament poc important i, per tant, el camp magnètic tendirà a relaxar-cap a un estat purament difusiu determinat per les condicions de contorn més que pel flux.
Per a $Re_{m}\gg 1$ la difusió és relativament poc important en l'escala de longitud $L$. Les línies de flux del camp magnètic són adveccionadas amb el flux magnètic fins que els gradients són concentrats en regions d'escala de longitud prou petites perquè la difusió pugui igualar a l'advecció.

## Relació amb el nombre de Reynolds i nombre de Péclet

El nombre de Reynolds magnètic té una forma similar al nombre de Péclet i al nombre de Reynolds. Tots tres són proporcionals a la relació entre efectes per advecció i per difusió per a un camp físic particular i la seva expressió matemàtica és velocitat per longitud dividit entre difusivitat. El nombre de Reynolds magnètic està relacionat amb el camp magnètic en un flux magnetohidrodinàmic mentre que el nombre de Reynolds està relacionat amb la velocitat del fluid i el nombre de Péclet amb l'escalfor. Aquests grups adimensionals són resultat de adimensionalizar les respectives equacions, és a dir l'equació d'inducció, l'equació de moment i l'equació de calor.

## Referències

* ↑ Somov, Boris V. Plasma Astrophysics (en anglès). vol.2. Springer, 2007, p. 218. ISBN 0387688943.

## Vegeu també

* Equació d'inducció
# NorthBridge

El NorthBridge (el "pont nord" en català) és el circuit integrat més important del conjunt de xips (xipset) que compon el nucli de la placa mare o placa base. Rep el nom per situar-se a la part superior de les plaques mares amb format ATX i, per tant, no era un terme utilitzat abans de l'aparició d'aquest format d'ordinadors de sobretaula. També és conegut com a MCH (concentrador controlador de memòria) en sistemes Intel i CMCH si inclou el controlador del sistema gràfic.
És el xip que controla les funcions d'accés des de i fins al microprocessador, els ports AGP o PCI-Express, memòria RAM, vídeo integrat (segons la placa) i el SouthBridge. És a dir controla el funcionament del bus d'aquestos elements.
Generalment, les noves innovacions tecnològiques, com el suport de memòria DDR SDRAM o nous FSB, s'implementen a aquest xip. Per tant, el suport que tinga una placa base per a un microprocessador determinat, memòria RAM, i targeta de vídeo, està limitat per les capacitats del NorthBridge.
La tecnologia de fabricació d'un NorthBridge és molt avançada, i la seua complexitat, comparable a la d'un processador modern. Per exemple al xipset, el Northbridge ha d'encarregar-se de donar suport al bus frontal d'alta velocitat que el connecta amb el processador. Si considerem els últims busos (800 i 1066 MHz) desenvolupats, podem adonar-nos que és una tasca prou exigent.
Degut a aquesta raó en alguns models de plaques base els fabricants col·loquen un dissipador tèrmic (a voltes amb ventilador) a sobre del NorthBridge per a mantenir-lo ben refrigerat.
Antigament el NorthBridge estava compost per tres controladors principals: memòria RAM, port AGP o PCI-Express i bus Peripheral Component Interconnect. Actualment el controlador s'insereix directament al SouthBridge, i, per exemple, en algunes arquitectures el controlador de memòria és integrat directament al processador, com en els AMD Athlon 64.
Els Northbridge tenen un bus de dades de 64 bits a l'arquitectura X86 i funcionen en freqüències que començaren pels 66MHz a les primeres plaques que l'integraren el 1998 fins a 1GHz dels models actuals de SiS per als processadors AMD64.

## Enllaços externs

* Intel Chipsets intel.com (anglès)
* Via Chipsets Arxivat 2015-08-17 a Wayback Machine. via.com.tw (anglès)