OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# O que arde

O que arde és una pel·lícula coproduïda per diversos països en llengua gallega l'any 2019, dirigida per Óliver Laxe. Va participar en la secció Un Certain Regard en el Festival Internacional de Cinema de Canes de 2019, on va guanyar el Premi del Jurat. La pel·lícula va competir en el Festival Internacional de Cinema de Mar del Plata, el festival de cinema més prestigiós de Llatinoamèrica, en què va guanyar l'Astor Daurat per la Millor Pel·lícula. S'ha subtitulat al català.

## Sinopsi

Ningú no espera l'Amador quan surt de la presó després de complir condemna per haver provocat un incendi. Torna a casa seva, una aldea perduda en les muntanyes de Lugo, on tornarà a conviure amb la seva mare, Benedicta, la seva gossa Luna i les seves tres vaques. Les seves vides transcorren al ritme assossegat de la natura, fins que tot canvia quan un foc violent travessa la zona.

## Repartiment

* Amador Arias Mon
* Benedicta Sánchez
* Inazio Brao
* Nuria Sotelo
* Rubén Gómez Coelho
* Iván Yáñez
* Luis Manuel Guerrero Sánchez

## Premis i nominacions

* Premis Gaudí de 2020:
| Categoria | Nominat/Guanyador | Resultat |
| Millor fotografia | Mauro Herce | Guanyador |
| Millor pel·lícula europea | O que arde | Guanyadora |
* XXXIV Premis Goya:
| Categoria | Nominat/Guanyador | Resultat |
| Millor actriu revelació | Benedicta Sánchez | Guanyadora |
| Millor director | Óliver Laxe | Nominada |
| Millor fotografia | Mauro Herce | Guanyadora |
| Millor pel·lícula | O que arde | Nominada |

## Referències

* ↑ «The Screenings Guide 2019», 09-05-2019. [Consulta: 9 maig 2019].
* ↑ «Cannes festival 2019: full list of films». The Guardian. [Consulta: 18 abril 2019].
* ↑ Lodge, Guy. «Brazil's ‘Invisible Life of Eurídice Gusmão’ Wins Cannes Un Certain Regard Award». Variety, 24-05-2019. [Consulta: 24 maig 2019].
* ↑ «Spain's 'Fire Will Come' Wins Mar del Plata Film Festival». The Hollywood Reporter. [Consulta: 18 novembre 2019].
* ↑ «O que arde». Cinema en Català. [Consulta: 11 febrer 2022].
* ↑ «Lo que arde (2019)» (en castellà). Film Affinity. [Consulta: 22 gener 2020].

## Enllaços externs

* Fire Will Come a Internet Movie Database (anglès)
# Can Riera de Fuirosos

Can Riera de Fuirosos és una masia de Sant Celoni (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular, consta de planta baixa, primer pis i unes golfes, hi ha també un soterrani. La coberta és a dues vessants, hi ha una torreta que sobresurt d'aquesta i és com una torre mirador amb balustrada. La façana és de composició simètrica, de la part lateral surt un cos amb galeria d'arcs de mig punt sobre columnes. L'interior s'està restaurant tot.

## Història

D'aquesta masia no es coneix la data de construcció, restaurada, ja que estava en un estat lamentable. S'hi poden veure diferents èpoques de construcció. Després de la restauració, tant l'interior com l'exterior quedarà en bon estat i tornarà a ser una gran masia pairal.

## Referències

* 1 2 «Can Riera de Fuirosos». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Robert I de Nàpols

Robert I de Nàpols, dit «el Prudent» (Santa Maria Capua Vetere, 1278 - Nàpols, 1343), fou rei de Nàpols i comte de Provença (1309-1343).

## Orígens familiars

Fill quart del rei Carles II de Nàpols i la reina Maria d'Hongria, succeí al seu pare al tron de Nàpols el 1309. Era germà petit del rei d'Hongria Carles Martell.

## Ascens al tron

El 1309 fou nomenat hereu del seu pare al tron de Nàpols i comptà amb la benedicció del papa Climent V. El seu nebot Carles I Robert d'Hongria, fill de Carles Martell i primogènit de Carles II de Nàpols, no reclamà la corona napolitana gràcies al fet de ser escollit hereu del regne hongarès a la mort del seu pare.
Cap del partit papal dels güelfs, no fou capaç d'evitar el trencament el 1330 amb el Papa Joan XXII. Notable protector de les arts i dels seus estudis, fou amic personal de Boccaccio i Petrarca.

## Núpcies i descendents

El 1297 es casà a Roma amb Violant d'Aragó, filla de Pere III d'Aragó. D'aquest matrimoni en va néixer:
* l'infant Carles de Calàbria (1298-1328), nomenat duc de Calàbria i, per tant, hereu del regne.
* l'infant Lluís de Nàpols (1301-1310)
A la mort de Violant l'any 1302, Robert I es tornà a casar el 21 de juny de 1304 a Cotlliure (el Rosselló) amb Sança de Mallorca, filla del rei Jaume II de Mallorca. D'aquest matrimoni en nasqueren diversos fills que moriren joves, després de l'any 1340:
* Robert
* Joan
La successió del regne recaigué en la seva neta Joana I de Nàpols a causa de la mort prematura del pare d'aquesta, Carles, duc de Calàbria, el 1328.

## Notes

* ↑ Sabem, per un document d'aquest any, que Robert i Sança tenien varis fills, segons es diu: "domino rege Roberto, domina regina consorte sua et liberis eorum"
* ↑ Se'l menciona com a testimoni en un document de l'11 de setembre de 1333, junt amb l'infant Ferran de Mallorca (que seria un cosí seu). Joan tindria poc més de tres anys

## Referències

* ↑ Frühwirth, Franz Andreas. Acta capitulorum generalium Ordinis Praedicatorum, 1898, p. 265.
* ↑ «Foundation for Medieval Genealogy» (en anglès). Charles Cawley. [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ de Saint-Marthe, Scévole. Histoire généalogique de la maison de France (en francès), 1619, p. 1129.
* ↑ Bouche, Honoré. La Chorographie ou Description de Provence et l'histoire chronologique du même pays. Tome premier (en francès), 1736, p. 359.
* ↑ Chevalier, Ulysse. Regeste dauphinois, ou Répertoire chronologique et analytique des documents imprimés et manuscrits relatifs à l'histoire du Dauphiné ... Tome 5 (Ann. 1330-1342), 1921, p. 186.

## Vegeu també

* Llista de comtes de Provença.
# Gordon Smith (hoquei sobre gel)

Gordon Smith (Winchester, 14 de febrer de 1908 - Boston, 22 d'octubre de 1999) va ser un jugador d'hoquei sobre gel estatunidenc que va competir durant la dècada de 1930.
El 1932 va prendre part en els Jocs Olímpics de Lake Placid, on guanyà la medalla de plata en la competició d'hoquei sobre gel. Quatre anys més tard, als Jocs de Garmisch-Partenkirchen, guanyà la medalla de bronze en la mateixa competició.
En el seu palmarès també destaca una medalla de plata al Campionat del Món d'hoquei gel de 1931.

## Referències

* 1 2 3 «Gordon Smith Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 7 d’agost 2017. [Consulta: 5 abril 2019].
# Eucinodonts

Els eucinodonts (Eucynodontia, gr. 'autèntiques dents de gos') són un infraordre de teràpsids que inclou els mamífers i el seus parents més propers, els cinògnats.
Contenia tant espècies carnívores com herbívores. Aparegueren al Triàsic inferior (o potser el Permià superior) i encara estan vius avui en dia (els mamífers). Tanmateix, el terme «eucinodont» se sol utilitzar informalment per referir-se únicament als eucinodonts prehistòrics que no són mamífers.
# Baraqix

Baraqix és una població de la plana de Djawf Ibn Nasir al Iemen, a uns 15 km al sud de Ma'in (Qarnaw).
Fou l'antiga ciutat de Yathill, i s'hi troba un conjunt defensiu que és el millor conservat entre els llocs preislàmics. Un temple dedicat a la deïtat de Nakrah a Barâqix, fou posat a la llum per la missió arqueològica italiana el 1990 i fou després objecte d'una tasca important de restauració per la mateixa missió la tardor del 2003.
Apareix sota influència sabea a partir del segle vii aC. Al segle vii quan els sabeus abandonen el santuari de Djabal al-Lawdh, Kuhal i Hizmat Abi Thawr, Baraqish, al mig de la zona abandonada va subsistir com a ciutat i encara va augmentar la seva importància. No és clar fins quan es va mantenir en l'òrbita del regne de Sabà i quan va passar a Ma'in.
Al segle ii aC era part del regne de Ma'in quan aquest ja iniciava el seu declivi. S'hi va instal·lar una població d'origen àrab que hi va aportar el seu panteó. Al segle i aC i I dC les fonts clàssiques esmenten que ja no era la gran ciutat fortificada que havia estat durant segles. Estrabó en el seu relat sobre l'expedició d'Eli Gal (Geografia, XVI, 4, 24), esmenta la ciutat d'Athroula, que ha estat identificada amb Yathill, i diu que es va rendir sense lluita; l'exèrcit romà s'hi va poder aprovisionar de blat i dàtils. L'arqueologia mostra restes d'incendi i destrucció important al final del segle i aC o al principi del segle i dC quan la ciutat hauria estat abandonada, i no se sap si és que els romans van devastar el lloc a la tornada o la destrucció fou provocat per un altre element. És esmentada dues vegades al segle i i al segle iii en inscripcions, però sempre només com a referència geogràfica.

## Referències

* Jérémie Schiettecatte, «Vie et mort des cités du Jawf», Chroniques yéménite, en línia, 13/ 2006, posada a la web 6 febrer 2007, Consulta 31 octubre 2010. URL : «Vie et mort des cités du Jawf».
# DCF77

DCF77 és un senyal horari d'ona llarga i una estació de ràdio de freqüència patró. Els seus emissors primari i de suport estan situats a Mainflingen, aproximadament a 25 km al sud-est de Frankfurt, Alemanya. És operat per T-Systems Mitjana Broadcast , una subsidiària de German Telekom, per benefici del Physikalische-Technische Bundesanstalt, el laboratori nacional de física d'Alemanya.
DCF77 porta donant servei com a estació de freqüència patró des de 1959, la informació de data i hora es va afegir el 1973.
El senyal portador de 77.5 kHz es genera a partir de rellotges atòmics enllaçats amb els rellotges mestres alemanys en Braunschweig. La forta emissió de 50 kW es pot rebre en gran part del territori europeu, arribant fins a 2000 km de distància de Frankfurt. L'emissió transporta un senyal de dades d'1 bit/s codificada en amplada de pols i modulada en amplitud. El mateix senyal de dades està modulat en fase sobre l'ona portadora utilitzant una seqüència pseudoaleatòria de 511 bits de mida (modulació d'Espectre eixamplat per seqüència directa). Les dades transmeses que es repeteixen cada minut són:
* L'hora i data actuals;
* Un bit d'alarma d'un segon intercalar;
* Un bit de l'horari d'estiu;
* Un bit d'identificació de l'emissor (primari o de suport);
* Diversos bits de paritat.
Des de 2003, 14 bits anteriorment sense ús del codi horari s'estan utilitzant per a senyals d'emergència de Defensa civil. Aquest encara és un servei experimental, que té per objecte ser el substitut de la xarxa alemanya de Sirenes de defensa civil.
El prefix radiofònic representa: D = Deutschland (Alemanya), C = senyal d'ona llarga, F = Frankfurt, 77 = freqüència: 77.5 kHz. Es transmet tres vegades cada hora a Codi morse.
Els radiorellotges han estat molt populars a Europa des del final dels 80 i la majoria fa servir el senyal DCF77 per ajustar l'hora automàticament.

## Enllaços externs

* DCF77 Atomowy czas w Twoim PC Arxivat 2008-08-07 a Wayback Machine. (polonès)
* Pàgina oficial de DCF77 al PTB (anglès)
* rellotge atòmic a Frankfurt (alemany)
* mills/ntp/dcf77.html Descripció de codis horaris (anglès)
* Informació sobre la construcció d'un Rellotge DCF77 Arxivat 2009-02-11 a Wayback Machine. (Espanyol)
# Llista de topònims de Vilallonga de la Salanca

Llista de topònims (noms propis de lloc) de Vilallonga de la Salanca (Rosselló).
Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!

## església

| imatge | Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Protecció | Commons (més fotos) | Dades a WD |
| | Sant Marcel de Vilallonga de la Salanca | Vilallonga de la Salanca | església | | 42° 43′ 39″ N, 2° 59′ 01″ E﻿ / ﻿42.7274722222°N,2.98361111111°E﻿ / 42.7274722222; 2.98361111111 10 msnm | | Église Saint-Marcel de Villelongue-de-la-Salanque | |
| | Sant Sebastià de Vilallonga de la Salanca | Vilallonga de la Salanca | església | | 42° 43′ 37″ N, 2° 58′ 52″ E﻿ / ﻿42.7268333333°N,2.98102777778°E﻿ / 42.7268333333; 2.98102777778 | | Chapelle Saint-Sébastien de Villelongue-de-la-Salanque | |

## Misc

| Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Commons (més fotos) |
| Tet | Pirineus Orientals | riu | Desemboca: mar Mediterrània Llarg: 115.8km Conca: 1369km² | 42° 42′ 48″ N, 3° 02′ 23″ E﻿ / ﻿42.713333333333°N,3.0397222222222°E﻿ / 42.713333333333; 3.0397222222222 | Têt |
| casa de la vila de Vilallonga de la Salanca | Vilallonga de la Salanca | instal·lació Ús: seu del govern local | | 42° 43′ 38″ N, 2° 59′ 08″ E﻿ / ﻿42.7272164627624°N,2.98548744848974°E﻿ / 42.7272164627624; 2.98548744848974 fr:22 AV DU LITTORAL, 66410 VILLELONGUE-DE-LA-SALANQUE | Town hall of Villelongue-de-la-Salanque |
| fragments (2) à Villelongue-de-la-Salanque | Vilallonga de la Salanca | marcador geogràfic | | | |
| rec del Molí de Vilallonga | Vilallonga de la Salanca Santa Maria la Mar | curs d'aigua rierol | Llarg: 9.8km | 42° 45′ 00″ N, 3° 02′ 00″ E﻿ / ﻿42.75°N,3.0333333333333°E﻿ / 42.75; 3.0333333333333 | |
| rue de Paris | Vilallonga de la Salanca | carrer | Anomenat per: París | | |
# Juan Pascual Pringles

Juan Pascual Pringles (17 de maig de 1795 - 10 de març de 1831) va ser un destacat cap militar a les guerres d'independència hispanoamericanes, amb rang de coronel, i més tard dirigent del Partit Unitari Argentí.

## Biografia

Pringles va néixer a San Luis el 17 de maig de 1795. Des de 1811 fins a 1814 va treballar a Mendoza abans d'unir-se a una milícia el 1815. El 1820 es va unir al Regiment de Granaders Muntats i va marxar cap al Perú com a part d'un cos expedicionari d'alliberadors i en arribar va lluitar en moltes batalles importants, incloses la Batalla de Junín i la Batalla d'Ayacucho. El 1829 va tornar a Buenos Aires, i aviat es va veure implicat en les guerres civils entre el Partit Unitari i els Federalistes.
Va morir en la batalla a Chañaral de las Ánimas contra les forces de Facundo Quiroga el 10 de març de 1831. En lloc de lliurar la seva espasa al subordinat de Quiroga i no al general en persona, la va trencar per la meitat abans de ser afusellat. Més tard, Quiroga va increpar el soldat que va prendre la vida de Pringles sense consultar-lo.

## Pringles a l'Argentina moderna

Avui, la plaça principal de la capital provincial de San Luis porta el nom de plaça Pringles en honor seu, i també compta amb una estàtua eqüestre seva. Una petita plaça del centre de Rosario també s'anomena plaça Pringles.
El partido i la ciutat de Coronel Pringles a la província de Buenos Aires reben el nom de Pringles, així com diversos carrers de Buenos Aires, San Luis, Quilmes i altres ciutats.

## Referències

* Recursos Pringles, Universitat Nacional de San Luis . (en castellà)
* Fishburn, Evelyn i Psiche Hughes. Diccionari de Borges. (Londres: Duckworth, 1990)
# Hans Cattini

Hans Cattini (Grono, 24 de gener de 1914 - Lausana, 2 d'abril de 1987) va ser un jugador d'hoquei sobre gel suís que va competir durant les dècades de 1930 i 1940. Era germà del també jugador d'hoquei sobre gel Ferdinand Cattini.
El 1936 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern de Garmisch-Partenkirchen, on fou tretzè en la competició d'hoquei sobre gel. El 1948, una vegada finalitzada la Segona Guerra Mundial, va disputar els Jocs de Sankt Moritz, on guanyà la medalla de bronze en la mateixa competició. En el seu palmarès també destaquen tres medalles al Campionat del Món d'hoquei gel, de plata el 1935 i de bronze el 1937 i 1939, i una de plata al Campionat d'Europa d'hoquei sobre gel de 1932, en la darrera edició d'aquesta competició disputada de manera independent. Disputà 111 partits internacionals en què marcà 54 gols.
A nivell de clubs jugà al HC Davos entre 1930 i 1949, guanyant catorze lligues suïsses (1933 a 1935, 1937 a 1939 i 1941 a 1948) i la Spengler Cup el 1933, 1936, 1938 i de 1941 a 1943.
El 1998, juntament amb el seu germà, va ser inclòs al Saló de la fama internacional de l'hoquei sobre gel.

## Referències

* ↑ «Hans Cattini». legendsofhockey.com. [Consulta: 22 setembre 2019].
* 1 2 3 4 5 6 «Olympedia – Hans Cattini». [Consulta: 12 març 2023].
* ↑ «IIHF Hall of Fame». [Consulta: 3 setembre 2013].
# Srđ

Srđ (en croat, literalment, «Sergi») és el nom d'una muntanya al peu de la qual va sorgir la ciutat de Ragusa, després Dubrovnik, a Croàcia. La muntanya té 408 metres d'altura i s'hi arriba per una carretera amb molts revolts. Té una antena (repetidor) de TV i una torreta des de la qual es domina la ciutat. El funicular amb què s'hi accedia ha quedat inutilitzat després dels bombardejos serbis de 1991-1992. Tota l'àrea del voltant porta també el nom de Srđ, fins a les muntanyes Bosanka (264 metres), a l'est, i Nuncijata (148), al nord-oest.
# Corneta de vàlvules

La corneta de vàlvules és un instrument de vent metall que imita la forma d'una banya animal i és utilitzada principalment en el jazz i en la música clàssica, principalment al segle xix a bandes militars europees. El so es produeix gràcies a la vibració dels llavis de l'intèrpret en la part anomenada broquet a partir de la columna de l'aire (flux de l'aire). Antigament s'utilitzava per donar el toc a les tropes d'infanteria de l'exèrcit i en els carnavals. Tal com la trompeta, la corneta està formada per 3 vàlvules que permeten al músic executar diferents tons. En el jazz va ser molt utilitzat durant l'estil New Orleans, encara que després va ser suplantat de poc per la trompeta, tot i que encara s'utilitza. Actualment gaudeix de gran popularitat en les Bandes de Cornetes i Tambors que principalment participen en la Setmana Santa a similitud a les bandes de caràcter militar. En aquests casos la corneta sol utilitzar sense pistons o vàlvules, o amb un o dos transpositors.

## Història

Deriva del halbmond usat per les unitats de caçadors de l'Electorat de Hannover, que al seu torn deriva de les banyes d'animals que usava alguna unitat d'infanteria ja des del segle xv.

## Referències

* ↑ «Corneta - Definicion.de» (en castellà). [Consulta: 2 gener 2025].
* ↑ «Cornet | Brass, Valved, French | Britannica» (en anglès). [Consulta: 23 gener 2025].
* ↑ «La corneta. Introducción y tipos.». InstrumentUM, (2), 68-80., 2022.
* ↑ Baines, 1993, p. 173.

## Bibliografia

* Baines, Anthony. Brass Instruments: Their History and Developmen. Anthony Baines, 1993. ISBN 0486275744.

## Vegeu també

* Corneta militar
* Cornetto
* Corn de posta
* Fliscorn
* Instrument musical de vent
Viccionari
# Daniel Mangrané i Escardó

Daniel Mangrané i Escardó (Tortosa, 29 de gener de 1883 - Barcelona, 30 de gener de 1969) fou un polític i industrial català, originari de Tortosa.

## Biografia

Destacat productor d'oli d'oliva, en va estudiar la problemàtica de la producció, importació i exportació, i el 1926 va fundar la Institució Cultural i Benèfica Daniel Mangrané. Vinculat a Marcel·lí Domingo i Sanjuan, el 1917 fou escollit regidor de l'ajuntament de Tortosa. Militant del Partit Republicà Democràtic Federal, a les eleccions generals espanyoles de 1933 fou elegit diputat per la província de Tarragona com independent, dins les llistes d'ERC.
Després de la guerra es va dedicar a fabricar l'insecticida agrari DDT. Des de 1948 va fabricar l'àcid para-amino-salicílic, utilitzat per al tractament de la tuberculosi. Durant els anys 1950 va patentar i fabricar Pyreazid, medicament contra la tuberculosi. Per aquest motiu el 1962 li fou concebuda la Medalla de plata al Mèrit al Treball.

## Obres
### Llibres

* El problema nacional de los aceites de oliva y su solución (1930)
* Los aceites de oliva de España (1961)
* Nuestra gran riqueza olivarera aceitera: su pasado, su porvenir (1965)

### Cinema

* Nuevos ideales (1936 productor, dirigida per Salvador de Alberich)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 Sancho i Sancho, Josep. «Daniel Mangrané i Escardó». Memòria esquerra.cat. [Consulta: 14 maig 2023].
* ↑ Llorente Roselló, Emili «El Mercat de l'oli a Tortosa abans de de 1938. Marques i empreses». Recerca, 14, 2012, pàg. 11–68. ISSN: 2385-457X.
* ↑ «Mangrane Escardo, Daniel» (en castellà). [Consulta: 14 maig 2023].
* ↑ «El problema nacional de los aceites de oliva y su solución» (en castellà). Real Academia de Gastronomía. [Consulta: 14 maig 2023].
* ↑ «El aceite de oliva en España / Daniel Mangrané Escardó» (en castellà). Bibliotecas del MAEC. [Consulta: 14 maig 2023].
* ↑ «Nuevos Ideales (193» (en castellà). Enciclopedia del Cine Español, 29-07-2012. [Consulta: 14 maig 2023].

## Enllaços externs

* Biografies de Parlamentaris Catalans Arxivat 2018-08-20 a Wayback Machine.
* Daniel Mangrané Arxivat 2015-06-21 a Wayback Machine. a memòriaesquerra.cat Arxivat 2015-03-11 a Wayback Machine.
* Fitxa del Congrés dels Diputats
# Esteve Asolik

Esteve de Taron (en armeni Ստեփանոս Տարոնեցի) conegut per Esteve Asolik (en armeni Ասողիկ, 'cantor', 'contacontes') va ser un historiador armeni del segle x i principis del segle xi contemporani del rei Gaguik I d'Armènia, originari del districte de Taron, que va escriure una Història universal.
Es va formar a Aní, la capital de l'Armènia bagràtida i es va convertir en un autor molt conegut i comentat. Segons el governant i lingüista Gregori Magistros va tenir una vida llarga.
La seva obra, Història universal, va ser un encàrrec del Catolicós Sargis I d'Armènia. Està dividida en tres llibres. El primer comença amb la creació del món i s'estén fins a finals del segle iii. El segon comença amb el regnat de Tiridates III (250-330) i acaba amb el regnat d'Aixot el Gran (854-890). El llibre tercer segueix fins a l'any 1004, durant el regnat de Gaguik I d'Armènia. Aquest darrer llibre, sobretot la història inèdita que escriu dels últims 75 anys del període, constitueix una font "incomparable" pel coneixement de la llengua armènia i del món de l'Imperi Romà d'Orient del segle x. Ha estat traduïda a l'alemany (publicada el 1907) i al francès, una primera part el 1883 i una segona part el 1917.

## Referències

* ↑ Hacikyan, Agop J. (coord.). The heritage of Armenian literature, vol. II: From the sixth to the eighteenth century. Detroit: Wayne State University Press, 2002, p. 316-317. ISBN 9780814330234.
* ↑ Dédéyan, Gérard. Histoire du peuple arménien. Tolosa de Llenguadoc: Privat, 2008, p. 243. ISBN 9782708968936.
# Socarrenc vermell

El socarrenc vermell, també anomenat gírgola vermella i fals carlet rutilant, (Tricholomopsis rutilans, del grec Tricholompsis, tricholoma: marge pelut; del llatí rutilans: vermellós) és un bolet sense valor culinari de l'ordre dels agaricals i del grup de les flotes.

## Morfologia

Barret primer hemisfèric, després convex i finalment aplanat i una mica umbonat. D'uns 6 a 8 cm. amb marges arrodonits. Color groguenc-vermellós i els exemplars vells, de groc-brunenc. El centre amb un color més fosc, sol estar recobert d'esquames de color porpra o rosa.

## Hàbitat

A llocs amb herba i marges dels boscos de coníferes o mixtos. De la primavera fins a la tardor.

## Gastronomia

No té valor culinari

## Referències

* ↑ Gràcia, Enric. La Clau dels Bolets: Identifica'ls de la mà d'Enric Gràcia, Vol. II, p:137. El Papiol: efadós, 2021.
* ↑ Cuello Subirana, Josep. Els noms dels bolets. Bellaterra: Lynx, 2007, p. 493. ISBN 978-84-96553-39-2.
* ↑ Læssøe, Thomas; Petersen, Jens H. Fungi of Temperate Europe. Princeton: Princeton University Press, 2019. ISBN 9780691180373.
* ↑ Vidal, Josep Maria; Ballesteros, Enric. Bolets dels Països Catalans i els seus noms populars. Figueres: Brau Edicions, 2013. ISBN 9788496905986.
# André Filippini

André Filippini (Sion, 13 de setembre de 1924 - Sion, 18 de novembre de 2013) fou un pilot de bob suís que va competir a començament de la dècada de 1950. Posteriorment fou un destacat empresari.
El 1952 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Hivern d'Oslo, on guanyà disputà la medalla de bronze en la prova del bobs a quatre del programa de bob. Va formar equip amb Fritz Feierabend, Stephan Waser i Albert Madörin.
Posteriorment, entre 1971 i 1977, fou president del FC Sion. El 1977 es va veure implicat en un cas de corrupció, el cas Savro, pel qual fou detingut, jutjat i condemnat a vuit anys de presó i a pagar una important quantitat de francs suïssos de multa.

## Referències

* 1 2 «André Filippini Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2012. [Consulta: 1r gener 2020].
* ↑ Gabbud, Jean-Yves «André Filippini, l'homme de l'affaire Savro, est décédé» (en francès). Le Nouvelliste, 19-11-2013 [Consulta: 21 novembre 2013].