OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Sala (Bàscara)

Can Sala és una casa del municipi de Bàscara (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Bàscara, en el límit amb el nucli antic de la població, delimitada entre els carrers Parets i Gispert.
Edifici entre mitgeres de dos cossos adossats formant una planta en forma de L, i amb una petita zona de pati a la part de migdia. El cos principal presenta la façana orientada al carrer Gispert, amb la coberta de teula d'un sol vessant i distribuït en planta baixa i dos pisos. El parament està força degradat i presenta diverses obertures reformades. A la planta baixa destaca el gran portal d'arc de mig punt adovellat, amb els brancals bastits amb grans carreus desbastats, parcialment tapiat. A l'extrem de ponent, un altre portal tapiat d'arc rebaixat adovellat. A llevant, una finestra rectangular reformada, bastida amb carreus de pedra i reixa de ferro forjat. De la primera planta destaquen les dues finestres situades a la banda de llevant, rectangulars i amb els brancals i les llindes de pedra, i els ampits motllurats. El parament està bastit amb pedra i còdols i amb forces trams arrebossats. En canvi, la façana posterior es troba emblanquinada, de la mateixa manera que el cos adossat en perpendicular a la construcció original. La façana alineada amb el carrer té les obertures rectangulars amb l'emmarcament arrebossat i un coronament bastit amb un plafó sostingut per una cornisa motllurada i decorada. L'accés es fa a través de dos portals d'arc rebaixat.

## Història

La casa, formada per un cos principal del segle xvi i diverses ampliacions d'època posterior, està construïda sobre les restes de l'antiga muralla de la població. El pati és situat a migdia, sobre l'antiga vall de la fortificació, la qual es correspon amb el traçat de l'actual carrer Parets.
Fou la casa pairal de la família Sala, després usada com a sagristia. Després de la Guerra Civil, la casa és reconvertida en caserna de la Guàrdia Civil.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Sala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 gener 2014].
# Can Segarra (Valls)

Can Segarra és un edifici del municipi de Valls (Alt Camp) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici de planta i dos pisos, amb la planta baixa porticada amb volta plana, i que forma, amb la resta de les edificacions de la plaça, un conjunt porticat. En el primer pis es troben 3 balcons sortints, el del mig corregut per abastar 4 portes. Al segon pis hi ha 6 balconets que no sobresurten. L'edifici, que és de maçoneria revocada i pintada, està acabat en una cornisa.

## Història

L'edifici data del 1692. El va fer construir l'hisendat de Verdú Joan Sagarra i Colom, amb motiu del seu casament amb la pubilla Gassol, de Valls. La Universitat va senyalar terreny en la plaça del Blat per a la seva casa pairal. El mes d'abril de 1706 es van hostatjar en aquesta casa el senyor Mifort, plenipotenciari de l'Arxiduc Carles d'Àustria, i el príncep Enric d'Armestad, juntament amb nombrosos cavallers. El poeta Josep Maria de Sagarra va passar algun temps en aquesta casa, propietat de la seva família fins ben entrat el segle xx, en què el seu pare la va vendre.
Durant alguns anys de la dècada dels anys 80 s'hi va establir una exposició castellera precedent al Museu Casteller de Catalunya que en l'actualitat s'està construint a Valls.

## Referències

* 1 2 «Can Segarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].

## Enllaços externs

* «Can Segarra». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Can Torrella de Baix

Can Torrella de Baix és una masia del municipi de Matadepera (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia de Can Torrella de Baix segueix la tipologia de la forma basilical tan habitual en aquests indrets. El frontis però, presenta una solució asimètrica deguda possiblement a la situació de la casa en un terreny amb marcat desnivell. Aquest desnivell també ha provocat la juxtaposició d'edificis. La porta d'entrada és d'arc de mig punt adovellat. Algunes finestres, tant al frontis com als laterals, són fetes també amb els llindars de pedra. El carener de la teulada és perpendicular al frontis i el ràfec presenta una senzilla decoració amb motius geomètrics. A la façana lateral dreta, en un nivell més baix, s'obre una altra porta.
Actualment, en una de les dependències de la casa, hi ha un restaurant instal·lat en el mateix lloc on antigament es reunien els caçadors. El mas va ser remodelat i condicionat després d'ésser comprat pel senyor Blanch l'any 1923. Per voluntat d'aquest mateix propietari es construí una capella d'estil romànic al mas, on s'instal·là l'altar procedent de l'antiga església parroquial de Matadepera (Can Roure), que estava arraconat en una de les dependències del mas. La capella s'advocà a Sant Joan i fou beneïda el 10 de juliol de 1925.

## Història

Can Torrella de Baix fou la nova casa de Can Torrella de Dalt. Començà la seva construcció a finals de segle xiv en el lloc on els propietaris tenien un forn de vidre i un d'obra. Pocs anys després, el mas originari de la família, Can Torrella de Dalt fou venut a Francesc Mata que, aprofitant dependències de l'antic edifici, va construir la Mata Xica. Les propietats de Can Torrella de Baix van passar a mans del senyor Vallès i Mitjans l'any 1901, el fill del qual va vendre la propietat al senyor Blanch i Romeu el 30 de novembre de 1923. Actualment la propietat pertany a la família Fontanals.
Cap al 1930 hi feu una estada en el mas Francesc Cambó, amic de la família Blanch.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Torrella de Baix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 novembre 2015].
# Cantin

Cantin és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 1.446 habitants. Limita al nord amb Dechy, al nord-est amb Roucourt, a l'est amb Erchin, al sud-est amb Bugnicourt, al sud amb Arleux, al sud-oest amb Estrées i al nord-oest amb Gœulzin.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 912 | 1.246 | 1.395 | 1.397 | 1.373 | 1.328 | 1.446 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1995- | Christian Courtecuisse | |

## Referències

Viccionari
# Ministeri de Defensa Nacional de Lituània

El Ministeri de Defensa Nacional de Lituània (en lituà: Lietuvos Respublikos Krasto apsaugos ministerija) és un dels 14 ministeris del Govern de Lituània. Té la seu a la capital Vílnius. Va ser establert el 1990.
La seva missió, consisteix en: "Aplicació de la política conjunta amb l'OTAN, la cooperació amb els països estrangers al sector de defensa, representació de Lituània per la coordinació del dret internacional humanitari, la gestió de la defensa nacional i els recursos de seguretat financera, la provisió de l'exèrcit amb armament, equip i d'altres recursos, la implementació de la política de gestió de personal, la preparació de la reserva militar, l'administració del servei obligatori, preparació de la societat per a la resistència civil i la planificació de la mobilització nacional". L'actual ministre responsable des del 13 de desembre de 2012 és Juozas Olekas del Partit Socialdemòcrata de Lituània.

## Llista de ministres

| | Nom i cognom | Període |
| 1 | Audrius Butkevičius | 23-07-1992 – 28-10-1993 |
| 2 | Linas Antanas Linkevičius | 28-10-1993 – 4-12-1996 |
| 3 | Česlovas Stankevičius | 4-12-1996 – 27-10-2000 |
| 4 | Linas Antanas Linkevičius | 27-10-2000 – 29-11-2004 |
| 5 | Gediminas Kirkilas | 29-11-2004 – 6-07-2006 |
| 6 | Juozas Olekas | 6-07-2006 – 28-11-2008 |
| 7 | Rasa Juknevičienė | 28-11-2008 – 13-12-2012 |
| 8 | Juozas Olekas | 13-12-2012 – |

## Vegeu també

* Govern de Lituània

## Referències

* ↑ Europa Publications. Eastern Europe and the Commonwealth of Independent States, Volume 4. Routledge, 1999, p. 516. ISBN 978-1-85743-058-5.
* ↑ «Functions of National Defence Ministry». Lithuanian Ministry of Defense. Arxivat de l'original el 2019-05-31. [Consulta: 6 desembre 2013].
* Institutions Controlled by the Ministry of Justice. Ministry of Justice of the Republic of Lithuania Arxivat 2013-12-11 a Wayback Machine.
# Màscara penjoll de Benín

La màscara penjoll de Benín és un retrat miniatura escultòric de vori que representa a la reina mare Idia de l'Imperi de Benín del segle xvi, amb forma de màscara tradicional africana. Fou portat, no com a màscara, si no com a penjoll pel seu fill Esigie, que va regnar com a Oba de Benín gràcies a l'ajut militar d'Idia.
Hi ha dues màscares gairebé idèntiques: una al Museu Britànic de Londres i l'altre al Metropolitan Museum of Art de la ciutat de Nova York. Ambdues és caracteritzen per representar a la reina amb el rostre seré, un tocat de corall vermell, un collaret del mateix material al coll, escarificació per incrustacions de ferro al front, i estar emmarcades per una tiara oberta i calada, i un collar amb éssers simbòlics, així com bucles dobles a cada costat per fixar el penjoll.
Hi han també d'altres representacions del mateix tema en el Museu d'Art de Seattle, en el Museu Linden de Stuttgart, i a col·leccions privades, totes descobertes durant l'expedició a Benín de 1897.
La màscara ha esdevingut un emblema d'art de la Nigèria moderna. Així, va aparèixer en els bitllets d'un naira el 1973, i va ser triada com l'emblema oficial del festival cultural panafricanista FESTAC 77 de 1977.

## Referències

* ↑ «Ivory mask - Google Arts & Culture» (en anglès). Google Cultural Institute.
* ↑ Metropolitan Museum Collection «Queen Mother Pendant Mask: Iyoba», MetMuseum
* ↑ «Collections - SAM - Seattle Art Museum» (en anglès). Arxivat de l'original el 2017-11-09.
* ↑ Lindenmuseum. «Linden-Museum - Afrika» (en alemany). Arxivat de l'original el 2017-02-23.
* ↑ «Sotheby’s to auction ‘Oba’ mask».
* ↑ «Sotheby's cancels sale of 'looted' Benin mask». The Independent, 29-12-2010.
* ↑ «The wealth of Africa», British Museum
* ↑ Hauser-Schäublin, Brigitta; Prott, Lyndel V. Cultural Property and Contested Ownership: The Trafficking of Artefacts and the Quest for Restitution (en anglès). Routledge, 2016-06-10. ISBN 9781317281832.
* ↑ Salami, Gitti; Visona, Monica Blackmun. A Companion to Modern African Art (en anglès). John Wiley & Sons, 2013-10-22. ISBN 9781118515051.
# Nabu

Nabu (accadi: 𒀭𒀝 ; siríac: ܢܒܘ) va ser el deu mesopotami de la saviesa i de l'escriptura. Segons la mitologia mesopotàmica era fill de Marduk i de Sarpanit. La seva parella era Tasmetu. Està testimoniat a Ebla al segle xxiv aC i apareix al sud de Mesopotàmia a l'inici del segon mil·lenni. Segurament era una deïtat semita introduïda pels amorrites.
Nabu va guanyar protagonisme entre els babilonis durant el primer mil·lenni aC, després de ser identificat com a fill del déu Marduk. També era considerat l'inventor de l'escriptura, un escriba dels déus, el déu patró de les arts racionals i un déu de la vegetació. Se'l considerava un oracle, i se l'assimilava amb el déu Nanna.
El seu temple principal era a Borsippa i s'anomenava Ezida (E-zida = "Temple Pur" en sumeri). La seva estàtua es portava cada any nou a Babilònia perquè presentés els respectes al seu pare. Les tauletes d'argila que mostraven una especial habilitat cal·ligràfica s'utilitzaven com a ofrenes al temple de Nabu. Els temples dedicats a Nabu són nombrosos també a Assíria on era força venerat. Nabu portava una gorra guarnida amb banyes i es representava amb les mans juntes en l'antic gest dels sacerdots. Anava muntat sobre un drac alat conegut com a Sirruix, tal com feia el seu pare Marduk. A l'astrologia babilònica, a Nabu se li associava el planeta Mercuri.
El seu nom podria derivar de l'arrel semita que vol dir "profeta" o "brillant". Estava encarregat d'escriure sobre les tauletes el destí de cada esser humà. Va esdevenir un déu important als períodes tardans neobabiloni i neoassiri. El seu símbol és el càlam, utilitzat per escriure, associat a la tauleta.
El culte de Nabu es va estendre també a l'antic Egipte. Nabu era una de les cinc deïtats no egípcies que s'adoraven a Elefantina. A la Bíblia, es menciona Nabu amb el nom de Nebo, tant a Isaïes com a Jeremies
A l'època hel·lenística, Nabu s'identificava de vegades amb l'Apol·lo grec com a donador de profecies, i com a déu de la saviesa i missatger diví, associat amb el planeta Mercuri, Nabu estava relacionat amb l'Hermes grec, amb el Mercuri romà i amb el déu egipci Thot.

## Referències

* ↑ Green, Tamara M. The City of the Moon God: religious traditions of Harran. Leiden: Brill, 1992, p. 34. ISBN 9789004095137.
* 1 2 Leick, Gwendolyn. A dictionary of Ancient Near Eastern mythology. Londres: Routledge, 1991, p. 123, 127. ISBN 9780415007627.
* ↑ Llibre d'Isaïes XLVI, 1
* ↑ Llibre de Jeremies, XLVIII, 1
* ↑ Bertman, Stephen. Handbook to life in ancient Mesopotamia. Nova York: Oxford University Press, 2005, p. 122. ISBN 9780195183641.
# Nanna

Nanna (sumeri: 𒀭𒋀𒆠 $^D$ŠEŠ.KI, $^D$NANNA) va ser el déu tutelar de la ciutat sumèria d'Ur. És un déu de la Lluna, també conegut com a Suen i Sin pels accadis i els babilonis (accadi: 𒂗𒍪, EN.ZU, pronunciat Su'en, Sîn).
Als segells cilíndrics, se'l representa com un vell amb una barba llarga i el símbol de la mitja lluna. En el sistema astrològic-teològic està representat pel nombre 30 i la lluna. Aquest nombre probablement es refereix al nombre mitjà de dies (concretament al voltant dels 29,53) que té un mes lunar, mesurat entre successives llunes noves. És fill d'Enlil i de Ninlil i es va casar amb Ningal. Amb ella va tenir els déus que simbolitzen els fenòmens atmosfèrics, com ara Adad, Utu/Xamaix, «el Sol» o Inanna/Ixtar, la deessa del planeta Venus.
Se l'anomenava també En-zu, que ‘senyor de la saviesa’. Durant el període circa 2600 aC–2400 aC, quan Ur va exercir la supremacia sobre la vall de l'Eufrates, Nanna/Sin va ser considerat el cap del panteó de la religió mesopotàmica. En aquest període se'l designava «pare dels déus», «cap dels déus», «creador de totes les coses». La «saviesa» personificada pel déu de la lluna es referia també a la ciència de l'astronomia o a la pràctica de l'astrologia, on l'observació de les fases de la lluna és un factor important. Es va establir la doctrina d'una tríada formada per Sin/Nanna i els seus fills.
Sin tenia una barba feta de lapislàtzuli i muntava sobre un bou alat. El toro era un dels seus símbols, que va prendre del seu pare Enlil, anomenat «Toro del cel», juntament amb la mitja lluna. Un text sumeri conegut am el nom d'Enlil i Ninlil parla del descens d'aquestes dues divinitats a l'inframon i com allà Ninlil, que estava embarassada de Nanna/Sin, va mantenir relacions amb Enlil, que va prendre tres formes diferents, de forma que van concebre, a més de Nanna/Sin, tres déus més. La història mostra algunes similituds amb el text conegut com el Viatge d'Inanna als inferns.

## Bibliografia

* Hall, Mark Glenn. A study of the Sumerian moon-god, Nanna/Suen (tesi) (en anglès). 2 vol. University of Pennsylvania, 1985.

## Referències

* 1 2 3 Lurker, Manfred. The Routledge dictionary of gods and goddesses, devils and demons. Londres: Routledge, 2016, p. 227. ISBN 9781138142091.
* 1 2 Green, Tamara M. The city of the moon god religious traditions of Harran. Leiden: Brill, 1992, p. 36-37, 67. ISBN 9789004095137.

## Enllaços externs

* Déus sumeris
# Nigar Hanım

Nigar Hanım (Istanbul, 1856 - Istanbul, 1918) Nigar Osman, tambe coneguda com a Nigâr Hanım, fou una poetessa turca otomana. És filla de Macar Osman Paşa (Osman Paixà l'hongarès), un refugiat de la Revolució de 1848 a Europa.

## Obres

Obres
    Aks-i Seda (Tornaveu), 1909.
    Tesir-i Aşk (Impressió d'amor)

## Referències

* ↑ Mary Zirin; Irina Livezeanu; Christine D. Worobec Women and Gender in Central and Eastern Europe, Russia, and Eurasia: A Comprehensive Bibliography Volume I: Southeastern and East Central Europe (Edited by Irina Livezeanu with June Pachuta Farris) Volume II: Russia, the Non-Russian Peoples of the Russian. Routledge, 26 març 2015, p. 231–. ISBN 978-1-317-45197-6.

## Vegeu també

* Fitnat Hanım
# Paleta de pedra

Les paletes de pedra són paletes rodones, trobades a les zones de Bàctria i Gandhara, que representen escenes de la mitologia grega. Són lleugerament còncaves i tenen els contorns decorats. Algunes d'elles s'han atribuït al període Indogrec entre els segles II i I aC. La major part es consideren posteriors, al voltant del segle i, de l'època dels Indo-Parts. Van desaparèixer després del segle i. Moltes paletes de pedra s'han trobat al jaciment arqueològic de Sirkap, a l'actual Pakistan.
Erudits han suggerit que aquestes paletes es feien servir per barrejar productes cosmètics (vegeu les paletes cosmètiques de l'antic Egipte). El Museu de l'Antic Orient va poder analitzar les restes de substàncies adherides a diverses paletes de pedra, i van resultar ser pólvores cosmètiques de colors similars al coloret. Es va descobrir un fris a Butkara que mostra una dona fent servir un mirall mentre posa un dit en una d'aquestes paletes de pedra.

## Exemples
### Bol dividit amb una forma de mitja lluna

* Apol·lo i Dafne.
* Parella amb un serpent marí.
* Escena mitològica amb Atena i Heràcles.
* Posidó amb servents.
* Afrodita al seu bany.
* Home amb una copa a la mà, conduint un monstre marí ketos.
* Banquet o escena funerària.
* Banquet o escena funerària.
* Tritó femella, Museu Nacional de Tòquio
* Paletes de pedra i altres artefactes trobats al nivell indo-grec a Sikarp (Estrat 5)
* Animals amistosos.
* Paleta de pedra eqüestre, Gandhara.

### Amb divisors en forma de T

* Rei indo-part i servents.
* Noble indi amb assistentes.
* Possible foc de culte amb altar.
* Festa amb beguda indo-grega.
* Festaire indo-part.
* Parella indo-part.
* Animals lluitant.
* Parella festejant.

### Altres formes

* Heràcles begut.
* Festivitats indo-gregues.
* Home indo-part caçant.
* Home conduint un monstre marí ketos.
* Surya, déu del Sol, Sun god Surya, o possiblement el Buda, conduint un carro.
* Home amb una copa, conduint un monstre marí ketos.
* Dones en vestits grecs, conduint un monstre marí ketos.
* Paleta amb la deessa Hariti.

## Vegeu també

* Paleta cosmètica

## Notes

* ↑ M. Rowan, Yorke; Ebeling, Jennie R. New Approaches to Old Stones: Recent Studies of Ground Stone Artifacts. Routledge, 2016, p. 220. ISBN 9781134949649.
* ↑ Informe de la missió italiana a Butkara.

## Referències

* Francfort, Henri-Paul "Les Palettes du Gandhara" 1979 (in French). Paris: Diffusion de Brocard.
# Panna a netvor

Panna a netvor (en txec, La bella i la bèstia) és una fantasia fosca de terror txecoslovaca del 1978 dirigida pel director de cinema eslovac Juraj Herz. La pel·lícula és un relat del clàssic conte La bella i la bèstia.
Per la seva direcció, Herz va rebre la Medalla Sitges en Or de Llei al XII Festival Internacional de Cinema Fantàstic i de Terror l'any 1979.

## Argument

Julie és la filla d'un comerciant en fallida, que és l'única de les tres filles, decideix salvar la vida del seu pare. Va al castell del bosc encantat on coneix la Bèstia. No té cap escrúpol a matar Julie, però la seva bellesa li impedeix fer-ho. Encara que a Julie se li prohibeix mirar la Bèstia, comença a enamorar-se d'ell i l'amor rescata la Bèstia de la seva maledicció.

## Repartiment

* Zdena Studenková com a Julie
* Vlastimil Harapes com a Netvor
* Václav Voska com a pare
* Jana Brejchová com a Gábinka
* Zuzana Kocúriková com a Málinka
* Marta Hrachovinová com a Devecka
* Vít Olmer com a Jezdec
* Milan Hein com a Zenich

## Recepció

David Melville de Senses of Cinema va escriure, "Panna a netvor té la capacitat d'horroritzar de la millor i de la pitjor de les maneres. No obstant això, com qualsevol conte de fades real, és poc probable que deixi mai el seu públic avorrit o indiferent".

## Referències

* ↑ Jack Zipes. The Enchanted Screen: The Unknown History of Fairy-Tale Films. Routledge, 27 gener 2011, p. 408. ISBN 978-1-135-85395-2.
* ↑ Bartłomiej Paszylk. The Pleasure and Pain of Cult Horror Films: An Historical Survey. McFarland, 8 juny 2009, p. 111. ISBN 978-0-7864-5327-6.
* ↑ Film a doba: měsíčník pro filmovou kulturu (en czech). 26. Orbis, 1980, p. 125.
* ↑ «Beauty and the Beast (1978) • Juraj Herz • Senses of Cinema». Senses of Cinema. [Consulta: 19 octubre 2019].

## Enllaços externs

* "Panna a netvor" at the Česko-Slovenská filmová databáze.
* "Panna a netvor" at the Filmová databáze.
* "Panna a netvor" at Filmová místa.
* Panna a netvor a YouTube
# Partit Revolucionari-Kawa

Partit Revolucionari-Kawa (kurd: Partîya Sores-Kawa; turc: Devrim Partisi-Kawa), conegut generalment només com Kawa, fou un moviment nacionalista kurd creat a Turquia el 1976, arrel de la negativa de les organitzacions d'esquerra turques a reconèixer el fet nacional kurd. Es va dividir en Denga Kawa (1977) i Kawa Roig (1978). El 1994 o 1995 el KAWA reunificat es va unir als Alliberadors Nacionals del Kurdistan (branca KUK-RNK), al Tekosina Sosyalist i al YEKBÛN per formar la Plataforma d'Unitat Socialista del Kurdistan (PYSK).

## Referències

* ↑ Tekdemir, Omer. Constituting the Political Economy of the Kurds: Social Embeddedness, Hegemony, and Identity (en anglès). Routledge, 2021, p. 94. ISBN 9781000378283.
* ↑ «PYSK ava bû» (en kurd). Armanc, ABRIL-MAIG 1996, pàg. 10 [Consulta: 21 agost 2022].

## Bibliografia

* Partits polítics de Turquia 2007 a: rds.homeoffice.gov.uk/rds/pdfs07/turkey-140307.doc document editable
# Patricia Howlin

Patricia Howlin (8 d'octubre de 1946), és professora de Psicologia Clínica Infantil a l'Institut de Psiquiatria, Psicologia i Neurociència de Londres. Els principals interessos de la seva recerca se centren en l'autisme i els trastorns del desenvolupament, incloent la síndrome de Williams, trastorns del desenvolupament del llenguatge i la síndrome X fràgil.
Howlin és membre de la British Psychological Society (BPS), on ha estat Catedràtica de l'Associació de Psicologia i Psiquiatria Infantil del Regne Unit i de la Societat per a l'Estudi de Fenotips del Comportament. És una redactora i fundadora de la revista Autism.

## Selecció d'obres

* Howlin, Patricia. Autism and Asperger syndrome: preparing for adulthood (en anglès). Routledge, 2004. ISBN 9780415309684.
* Howlin, Patricia; Goode, Susan; Hutton, Jane; Rutter, Michael «Adult outcome for children with autism» (en anglès). Journal of Child Psychology and Psychiatry, 45.2, 2004, pàg. 212–229. DOI: 10.1111/j.1469-7610.2004.00215.x. PMID: 14982237.
* Howlin, Patricia; Baron-Cohen, Simon; Hadwin, Julie. Teaching children with autism to mind-read : a practical guide for teachers and parents (en anglès). Wiley, 1999. ISBN 9780585334424.
* Howlin, Patricia; Moore, Anna «Diagnosis in Autism A Survey of Over 1200 Patients in the UK» (en anglès). Autism, 1.2, 1997, pàg. 135–162. DOI: 10.1177/1362361397012003.

## Referències

* 1 2 «IoP: staff: Howlin, Patricia» (en anglès). Iop.kcl.ac.uk, 12-10-2007.
* ↑ «Professor Patricia Howlin | SLaM National Services» (en anglès). National.slam.nhs.uk. Arxivat de l'original el 2014-01-16. [Consulta: 1r gener 2019].
* ↑ «Early tests predict intellect in adults with autism — SFARI.org - Simons Foundation Autism Research Initiative» (en anglès). Sfari.org, 09-01-2014.
* 1 2 «Society Fellow wins lifetime achievement award» (en anglès). British Psychological Society.