OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bisbat de Nezahualcóyotl

El bisbat de Netzahualcóyotl (castellà: Diócesis de Netzahualcóyotl, llatí: Dioecesis Netzahualcoytlensis) és una seu de l'Església Catòlica a Mèxic, sufragània de l'arquebisbat de Tlalnepantla, i que pertany a la regió eclesiàstica Metro-Circundante. L'any 2013 tenia 1.958.000 batejats sobre una població de 2.177.000 habitants. Actualment està regida pel bisbe Héctor Luis Morales Sánchez.

## Territori

La diòcesi comprèn part de l'estat mexicà de Mèxic.
La seu episcopal és la ciutat de Ciutat Nezahualcóyotl, on es troba la catedral de Jesús Senyor de la Divina Misericòrdia.
El territori s'estén sobre 2.410  km²,i està dividit en 83 parròquies.

## Història

La diòcesi va ser erigida el 5 de febrer de 1979, mitjançant la butlla Plane Nobis del Papa Joan Pau II, prenent el territori del bisbat de Texcoco.
El 8 de juliol de 2003 cedí una porció del seu territori per tal que s'erigís el bisbat de Valle de Chalco.

## Cronologia episcopal

* José Melgoza Osorio † (5 de febrer de 1979 - 15 de març de 1989 jubilat)
* José María Hernández González † (18 de novembre de 1989 - 8 de juliol de 2003 jubilat)
* Carlos Garfias Merlos (8 de juliol de 2003 - 7 de juny de 2010 nomenat arquebisbe d'Acapulco)
* Héctor Luis Morales Sánchez, des del 7 de gener de 2011

## Estadístiques

A finals del 2013, la diòcesi tenia .630.000 batejats sobre una població de 4.077.000 persones, equivalent al 89,0% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diaques | religiosos | religiosos | parròquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diaques | homes | dones | |
| 1980 | 2.490.000 | 2.500.000 | 99,6 | 105 | 72 | 33 | 23.714 | | 65 | 30 | 44 |
| 1990 | 3.233.000 | 3.585.000 | 90,2 | 112 | 91 | 21 | 28.866 | | 41 | 100 | 82 |
| 1999 | 9.214.223 | 9.222.223 | 99,9 | 193 | 149 | 44 | 47.742 | | 89 | 145 | 125 |
| 2000 | 8.819.063 | 9.283.224 | 95,0 | 194 | 152 | 42 | 45.459 | | 50 | 139 | 125 |
| 2001 | 8.995.699 | 9.995.220 | 90,0 | 196 | 158 | 38 | 45.896 | | 48 | 150 | 128 |
| 2002 | 8.891.872 | 10.104.400 | 88,0 | 233 | 192 | 41 | 38.162 | | 56 | 167 | 131 |
| 2003 | 5.963.000 | 6.700.000 | 89,0 | 147 | 137 | 10 | 40.564 | | 10 | 100 | 85 |
| 2004 | 5.364.880 | 5.647.243 | 95,0 | 126 | 99 | 27 | 42.578 | | 33 | 60 | 83 |
| 2013 | 3.630.000 | 4.077.000 | 89,0 | 139 | 112 | 27 | 26.115 | | 51 | 98 | 83 |

## Fonts

* Anuari pontifici del 2014 i anteriors, publicat a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina Diocese of Netzahualcóyotl (anglès)
* Pàgina oficial de la diòcesi Arxivat 2012-12-27 a Wayback Machine. (castellà)
* Esquema de la diòcesi a www.gcatholic.org (anglès)
* Butlla Plane Nobis (llatí)
# Bisbat de Plzeň

El bisbat de Plzeň (txec: Diecéze plzeňská, llatí: Dioecesis Pilznensis) és una seu de l'Església Catòlica a Txèquia, sufragània de l'arquebisbat de Praga. L'any 2013 tenia 145.000 batejats sobre una població de 836.000 habitants. Actualment està regida pel bisbe Tomáš Holub.

## Territori

La diòcesi comprèn les regions de part de Plzeň i de Karlovy Vary a la República Txeca.
La seu episcopal és la ciutat de Plzeň, on es troba la catedral de Sant Bartomeu
El territori s'estén sobre 9.236  km², i estava dividit en 325 parròquies. Des de l'1 d'octubre de 2007 una reorganització de la diòcesi reduí el nombre de parròquies a només 71.

## Història

La diòcesi va ser erigida el mitjançant la butlla del Papa Joan Pau II, prenent el territori de l'arquebisbat de Praga i de les diòcesis de bisbat de České Budějovice i de Litoměřice.

## Cronologia episcopal

* František Radkovský (31 de maig de 1993 - 12 de febrer de 2016 jubilat)
* Tomáš Holub, des del 12 de febrer de 2016

## Estadístiques

A finals del 2013, la diòcesi tenia 145.000 batejats sobre una població de 836.000 persones, equivalent al 17,3% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diaques | religiosos | religiosos | parròquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diaques | homes | dones | |
| 1999 | 242.000 | 799.000 | 30,3 | 101 | 68 | 33 | 2.396 | 4 | 40 | 13 | 324 |
| 2000 | 242.000 | 799.000 | 30,3 | 106 | 75 | 31 | 2.283 | 4 | 36 | 11 | 324 |
| 2001 | 242.000 | 799.000 | 30,3 | 106 | 73 | 33 | 2.283 | 4 | 38 | 11 | 325 |
| 2002 | 144.775 | 830.966 | 17,4 | 101 | 68 | 33 | 1.433 | 4 | 38 | 11 | 325 |
| 2003 | 144.775 | 830.966 | 17,4 | 95 | 65 | 30 | 1.523 | 4 | 36 | 9 | 325 |
| 2004 | 144.775 | 830.966 | 17,4 | 98 | 65 | 33 | 1.477 | 4 | 39 | 11 | 325 |
| 2013 | 145.000 | 836.000 | 17,3 | 95 | 65 | 30 | 1.526 | 6 | 44 | 17 | 71 |

## Fonts

* Anuari pontifici del 2014 i anteriors, publicat a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina Diocese of Plzeň (anglès)
* Pàgina oficial de la diòcesi Arxivat 2006-08-22 a Wayback Machine. (txec)
* Esquema de la diòcesi a www.gcatholic.org (anglès)
* Butlla Pro supremi (llatí)
# Bondues

Bondues és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 10.151 habitants. Limita al nord amb Linselles i Roncq, a l'oest amb Wambrechies, a l'est amb Tourcoing, al sud-oest amb Marquette-lez-Lille, al sud amb Marcq-en-Barœul i al sud-est amb Mouvaux.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2 313 | 2 254 | 2 383 | 2 573 | 2 841 | 2 851 | 2 925 | 3 027 | 3 028 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 3 127 | 3 375 | 3 380 | 3 294 | 3 289 | 3 206 | 3 246 | 3 447 | 3 146 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 3 147 | 3 113 | 3 311 | 2 746 | 2 876 | 2 979 | 3 188 | 3 161 | 3 310 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 3 574 | 3 961 | 6 706 | 8 840 | 10 281 | 10 680 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1958-1988 | Paul Roussel | |
| 1988-2006 | Paul Astier | |
| 2006- | Patrick Delebarre | UMP |
# Bourghelles

Bourghelles és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 1.494 habitants. Limita al nord amb Camphin-en-Pévèle, a l'est amb Wannehain, al sud-est amb Bachy, al sud amb Cobrieux i a l'oest amb Cysoing.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 841 | 922 | 1.132 | 1.160 | 1.232 | 1.418 | 1.494 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1980-1983 | Francis Bearez |
| 1983-2001 | Jean-Pierre Crinquette |
| 2001- | Alain Duthoit |
# Bèlcastèl (Avairon)

Bèlcastèl (en francès Belcastel) és un municipi francès situat al departament de l'Avairon i a la regió d'Occitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 279 | 280 | 266 | 249 | 245 | 251 | 234 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1983- | Claude Cayla | |

## Referències

* ↑ Toponímia occitana
# Cafè de Mar

El Cafè de Mar, també anomenat Cafè del Mar, és una obra de l'arquitecte Lluís Gallifa Grenzner al municipi de Mataró (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És un espai històric i emblemàtic del cooperativisme mataroní.

## Descripció

Edificació característica de la façana marítima de Mataró. De planta i un pis, s'hi accedia per la banda de mar a través d'una entrada semi porxada que reprodueix l'estil colonial del tròpic llatinoamericà, tan propi de les construccions marineres de mitjans de segle xix. A la façana hi ha una làpida amb la següent inscripció: "San Feliciano M. cuyo sagrado cuerpo llegó en esta plaia el 28 de enero de 1770". Aquest edifici es troba dins el Catàleg Municipal Artístic Arquitectònic i dins el Pla Especial del Patrimoni Arquitectònic de Mataró.

## Història

El Cafè de Mar va néixer l'any 1926 i va ser l'espai de reunió de la cooperativa de consum de pescadors La Marítima (1867), una de les entitats participants de la creació de la Unió de Cooperadors de Mataró (1927). Aquesta Unió va contribuir a la vida educativa i cultural de la ciutat i va adquirir un patrimoni cooperatiu que després de la Guerra Civil espanyola i amb la instauració de la dictadura franquista va ser requisat, incloent el Cafè. El 1951 va ser retornat a la mútua Aliança Mataronina, però amb el temps es va anar deteriorant i va caure en desús.
Amb la creació l'any 2005 de la Fundació Unió de Cooperadors de Mataró, participada per l'Ajuntament de la ciutat, es van posar les bases per a la recuperació de l'immoble. L'abril de 2008 es va reinaugurar després d'una inversió d'1,7 milions d'euros que va permetre la seva rehabilitació total i que va incloure la urbanització dels entorns exteriors, esdevenint la seu temporal dels Serveis Territorials del Maresme-Vallès Oriental del Departament d'Educació de la Generalitat de Catalunya.
L'edifici va tornar a mans cooperatives l'any 2011 com a nova seu de la Fundació i va reobrir-se al públic el juny de 2014 amb un servei de cafeteria i restaurant, a més de sales de reunió i exposició.

## Referències

* 1 2 «El Cafè de Mar». Arxivat de l'original el 30 d’agost 2018. [Consulta: 3 abril 2020].
* 1 2 3 «Cafè del Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
* ↑ «El Cafè de Mar, centre del cooperativisme». Capgròs, 19-10-2012.
* ↑ «La nova seu dels Serveis Territorials del Maresme-Vallès Oriental d'Educació s'instal·la al Cafè de Mar». PUMSA – Ajuntament de Mataró, 21-04-2008. [Consulta: 3 abril 2020].
* ↑ Márquez, Teresa «El Cafè de Mar fa reeixir el cooperativisme a Mataró». El Punt Avui, 04-06-2014.
# Cal Gravat (Tona)

Cal Gravat, també anomenat Mas Pàdua o la Casa del Prat, és una masia de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia original seguia la mateixa tipologia que el Barri i Can Postius, de Tona. És de planta rectangular, coberta a doble vessant amb una entrada de testera recta, coberta amb un petita barbacana, sostinguda per bigues de fusta i recoberta amb teula àrab. Hi ha moltes finestres a les diferents façanes, totes de testera recta de grans carreus de pedra i amb ampitadors motllurats. Als anys 90 del segle passat fou restaurada, conservant els trets de l'antiga estructura.

### Inscripcions

Llinda porta principal: JUAN PRAT 1677 amb un sol o una custòdia barroca amb el nom de Jesús al mig de la inscripció, gravat a la pedra.
Llinda de finestra: FA Y PRESTA. TOTS ANYS. A LA UNIVER / SITAT DEL TERMA DE THONA. LO DIT MAS DE PADVA. 6. DINERS DE CENSVS. PAGADO (R)S LO / DIA DE Nª Sª DE AGOST. COM CONSTA / AB ACTE REBUT EN PODER. DEL RNT IOSEPH BLANCH. RECTOR DE LA PNT. / PARROCHIA DE THONA. ALS 10. DE 7 ANY / DE LA NATIVITAT DEL SR. DE 1673.

## Història

Sembla que el lloc que ocupà el mas Pàdua, l'actual Cal Gravat, era l'emplaçament de la carnisseria de Tona. Un dels monopolis tradicionals dels senyors jurisdiccionals era el de la carnisseria, el dret de cobrar un diners per tallar i vendre carn (el "dret de la carnisseria" era semblant a l'atribut que tenien sobre la venta del pa, vi i sal o "drets de la fleca, la taverna o la gabella"). El carnisser de Tona era la persona que havia arrendat el dret de la carnisseria. Més tard, la carnisseria era un edifici de propietat del comú, el conjunt del poble, i aquest l'arrendava a qui oferia més diners. La primera carnisseria que es coneix del terme de Tona es trobava sobre l'església de Lurda o del Barri, més o menys a l'indret de Cal Gravat (documentada el 1674). A partir del segle xvii, ja traslladada la carnisseria, s'edificà el Mas Pàdua (actual Gravat), en els terrenys cedits a Joan Prat per la universitat o Comú de Tona, convertint-se en un mas que tardanament formà part del conjunt del Barri.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Gravat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Camp de Batalla Nacional d'Antietam

El Camp de Batalla Nacional d'Antietam (Antietam National Battlefield) és una àrea protegida com a unitat oficial del National Park Service al llarg del rierol Antietam, que commemora la batalla d'Antietam de la Guerra Civil dels Estats Units, ocorreguda el 17 de setembre de 1862.
L'àrea, situada al damunt de camps emmig dels contraforts dels Apalatxes, vora el riu Potomac, hostatja el lloc del camp de batalla, un centre de visitants, un cementiri militar nacional i un museu d'hospital de camp. Actualment, més de 330.000 persones visiten el parc cada any.

## Enllaços externs

* Antietam National Battlefield Web oficial (anglès)
* Història (anglès)
* Imatges Arxivat 2007-12-12 a Wayback Machine. (anglès)
# Can Bell

Can Bell és un edifici del municipi de Sant Cugat del Vallès (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia que data del 1525. Manté una estructura de construcció molt simètrica centrada per un finestral decorat amb elements gòtics més renaixentistes. Aquest finestral està situat damunt la porta d'entrada que és de punt rodó amb dovelles. La coberta és a dos vessants i a l'interior el sostre està format amb biga i llata.

## Referències

* ↑ «Can Bell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 abril 2015].
# Can Boada (Terrassa)

Can Boada és una barriada del sector nord-occidental de Terrassa, al districte 5, situada per damunt la via del ferrocarril Barcelona-Manresa de la RENFE i migpartida pel transvasament de la riera del Palau. El seu nom deriva del mas de Can Boada del Pi, als camps del qua s'a construït el barri. Administrativament, el 1984 es va dividir en dos barris: Can Boada (Nucli Antic) i Can Boada del Pi, a banda i banda de la riera. És un barri mixt d'habitatge i indústria.
Va ser un dels primers barri de barraques des del 1939 a les marges del torrent del Batlle, entre la via de la RENFE i el camí de Can Gonteres, en una zona qualificada aleshores de rural al pla d'ordenació urbana. Al començament de la dècada del 1960 l'empresa Agut SA, del sector elèctric, construeix per als seus treballadors uns pisos a l'altra banda de la riera del Palau (l'actual avinguda de Josep Tarradellas), prop de la via del tren; són els anomenats pisos de l'Agut. Més amunt, seguint el curs de la riera, es van aixecar els pisos de Gibraltar, anomenats així perquè es construïren vora l'avinguda de Gibraltar, antic nom de l'actual avinguda de Josep Tarradellas. Aquest polígon d'habitatges, bastit en tres etapes entre el 1966 i el 1973, al començament de la dècada del 1980 es dilueix com a barri diferenciat i passa a formar part de Can Boada.
Després dels desastrosos aiguats del 1962 es transvasar la riera del Palau i fer-la passar pel mig de barri. A la riba septentrional, des de llavors aïllada de la resta i on només hi havia la masia originària de Can Boada del Pi, el mas de Can Marcet, l'ermita modernista del Sagrat Cor i algunes barraques, es van aixecar els anomenats pisos de Can Boada (1973-1977).
El 1984 es segrega Can Boada administrativament en dos barris, a banda i banda del transvasament; el sector sud, la part antiga, prendrà el nom de Nucli Antic, mentre que el sector nord s'anomenarà des de llavors Can Boada del Pi, igual que el mas que va donar nom inicialment al barri. La construcció del pont sobre el transvasament de la riera del Palau ha fet possible de nou la comunicació entre les dues parts de Can Boada; la creació dels dos instituts d'ensenyament mitjà ha revitalitzat ostensiblement el barri.

## Referències

* ↑ Verdaguer, Joaquim. «Coneixeu els barris de Terrassa Palofrets i Las Latas?». La Torre. Nació digital, 20-03-2016. [Consulta: 18 juny 2023].
* 1 2 «Can Boada». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 18 juny 2023].
* ↑ Perarnau i Llorens, Jaume «Ciència, tecnologia i societat industrial als carrers de Terrassa». Terme: revista d'Història, 33, 2018, pàg. 46. ISSN: 2014-9670.
* 1 2 Cónsola i Álvarez, Cesc «El Passeig de Ponent i la transformació de Terrassa a cop de POUM 2003». Malarrassa, 08-03-2021.
# Sant Blai de Tortosa

Sant Blai de Tortosa és una església barroca de Tortosa (Baix Ebre) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'església té una planta de pla central conformada per construccions de dues èpoques diferents: la façana i l'interior.
La façana, neoclàssica, fa angle recte aprofitant l'estretiment del carrer en aquesta alçada. Al costat petit hi ha la porta d'accés, allindanada, que dona pas a un petit porxo distribuïdor obert mitjançant dos finestrals. Al costat d'aquests, a l'extrem de la banda que va paral·lela al carrer, hi ha l'antiga porta principal, convertida en finestral, amb emmarcament, entaulament i fornícula superior amb barreja d'elements barrocs i classicistes. La façana és tota de carreus de pedra, i just sobre l'angle s'aixeca un petit campanar, en aquest cas de maons. Sobre la porta d'accés, una creu de Malta i a sota la inscripció en llatí: «Redemptionis hoc signo munitus, V. kals. martii anni bissexti MDCCLXXXIV».
L'interior és octagonal, amb el costat de l'entrada i l'altar, enfrontats, més amples. Els sectors laterals disposen una capella poc profunda al sector inferior i un gran finestral al superior. Cada sector és delimitat per una alta pilastra que arriba fins a la coberta, sense base ni capitell. El sostre és una falsa cúpula octagonal amb la superfície esglaonada que disminueix cap al centre. Excepte les pilastres, recobertes amb marbre, la resta de mur és arrebossat i pintat de blanc.
Les úniques imatges són un Crist i una marededéu de fusta, i un crucifix.

## Història

En un principi no feia funció d'església parroquial, sinó que formava part del convent dels trinitaris. La ubicació original del convent era al barri de Ferreries, a l'altra banda del Pont de Barques: se'n conserven notícies del segle xvii que ho confirmen.
L'edifici actual fou construït sobre un antic fossat, i acabat, tal com indica la inscripció de la façana, el 1784. L'interior ha estat reformat amb posterioritat a la Guerra Civil (1965).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Sant Blai de Tortosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Sant Blai de Tortosa». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Almaaz

Almaaz (Èpsilon del Cotxer / ε Aurigae) és una estrella de la constel·lació del Cotxer. També és coneguda amb els noms de Haldus i Al Anz. Es tracta d'una binària eclipsant, el seu esclat varia en la magnitud visual aparent entre +3,0 i +3,8 amb un període d'uns 9.890 dies (~27,1 anys). Està a uns 2.000 anys llum de distància.
La component visible és una supergegant que pertany a la classe espectral A8. És una de les estrelles més lluminoses conegudes. El seu diàmetre correspon a uns 100 diàmetres solars. L'altre component (eclipsant) no és visible.

## Referències

* ↑ Afirmat a: Luminous Stars in the Northern Milky Way. Indicat a la font segons: SIMBAD. Pàgina: 0. Data de publicació: 1965.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 «Parameters and abundances in luminous stars» (en anglès). Astronomical Journal, 6, 02-05-2014, pàg. 137. DOI: 10.1088/0004-6256/147/6/137.
* 1 2 3 4 5 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ «Rotational velocities of A-type stars in the northern hemisphere. II. Measurement of v sin i» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 10-2002, pàg. 897-911. DOI: 10.1051/0004-6361:20020943.
* ↑ «Pulkovo Compilation of Radial Velocities for 35 495 Hipparcos stars in a common system» (en anglès). Astronomy Letters, 11, 11-2006, pàg. 759–771. DOI: 10.1134/S1063773706110065.
* ↑ «Parameters and abundances in luminous stars» (en anglès). Astronomical Journal, 6, 02-05-2014, pàg. 137. DOI: 10.1088/0004-6256/147/6/137.
# Illa de la Revolució d'Octubre

L'illa de la Revolució d'Octubre (rus: о́стров Октя́брьской Револю́ции, óstrov Oktiàbrskoi Revoliütsi) és la principal de l'arxipèlag rus de la Terra del Nord, a l'Àrtida, situada entre les illes Komsomólets i Pioner al nord i l'illa Bolxevic al sud.
Fou explorada per primera vegada per l'expedició de Gueorgui Uixàkov i Nikolai Urvantsev (1930-1932), que foren els qui li donaren aquest nom en honor de la Revolució Russa. Un decret aprovat l'1 de desembre del 2006 pel govern regional de Taimíria va proposar canviar el nom a l'illa per passar a ser nomenada illa de Santa Alexandra (остров Святой Александры, óstrov Sviatoi Aleksandri) en honor de l'tsarina Alexandra, assassinada durant la revolució bolxevic. Amb tot, l'1 de gener aquest govern va passar a dependre del Krai de Krasnoiarsk i la iniciativa no va prosperar.
Té una superfície estimada de 14.170 km², amb què és la 59a més gran del món. Culmina al mont Karpinski, de 965 metres. La meitat de l'illa és coberta de glaceres que arriben fins al mar. A les parts lliures de gel, la vegetació és de tipus desèrtic o de tundra.
L'illa de la Revolució d'Octubre té cinc glaceres principals: Rusànov, Karpinski, Universitetski, Vavílov i Albànov, més la de Maliutka, més petita. De 1974 a 1988, a la part nord de la glacera Vavílov hi va funcionar una estació meteorològica. Entre les glaceres discorren diversos rius, el principal dels quals és el Bólxaia, en direcció nord-oest.

## Referències

* ↑ Barr, William «Severnaya Zemlya: the last major discovery». Geographical Journal, vol. 141, 1975, pàg. 59–71. DOI: 10.2307/1796946.
* ↑ "Октябрьской Революции Остров" Great Soviet Encyclopedia
* ↑ «Таймырские депутаты одобрили переименование Архипелага Северная Земля в Землю Николая II» (en rus). [Consulta: 9 març 2024].
* ↑ «Депутаты Красноярского края выступили против переименования островов в Карском море» (en rus), 28-05-2007. [Consulta: 9 març 2024].
* ↑ McCoy, John F. (ed.) (2002) Geo-Data: The World Geographical Encyclopedia Thomson-Gale
* ↑ «"Severnaya Zemlya" OceanDots.com». Arxivat de l'original el 23 December 2010. [Consulta: 23 desembre 2010].
* ↑ Bassford, R.P. et al. (2006) "Quantifying the Mass Balance of Ice Caps on Severnaya Zemlya, Russian High Arctic. I: Climate and Mass Balance of the Vavilov Ice Cap" Arctic, Antarctic, and Alpine Research 38(1): pp. 1–12 link to abstract only
# Francisco Sánchez-Ocaña Beltrán

Francisco Sánchez-Ocaña Beltrán (1876 – Madrid, 16 de novembre de 1935) fou un periodista i polític espanyol, diputat a les Corts espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Llicenciat en dret, va exercir d'advocat a València, on hi va dirigir El Correo. El 1907 va ingressar com a redactor al diari ABC, del que en fou enviat especial a Casablanca, Tànger i Melilla el 1909, informant sobre la guerra del Marroc. Per aquest motiu fou condecorat amb la creu del mèrit militar amb distintiu vermell i l'encomana de l'Orde d'Alfons XII.
Militant de la fracció del comte de Romanones del Partit Liberal, fou elegit diputat pel districte de Torrent a les eleccions generals espanyoles de 1916. Fou nomenat Inspector d'Ensenyament Primari. El 1918 deixà la política i continuà com a redactor en cap del diari ABC, diari al que va estar vinculat fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Ayer por la tarde falleció en Madrid nuestro querido e ilustre compañero de redacción don Francisco Sánchez-Ocaña, necrològica al diari ABC, 17 de novembre de 1935