OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eduardo Saborido Galán

Eduardo Saborido Galán (Sevilla, 5 de febrer de 1940) és un sindicalista i polític andalús, exdirigent de Comissions Obreres i del Partit Comunista d'Espanya.
Treballador de Hispano Aviación, va destacar des de jove com a sindicalista i líder del sector metal·lúrgic. A conseqüència d'això va sofrir diverses detencions i tres processos judicials per la dictadura franquista. En 1969 va complir pena de bandejament a Jaén. Fundador de Comissions Obreres, és un dels protagonistes del seu desenvolupament en la província de Sevilla, mentre milita en la clandestinitat a causa d'una condemna de sis anys de presó després de ser jutjat en rebel·lia. El seu nom de guerra en aquest període serà el de Jesús Sánchez.
Al juny de 1972 va ser de nou detingut al costat de la resta de membres de la direcció estatal de Comissions Obreres, que serien jutjats en el Procés 1001, on hi fou condemnat a més de 20 anys de presó. Després de la mort del general Franco en 1975 és indultat.
Durant la Transició serà triat membre de la Comissió Executiva Confederal de Comissions Obreres al seu I Congrés (1978, secretari general de CCOO de Andalusia; i en el pla polític, membre del Comitè Central i del Comitè Executiu del PCE.
A les eleccions generals de 1979 va ser elegit diputat del PCE per Sevilla, encara que va abandonar el Congrés dels Diputats pocs mesos després. Posteriorment fou diputat del Parlament d'Andalusia i militant d'Izquierda Unida. En 1983 dimití com a secretari general de Comissions Obreres d'Andalusia en oposar-se a la política d'oposició del sindicat al govern de Felipe González. En 1998 li fou concedida la Medalla d'Andalusia per la seva trajectòria sindical.

## Referències

* ↑ El País. «La nueva dirección de CCOO» (en (castellà)), 25/06/1978.
* ↑ «Fitxa d'Eduardo Saborido al Congrés dels Diputats» (en (castellà)).
* ↑ Biografia al web del Parlament d'Andalusia
* ↑ El País. «Eduardo Saborido dimitió por su oposición a la política radical llevada a cabo por CC OO» (en (castellà)), 01/10/1983.

## Enllaços externs

* Biografia d'Eduardo Saborido a l'Ateneo de Córdoba
# El Judas

El Judas és una pel·lícula espanyola de 1952 dirigida per Ignasi F. Iquino i protagonitzada per Antonio Vilar amb actors afeccionats d'Esparreguera. Es va fer una versió doblada en català de la pel·lícula, però finalment la censura va evitar que fos representada al cinema.

## Sinopsi

Ambientada en la Passió d'Esparreguera, narra la història d'un home malvat que és escollit per fer el paper de Judes en la Passió, però ell sempre ha aspirat a fer de Jesús. La sobtada malaltia de l'actor principal li ofereix l'oportunitat de fer aquest paper. La representació suposarà el seu propi calvari personal.

## Premis

En la vuitena edició de les Medalles del Cercle d'Escriptors Cinematogràfics va rebre la Medalla al millor argument original per a Rafael Julià Salvia i Giménez.

## Referències

* ↑ Muere el director Ignacio F. Iquino, un estajanovista del cine, El País, 22 de juny de 1994
* ↑ Cinquanta anys d'"El Judes", el primer film doblat a la llengua catalana durant la postguerra, ccma.cat
* ↑ El Judas a dequevalapeli.com
* ↑ «Premios del CEC a la producción española de 1952». Círculo de Escritores Cinematográficos. Arxivat de l'original el 2020-08-01. [Consulta: 27 agost 2016].

## Enllaços externs

* El Judas Arxivat 2019-02-18 a Wayback Machine. a gloria.tv
# Els Omellons

Els Omellons és un municipi de la comarca de les Garrigues. El poble està ubicat entre la població de les Borges Blanques i L'Espluga Calba. En el seu terme municipal passa un tram de la línia férrea Lleida-Tarragona. S'arriba al municipi a través la carretera local LV-2012. És regat pel barranc del Turull i al nord-est pel canal Segarra-Garrigues.

## Geografia

* Llista de topònims dels Omellons (Orografia: muntanyes, serres, collades, indrets..; hidrografia: rius, fonts...; edificis: cases, masies, esglésies, etc).

## Demografia

| 1497 f | 1515 f | 1553 f | 1717 | 1787 | 1857 | 1877 | 1887 | 1900 | 1910 |
| - | - | 14 | 126 | 239 | 837 | 989 | - | 513 | 507 |
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1981 | 1990 | 1992 | 1994 |
| 451 | 465 | 420 | 434 | 363 | 348 | 288 | 282 | 271 | 271 |
| 1996 | 1998 | 2000 | 2002 | 2004 | 2006 | 2008 | 2010 | 2012 | 2014 |
| 271 | 266 | 264 | 251 | 253 | 252 | 241 | 254 | 243 | 232 |
| 2016 | 2018 | 2020 | 2022 | 2024 | 2026 | 2028 | 2030 | 2032 | 2034 |
| 217 | 212 | 206 | 198 | 190 | - | - | - | - | - |
1497-1553: focs; 1717-1981: població de fet; 1990- : població de dret (més info.) :
El 1897 es disgrega la Floresta.

## Economia

L'economia local es basa en l'agricultura, concretament en el cultiu de l'oli, l'almetlla i el raïm. La producció d'oli està registrada sota la Denominació d'Origen Protegida Les Garrigues, i està reconegut com un dels millors olis del món. La producció de vi està controlada per la Denominació d'Origen Costers del Segre.

## Lloc d'interès i edificis llistats

* Casa Llorach, data de 1770, construïda damunt dos molins, un d'oli i l'altre de farina. Hi va viure el poeta romàntic Ezequiel Llorach (1846-1887). Es tracta d'una casa pairal declarada Monument Artístic Nacional. Conserva una interessant finestra àrab, amb una reixa decorada amb sis mitges llunes, i a la façana té l'escut dels Llorach.
* Església Parroquial de Sant Miquel, originària del segle xviii, té una formidable façana barroca i un campanar de torre de planta quadrada. Al temple, de tres naus, s'hi conserva un notable retaule barroc de pedra.
* Ca l'Aixalà
* Cal Doixo
* Cal Montserrat
* Construccions de pedra seca
* Molí de blat la Biana
* Pont Nou
* Pont Vell
* Rentadors municipals

## Personatges cèlebres

El poeta nascut en aquesta localitat Ezequiel Llorach (1846-1887), va publicar dos llibres, Vibraciones del sentimiento i Acteón, a més de diversos poemes.

## Curiositat anecdòtica

El febrer del 2000 aparegueren uns estranys cercles en un camp d'ordi. El diari local la Mañana va difondre una nota que saltà a tota la premsa nacional: «Alarma en un poble per una broma que simula un aterratge OVNI», deia el titular. Però ni el presumpte bromista va aparèixer ni tampoc cap veí va declarar veure cap «objecte volant» desconegut per la rodalia.

## Enllaços externs

* Els Omellons - Lloc web oficial
* «€ls Omellons». Institut d'Estadística de Catalunya.
# Enric Batlló i Batlló

Enric Batlló i Batlló (Barcelona, 16 de desembre de 1848 - Barcelona, 26 de desembre de 1925) va ser un industrial català.

## Biografia

Va ser un del set fills de l'industrial Feliu Batlló i Barrera (Olot, 1819 - Barcelona, 1898) i la seva neboda Margarida Batlló i Dachs (†1883).
Secundà el moviment excursionista, els Jocs Florals i el Primer Congrés Internacional de la Llengua Catalana (1906). S'adherí al Primer Congrés Catalanista (1880), formà part de la comissió que organitzà el Centre Català (1882) i donà suport al Memorial de Greuges (1885). Membre de la Lliga de Catalunya (1887), una vegada constituïda la Unió Catalanista (1891), fou designat delegat a les Assemblees de Manresa (1892), Balaguer (1894), Olot (1895), Terrassa (1901) i Barcelona (1904).
Col·leccionista d'art, la talla romànica coneguda com a Majestat Batlló, actualment al Museu Nacional d'Art de Catalunya, va ser una donació seva feta el 1914 a la Diputació de Barcelona.

## Vegeu també

* Nissaga Batlló
* Casa Enric Batlló
* Escola Industrial

## Referències

* 1 2 «Enric Batlló i Batlló». Repertori de col·leccionistes i col·leccions d'art i arqueologia de Catalunya. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ Ollé i Romeu, Josep M. Homes del catalanisme. Bases de Manresa. Diccionari biogràfic. Barcelona: Rafael Dalmau, abril 1995, p. 60-61. ISBN 84-232-0484-7.
* ↑ Bassegoda, Bonaventura. «Introducció». A: Bonaventura Bassegoda. Col·leccionistes, col·leccions i museus. Barcelona: UdL, UAB, UdG i MNAC, 2007, p. 9 (Memoria Artium). ISBN 978-84-8043-174-3.
* ↑ Fitxa de l'obra 015937-000 al web del Museu Nacional d'Art de Catalunya.

## Bibliografia

* Nadal, M. «Can Batlló, de recinte fabril a escola industrial». L'Avenç, 99, 1986.
# Enrique Costa Novella

Enrique Novella Costa (València, 3 de gener de 1916 - 9 de juny de 2000) fou un químic valencià, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals i de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina.

## Biografia

El 1941 es llicencià en ciències químiques per la Universitat de València i el 1952 va obtenir el doctorat en enginyeria química amb premi extraordinari amb la tesi sobre Glucósidos cardiotónicos de la Digitalis oscura. El 1951 es llicencià en farmàcia per la Universitat de Granada.
El 1942 començà a treballar com a professor d'electrometal·lúrgia a la Universitat de València i el 1949 com a adjunt de química tècnica i química física, alhora que s'especialitzava en química industrial pel Massachusetts Institute of Technology. El 1961 va obtenir la càtedra de química tècnica de la Universitat Complutense de Madrid, i el 1967 la d'enginyeria química de la mateixa universitat, de la que en fou vicerector. El 1968 va rebre la medalla d'or de la Reial Societat Espanyola de Física i Química.
El 1971 fou nomenat Director General d'Universitats i Investigació, president adjunt del CSIC i treballà com a assessor de Repsol. El 1973 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, i en va prendre possessió l'any següent amb el discurs Adsorción. El 1974 també fou escollit acadèmic numerari de la Reial Acadèmia Nacional de Medicina amb el discurs Los organismos unicelulares como fuente de proteínas. També fou acadèmic honorari de la Reial Acadèmia de Medicina de València, de la Societat Química Americana i corresponent de la Societat Xilena de Química. També fou vocal del Centre d'Estudis Nuclears de la Junta d'Energia Nuclear.
El 1985 va rebre el Premi Nacional d'Investigació Leonardo Torres Quevedo i el 1993 fou nomenat doctor honoris causa de la Universitat de Castilla-La Mancha i el 1995 de la Universitat Jaume I.

## Obres

* Ingeniería química: transporte de fluidos Universidad Complutense, 1979. ISBN 84-600-1493-2
* Ingeniería química: fenómenos de transporte Universidad Complutense, 1979. ISBN 84-600-1492-4
* Ingeniería química: conceptos generales amb José Luis Sotelo Sancho, Universidad Complutense, 1978. ISBN 84-400-4085-7

## Referències

* ↑ Biografia al web de l'IQB
* ↑ Biografia al web de la RAC
* ↑ Biografia al web de la RANM
* ↑ Doctorat honoris causa Arxivat 2012-02-15 a Wayback Machine. al web de la UCLM
* ↑ Doctors Honoris Causa de l'UJI

## Enllaços externs

* «Obra de Enrique Costa Novella» a Dialnet.
# Equació de Korteweg-de Vries

En matemàtiques, l'equació de Korteweg-de Vries (normalment abreviada com KdV) és un model matemàtic de les ones superficials d'aigües poc profundes. El model fou formulat pels matemàtics holandesos Diederik Korteweg i Gustav de Vries el 1895.
Es tracta de l'equació diferencial parcial
    $u_{t}+u_{xxx}-6uu_{x}=0$
o, en forma expandida:
    ${\frac {\delta y}{\delta t}}+{\frac {\delta ^{3}y}{\delta x^{3}}}-6y{\frac {\delta y}{\delta x}}=0$
És, doncs, una funció real, $y$, que depèn de dues variables reals: l'espai, $x$, i el temps,$t$.

## Referències

* ↑ Prieto Martínez, 2014, p. 224.
* ↑ MacLane, 1981, p. 64.

## Bibliografia

* MacLane, Saunders «La vitalitat de les Matemàtiques». Ciència. Institut d'Estudis Catalans, 2a época, Num. 5-6, 1981, pàg. 58-65.
* Prieto Martínez, Pedro Daniel. Geometrical Structures of Higher-Order Dynamical Systems and Field Theories (en anglès). Tesi doctoral: Universitat Politècnica de Catalunya, 2014.

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W. «Korteweg-de Vries Equation». MathWorld--A Wolfram Web Resource. [Consulta: 14 gener 2018]. (anglès)
# Estació del Carrilet (Tortosa)

L'estació del Carrilet és l'antiga estació d'inici de la línia de tren que unia Tortosa i la Cava i està protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una edificació exempta situada a l'avinguda de la Generalitat, on conflueix amb el carrer de Lamote de Grignon. A la seva esquerra s'ha conservat durant anys una gran esplanada sense edificar, destinada a aparcament per a vehicles, on abans hi havia hagut les vies, les andanes i altres edificacions de l'estació; actualment l'espai s'ha urbanitzat i se l'ha batejat amb el nom de plaça del Carrilet. Al subsòl s'hi ha construït un pàrquing subterrani, mentre que a la superfície hi ha ara el CAP El Temple i, al darrere, l'estació d'autobusos.
L'edifici conservat és el de viatgers, en forma de L, que consta de planta baixa, dos pisos i terrat i cobreix una superfície per planta de 136 m². La compartimentació interior resta avui força alterada i malmesa, ja que ha tingut, a posteriori, diferents usos: caserna de policia, residència de gitanos, oficina de turisme... La façana exterior conserva l'estat original; totes les obertures són allindades. L'arrebossat simula carreus a la planta i en els pisos conforma pilastres de capitell corinti emmarcant sectors de finestres.

## Història

El ferrocarril de via estreta Tortosa - la Cava, conegut popularment com lo Carrilet, es va plantejar com a necessari, a la darreria del segle xix, per millorar les comunicacions existents entre la ciutat i el delta de l'Ebre, una zona en activa colonització després de l'entrada en servei dels canals de regadiu. El primer projecte data de 1883, però la concessió de la línia a la companyia FESA no es va realitzar fins al 1924. La construcció es va fer en tres trams: Tortosa-Amposta, inaugurat el 1926; Amposta - Jesús i Maria, i Jesús i Maria - la Cava. A la dècada del 1960 el servei havia esdevingut deficitari i el 1964 passà a formar part de l'Estat. Va desaparèixer el 1967. L'estació de Tortosa n'era la principal. Constava de 17 edificis i 11 vies. L'edifici de viatgers tenia a la planta baixa una sala d'espera, l'oficina del cap d'estació i un despatx d'interventors; al primer pis hi havia el despatx del director i les oficines centrals del servei, i el segon pis acollia l'habitatge del cap d'estació.

## Referències

* 1 2 3 «Estació del Carrilet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Tortosa (ciutat)
* Casa Pallarès
* Parc Teodor González
* Casa Pinyana
# Esteban Boutelou y Soldevilla

Estéban Boutelou y Soldevilla (Sevilla, 8 d'agost de 1823 - Madrid, 14 de febrer de 1883) fou un enginyer i botànic espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.
D'ascendència suïssa, era fill del també botànic Esteban Boutelou (1776-1813). Arribà a Inspector general del Cos d'Enginyers de Forests i catedràtic de Botànica de la Universitat de Sevilla. Mitjançant una pensió reial va estudiar agricultura i horticultura a França i Gran Bretanya. En 1843 ingressà al Reial Jardí Botànic de Madrid on va sr investigador, docent i fins i tot el seu director També fou inspector de Boscos i Planters del Reial Lloc d'Aranjuez i sotsinspector general de boscos del Reial Patrimoni. En 1866 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. Va rebre la gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Obra

* Tratado de la Huerta. Madrid, 1801
* Tratado de las Flores. Madrid, 1804
* Descripción y nombres de las diferentes especies de uvas que hay en los viñedos de Ocaña. 1805. Semanario de Agricultura y en los Anales de Ciencias naturales de Madrid
* Especies y variedades de Pinos que se crían en la Sierra de Cuenca. 1806. Semanario de Agricultura y en los Anales de Ciencias naturales de Madrid
* Sobre las variedades de Trigos, Cebadas y Centenos, cuyo cultivo te ha ensayado en Aranjuez. 1807. Semanario de Agricultura y en los Anales de Ciencias naturales de Madrid

## Bibliografia

* COLMEIRO, Miguel. La botánica y los botánicos de la Península Hispano-lusitana: Estudios bibliográficos y biográficos. Ed. M. Rivadeneyra, 1858. pp. 189-190.

## Referències

* ↑ 2001. Viajes de un botánico sajón por la Península Ibérica: Heinrich Moritz Willkomm, 1821-1895. Ed. Servicio de Publicaciones, Universidad de Extremadura. 375 pp. ISBN 84-7723-451-5
* ↑ Biografia Arxivat 2016-04-23 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)

## Enllaços externs

* «Detall de l'autor» (HTML) (en anglès). Índex Internacional de Noms de Plantes. International Organization for Plant Information (IOPI).
* Esteban Boutelou y Soldevilla (1823-1883), sobrino e hijo de los famosos botánicos Esteban y Claudio Boutelou Revista Montes, ISSN 0027-0105, Nº. 85, 2006, págs. 64-65
# Extermini dels missatgers d'Ahazià

L'extermini dels missatgers d'Ahazià, un passatge bíblic recollit al Segon Llibre dels Reis en el que un foc baixà del cel matant als soldats del rei Ahazià d'Israel, un episodi de l'Antic Testament on es narra una disputa entre Ahazià i el profeta Elies. Ahazià d'Israel estava greu a causa d'una caiguda de la barana de la cambra alta del seu palau, a Samaria. Llavors va enviar uns missatgers a consultar Baal-Zebub, el déu d'Ecron, per preguntar si es restabliria d'aquell mal. Elies va interceptar els seus missatgers i els envià de tornada cap a Ahazià amb un missatge. Amb l'estil típic d'Elies, el missatge comença amb una pregunta directa, impertinent: "Serà perquè no hi ha Déu a Israel, que heu d'anar a consultar Baal-Zebub, déu d'Ecron?", alhora que els confirma que Ahazià no sobreviurà a les ferides i morirà. Els missatgers li descriuen com era la persona que els va donar aquest missatge i, quan Ahazià l'identifica amb Elies, ordena que sigui detingut. Ahazià va enviar fins a tres grups de soldats per detenir-lo. Els dos primers varen ser destruïts pel foc que Elies fa baixar del cel. L'oficial del tercer grup demana misericòrdia per a ell i els seus homes. Elies es compromet a acompanyar aquest tercer grup a Ahazià, on dona en persona la seva profecia sobre la mort imminent d'Ahazià.

## Bibliografia

* Molina i Figueras, Joan. «El retaule de la Transfiguració». A: Jaume Huguet, 500 anys. Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura, 1993. ISBN 978-84-393-2364-8 [Consulta: 23 febrer 2013].
# Farmàcia Albinyana

La Farmàcia Albinyana, o Farmàcia Albiñana, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental) situat al Raval de Montserrat, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta baixa i dues plantes, comercial i d'habitatge. El portal d'accés és decorat amb majòliques i petxines reomplerts de trencadís. Al primer pis es repeteix l'esquema però en un balcó. L'edifici està acabat a manera de merlets escalonats amb ceràmica vidriada.
La decoració interior de la botiga és molt interessant, pel treball amb ferro forjat, ceràmica vidriada i pintures murals de Joaquim Vancells. Del mateix autor són les ceràmiques i els esgrafiats de la façana.

## Història

Originàriament havia allotjat la confiteria de la vídua Carné (1908). Més endavant, l'any 1934, el farmacèutic Antoni Albiñana i Carné va instal·lar-hi una farmàcia, activitat comercial que es manté fins avui dia.

## Referències

* 1 2 3 «Farmàcia Albinyana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2014].
* ↑ «Antiga Confiteria Vídua Carné». Pobles de Catalunya: Guia del patrimoni històric i artístic dels municipis catalans. [Consulta: 24 setembre 2014].
* ↑ «Confiteria Vídua Carné». Ruta del modernisme egarenc. [Consulta: 24 setembre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Feacis

Els feacis (grec antic: Φαίακες) foren un poble mític de l'illa d'Esquèria (probablement l'actual Corfú). Eren una estirp de mariners que descendien d'un epònim, Fèax, que els va conduir al país d'Hiperea, on vivien antriorment i d'on van ser foragitats pels ciclops. Es dedicaven a la navegació i al comerç.
Aquest poble és part essencial de l'Odissea d'Homer, ja que és el poble que acull l'Odisseu poc abans del seu retorn a Ítaca. Després de partir en una embarcació des de l'illa de Calipso, Odisseu naufraga en una nova illa i és trobat per Nausica, qui el porta davant del seu pare, el rei Alcínous. Aquest l'acull i escolta la seva història, i després ordena ajudar a retornar Odisseu a la seva pàtria posant a la seva disposició un vaixell amb tota la seva tripulació. El destí fatal d'aquest poble s'entén quan Posidó, molest per l'ajuda prestada a Odisseu, demana càstig a Zeus. Aquest, al seu retorn, converteix la nau dels feacis en una immensa roca enfront del port.
El poble dels feacis també havia acollit als argonautes, i Jàson i Medea es van casar en aquesta terra.

## Vegeu també

* Arete (mitologia)

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 195. ISBN 9788496061972.
# Felipe Canga-Argüelles y Ventades

Felipe Canga-Argüelles y Ventades (València, 1805 - 25 de gener de 1863) fou un metge, polític i historiador espanyol, membre de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Era fill del polític José Canga Argüelles i va néixer a València. Estudià medicina a la Universitat d'Oviedo, d'on hagué d'exiliar-se amb el seu pare a Londres amb l'arribada dels Cent Mil Fills de Sant Lluís el 1823. En 1827 es va casar amb Josefa Dolores de Villalba e Irazabal. Un cop llicenciat, tornà a Oviedo en 1832, on va exercir de metge i per on fou elegit diputat a les Corts Espanyoles en 1844, 1846, 1850, 1851 i 1853.
Va ser governador civil de Granada en 1840 i vicepresident del Congrés dels Diputats en 1851. En 1852 va ser admès com a acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història També va col·laborar al diari El Español de Madrid. El 10 de desembre de 1852 va obtenir de la reina Isabel II d'Espanya el comtat de Canga Argüelles. Va rebre també la gran creu de l'Orde de Carles III.

## Obres

* Influencia de los institutos religiosos en los adelantos de la historia (Madrid, 1852)
* Exposición elevada a S. M. la Reina nuestra señora... (Madrid, 1852)
* Contestación a los cargos dirigidos a la Compañía del Ferrocarril de Langreo por el señor marqués de Duero en la sesión del Senado del 7 de abril de 1853 (Madrid, 1853)

## Referències

* ↑ Medalla 19 Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine. de la RAH
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Biografia a l'Enciclopedia de Oviedo
* ↑ «Los Canga». Arxivat de l'original el 2019-09-11. [Consulta: 14 desembre 2015].
# Fercé

Fercé (en bretó Ferreg) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament va formar part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 485 habitants. Limita amb Soulvache, Rougé i Noyal-sur-Brutz a Loira Atlàntic, Martigné-Ferchaud i Thourie a Ille i Vilaine.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 529 | 545 | 501 | 459 | 499 | 517 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Yannick Massard | Divers gauche |
| 2008- | Noël Jouan | |