OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Illes Baillie

Les illes Baillie (en Inuvialuktun: Utkraluk) es troben a la costa nord del cap Bathurst, als Territoris del Nord-oest, Canadà. Les illes formaven part de l'àrea utilitzada pels avvaqmiut, una branca dels inuvialuit (Mackenzie Inuit).

## Història

El primer europeu que va visitar la zona va ser John Richardson l'any 1826, que també li va donar el nom. Va ser visitat de nou per Richardson i John Rae mentre buscaven al Pas del Nord-oest l'expedició perduda de Franklin. El 1915 la Companyia de la Badia de Hudson va establir una base comercial a l'illa. Mentre s'estava instal·lant la base, va ser visitada pel comerciant competidor Christian Theodore Pedersen. Durant la dècada de 1920 la Policia Muntada del Canadà va establir un destacament a l'illa. Va ser en aquestes illes, on el 1928, després de tornar de Cambridge Bay, que l'inspector Kemp, el comandant de l'Àrtida occidental, va nomenar Henry Larsen capità del St. Roch.

## Flora

Una rara planta endèmica, coneguda com a Braya pilosa, gènere Braya de la família Brassicaceae, creix a cinc llocs de les illes Baillie i al proper cap Bathurst. La planta està catalogada pel Comitè d'espècies en risc dels Territoris del Nord-oest com a amenaçada i pel Comitè sobre l'estat de la fauna en perill d'extinció al Canadà com a amenaçada.

## Referències

* ↑ Issenman, Betty. Sinews of Survival: The living legacy of Inuit clothing. UBC Press, 1997. pp252-254
* 1 2 «Archaeology of the Western Arctic Coast». Arxivat de l'original el 2011-07-14. [Consulta: 5 setembre 2009].
* ↑ Franklin, John. Narrative of a second expedition to the shores of the Polar sea in the years 1825, 1826 and 1827, by John Franklin,... including an account of the progress of a detachment to the Eastward, by John Richardson.. Londres: J. Murray, 1828. «John Franklin 1826.»
* ↑ Hudson's Bay Company Arxivat 2008-09-20 a Wayback Machine. at the Kitikmeot Heritage Society
* ↑ «Christian Klengenberg - More Suspicions». Arxivat de l'original el 2012-02-27. [Consulta: 5 setembre 2009].
* ↑ Dangerous Passage: Issues in the Arctic ISBN 978-1-897045-13-8
* ↑ «Hairy Braya NWT Species Status Report». Arxivat de l'original el 2016-12-23. [Consulta: 30 març 2024].
* ↑ COSEWIC Assessment and Status Report on the Hairy Braya Braya pilosa in Canada
# Stadio olimpico del ghiaccio

El Stadio Olympica, també anomenat Stadio del ghiaccio, és un estadi olímpic situat a la ciutat de Cortina d'Ampezzo (Itàlia). Aquesta estadi inicià les seves obres l'any 1952 i les finalitzà el 1955 i fou el principal escenari dels Jocs Olímpics d'Hivern de 1956 realitzats en aquesta ciutat italiana. Al llarg de la competició fou seu de les cerimònies d'obertura i clausura, així com de les proves de patinatge de velocitat sobre gel, hoquei sobre gel i del patinatge artístic.
Construït amb una capacitat de 12.000 espectadors i sense teulada, posteriorment es realitzaren obres d'ampliació i se li afegí un sostre.

## Enllaços externs

* (anglès) hockeyarenas.net - Stadio Olympica Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Shasta costa

Els shasta costa (també coneguts com a chasta costa, shastacosta, chastacosta, shastao-skoton, shista-kkhwusta o shistakwasta) són una tribu d'amerindis dels Estats Units del sud-oest d'Oregon, que originàriament vivien al riu Rogue i els seus tributaris, o, més precisament, al "baix riu Illinois i el riu Rogue entre l'actual Agness i Foster Bar." Eren classificats com a indis del riu Rogue amb el propòsit de negociar tractats. Una de les seves viles, Tlegetlinten, era vora Agness, i eventualment era "ocupada per colons euroamericans."
Els shasta costa foren "remoguts de llurs viles" pels minaires en la dècada de 1850.
   Pel gener de 1856, dos miners van ser assassinats prop de la confluència dels rius Illinois i Rogue. Mai es va saber si els miners van ser assassinats pels indis que vivien a la zona o si van ser assassinats per altres miners a la zona. L'exèrcit va enviar als tinents John Chandler i John Drysdale amb disset homes a la confluència dels rius Illinois i Rogue per persuadir els "Shis-ta-koos-tee" ... banda a abandonar llur assentament i moure's cap a la costa per evitar nous enfrontaments entre els miners i els indígenes. Segons Beckham, "Quan els joves tinents no van ser capaços d'induir les bandes pacífiques a sortir de les cases de taulons per a viure incertament prop dels assentaments blancs, les tropes es van replegar a les ciutats a la desembocadura del riu Rogue."
Més tard aquell mateix hivern un grup d'indis es va rendir després d'una batalla al Big Bend del Rogue, i pel juny membres de la tribu foren enviats a la reserva Siletz o reserva índia de Grand Ronde.
Els descendents dels shasta costa ara formen part de les Tribus Confederades d'Indis Siletz.

## Referències

* ↑ «Oregon Indian Reservations in the 1890 Census». Access Genealogy. [Consulta: 3 desembre 2012].
* ↑ «Lincoln County, Oregon». FamilySearch.org. Arxivat de l'original el 2012-10-24. [Consulta: 3 desembre 2012].
* ↑ «Which tribes lived near the Table Rocks?». Oregon/Washington Bureau of Land Management. Arxivat de l'original el 2012-11-12. [Consulta: 3 desembre 2012].
* 1 2 Lucille Tisdale. «The Tlegetlinten Site (35CU59) and its place in southwest Oregon prehistory». [Consulta: 3 desembre 2012].
* ↑ «Oregon History: Indian Wars». Oregon Blue Book, 2012. [Consulta: 3 desembre 2012].
* ↑ Stacy D. Stumbo «'Holocaust' led to Indian massacre: On a Monday in 1855, the Indians decided they could take no more». The Daily Courier.com [Consulta: 3 desembre 2012].
* ↑ Marya Kalugin & Tammy Bick. «Confederated Tribes Of Siletz». Arxivat de l'original el 2011-10-19. [Consulta: 3 desembre 2012].
# Can Aymar

Can Aymar és un edifici del municipi de Mataró (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un conjunt de dos cases situat a la riera, molt a prop de la casa de la Vila. Els edificis, projectats per Jeroni Boada i Renter, mestre d'obres de la ciutat, a finals del segle xix, disposen d'una façana decorada sota un estil historicista eclèctic: els esgrafiats reprodueixen el més pur estil arabesc que es combina amb uns rosetons simètrics a la part superior de la finca i amb elements neomedievals com les arcuacions de la imposta i els guardapols de les finestres.
Entre ambdues finques hi ha les galeries comercials Aymar. Aquesta construcció catalogada per l'Ajuntament l'any 1981, quedà protegida tant pel que fa a la façana com als volums.

## Referències

* 1 2 3 «Can Aymar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
# Illes de Voronin

Les illes de Voronin (en rus: Острова Воронина; Ostrovà Vorónina) és un grup aïllat de dues illes compost per una illa més gran i una illa estreta al seu costat nord separades per un estret de 3 km d'amplada. Reben el nom del capità de la marina soviètica Vladímir Voronin.
L'illa principal fa uns 9 km de llargada i 6 km d'amplada i està coberta de tundra i gel. L'illot del nord és estret, d'uns 5 km de llargada i poc més de 500 metres d'amplada. Aquestes illes es troben al nord-est del mar de Kara, uns 130 km a l'oest de les costes de la Terra del Nord i a 72 km al NNE de l'illa Kirova de les illes Kírov. Pertany al krai de Krasnoiarsk, a Rússia.
El mar que envolta aquestes dues illes està cobert de gel a l'hivern i hi ha nombrosos bancs de gel fins i tot a l'estiu, que dura amb prou feines dos mesos.
A l'illa s'hi reprodueixen els óssos polars i forma part de la Reserva natural del Gran Àrtic, la reserva natural més gran de l'Àrtida russa.

## Referències

* ↑ William Barr, Reinhard Krause and Peter-Michael Pawlik, The polar voyages of Captain Eduard Dallmann, whaler, trader, explorer 1830–96
* ↑ Sailing directions. (Planning Guide) pàg. 171 (anglès)
* ↑ «GREAT ARCTIC NATURE RESERVE», 08-10-2007. Arxivat de l'original el 2007-10-08. [Consulta: 8 abril 2024].
# Pentagrama

El pentagrama és una pauta formada per cinc línies horitzontals, paral·leles equidistants entre si, sobre les quals s'escriuen els signes que serveixen per a escriure la música occidental. Les distàncies compreses entre les línies són els espais. Les línies i espais es compten de baix a dalt. La posició de les notes a les línies o els espais, indica l'altura relativa de cada un dels sons que componen la línia melòdica.
Les cinc línies i els quatre espais d'un pentagrama no són suficients per a abastar totes les notes possibles. Quan una línia de sons depassa aquests límits s'afegeixen petites línies per sobre i per sota de les del pentagrama anomenades línies addicionals inferiors i superiors, on es col·loquen les notes que no tenen cabuda dins del pentagrama.
Dintre del pentagrama i també per sobre i per sota s'escriuen els diferents signes musicals. Els principals són:
* Notes i silencis
* Claus
* Alteracions
A part de les notes, al pentagrama s'ubica la clau, que fixa l'altura del so i per tant, el nom dels sons a executar; l'armadura, que indica la tonalitat de l'obra o fragment, i el compàs, que indica el valor de la pulsació i la mètrica. Fora del pentagrama, per sobre o per sota s'hi afegeixen altres símbols i paraules per a indicar el caràcter de la música (afectuós, marcial...), la dinàmica (fort, fluix, creixent...) i l'articulació, entre d'altres.
A l'exemple de dalt, la clau usada és la de sol, que indica que la nota centrada a la segona línia (contant de baix a dalt) correspon al sol₃ (quatre tecles a la dreta del do central del piano). No hi ha accidents, de manera que es tracta de la tonalitat de do major. La primera i l'última nota d'aquest exemple és el do₃, que en la clau de sol s'escriu a la primera línia addicional inferior.

## Vegeu també

* Quadern d'organista

## Bibliografia

* Ottó Károlyi, Introducción a la música. Alianza Editorial (Madrid, 2006) ISBN 84-206-3526-X
* Joaquín Zamacois, Teoria de la música. Libro I. Editorial Labor (Barcelona, 1981) ISBN 84-335-7837-5

## Referències

* ↑ «pentagrama | enciclopèdia.cat». [Consulta: 23 març 2019].
Viccionari
# Santiam

Els santiam són un poble d'amerindis de l'Altiplà del Nord-oest, que viuen a Oregon. Són una tribu kalapuya, la terra tradicionals dels quals es trobava als marges del riu Santiam, que s'alimenta al riu Willamette. Actualment estan registrats com a membres de les tribus reconegudes federalment Tribus Confederades de la Comunitat de Grand Ronde d'Oregon i les Tribus Confederades d'Indis Siletz.

## Referències

* 1 2 3 "Indian Tribe History." Arxivat 2009-10-12 at the Portuguese Web Archive Access Genealogy. (retrieved 1 Sept 2011)
# Can Cunillera

Can Cunillera és una obra del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de dues façanes i una mitgera, que consta de planta baixa i tres pisos, amb coberta a dues vessants. La façana és de tipus pla, arrebossada, de composició simètrica, amb balcons i finestres de pedra i uns arcs plans de diferents tipus, alguns amb guardapols. La finestra del primer pis (al centre) té el llindar en forma d'arquitrau sostingut per columnes estirades amb capitells jònics. Al segon pis (al lateral) es manifesta una finestra amb guardapols, molt ornamentat, sostingut per uns àngels.
A la darrera planta hi ha una galeria oberta amb llinars de fusta i un ràfec amb imbricacions.

## Història

Situat al nucli antic de la ciutat, a la pl. Porxada, lloc on se celebra el tradicional mercat dels dijous.

## Referències

* 1 2 3 «Can Cunillera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
# Apatemys

Apatemys és un mamífer extint de la família dels apatèmids. Aquest animal insectivor visqué durant l'Eocè a Nord-amèrica i Europa. És conegut sobretot a partir d'un esquelet articulat gairebé complet de A. chardini del membre de Fossil Butte de la formació del Green River (Wyoming). Aquesta espècie visqué durant el Lostcabinià, la darrera part del Wasatchià. Tenia una llargada de cap a gropa de 15 cm i una cua de 21 cm. Estava adaptat a un estil de vida arborícola. El crani és relativament gros en comparació amb el cos. Tenia les dents incisives molt desenvolupades.

## Referències

* ↑ Entrada «Apatemys» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# El presidente de la república paseando a caballo en el bosque de Chapultepec

El presidente de la república paseando a caballo en el bosque de Chapultepec (Le président en promenade, títol original en francès) és un curtmetratge mut fet per Gabriel Veyre i Claude Ferdinand Bon Bernard el 1896. És considerada la primera pel·lícula rodada en Mèxic. S'hi mostra al llavors president Porfirio Díaz muntant a cavall acompanyat d'alguns dels seus ministres.
Gabriel Veyre era director tècnic de la companyia Lumiere i Claude Ferdinand Bon Bernard el concessionari autoritzat pels Lumiere per a explotar comercialment el cinematògraf a Mèxic. Tots dos van presentar al castell de Chapultepec una funció privada per a Porfirio Díaz, la seva família i unes 40 persones, el 6 d'agost de 1896. Aquesta funció va ser un èxit, i es va prolongar fins a la una del matí del 7 d'agost. Seria llavors la primera exhibició del cinematògraf al país.
Després de l'exhibició, Vieyre hauria realitzat la presa de Díaz al bosc de Chapultepec. No se sap amb exactitud en què data van ser fetes ni en què part del bosc va ocórrer el rodatge, però per al 16 d'agost de 1896, una carta de Vieyre a la seva mare consignava haver-ho fet.
El curtmetratge va ser estrenat el 27 d'agost al Castell de Chapultepec. En aquesta mateixa funció van presentar dues altres sessions de 13 vistes cadascuna d'altres pel·lícules existents com a Disgusto de niños i Tocinería de Chicago.

## Referències

* ↑ Leal, Juan Felipe. 1902: La magia del cine: Anales del cine en México, 1895 - 1911, vol. 8: 1902 (en castellà). Juan Felipe Leal, 12 de desembre de 2014. ISBN 9786077112587 [Consulta: 24 octubre 2016].
* 1 2 3 4 5 De los Reyes, Aurelio «Gabriel Veyre y Fernand Bon Bernard, representantes de los hermanos Lumiere, en México». Anales del Instituto de Investigaciones Estéticas de la UNAM, 1995. Arxivat de l'original el 11 de setembre de 2013. DOI: 10.22201/iie.18703062e.1995.67.1749 [Consulta: 24 octubre 2016]. Arxivat 2013-09-11 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* El presidente de la república paseando a caballo en el bosque de Chapultepec es pot descarregar gratis a Internet Archive [més]
# Dina Recanati

Dina Recanati (El Caire, 1928 - Herzliya Pituach, 5 de juny de 2021) va ser una artista, escultora i pintora israeliana.

## Biografia

Diane Hettena (més tard Dina Recanati) va néixer al Caire, Egipte. El 1946 es va casar amb Raphael Recanati a Tel-Aviv.
Recanati va crear instal·lacions, serigrafies, relleus i tapissos.
Recanati va morir a Herzliya Pituah a principis del 93.

## Referències

* ↑ About Dina Recanati
* ↑ יפעת גדות, אות יקיר ישראל יפה - לדינה רקנאטי,
* 1 2 "איך מגיעים לגיל 93 צלולים? אני דואגת רק כשצריך, לא להנאתי"
# Ulysses (sonda)

La Ulysses és una sonda espacial no tripulada dissenyada per a estudiar el Sol i el seu entorn a totes les latituds. La sonda es va llançar el 6 d'octubre de 1990 amb el transbordador espacial Discovery (missió STS-41) essent una missió conjunta entre la NASA i l'ESA. La sonda estava equipada amb instruments per caracteritzar camps, partícules i pols còsmica, obtenia l'energia d'un generador termoelèctric per radioisòtops. Es va perdre la connexió el 30 de juny del 2009, més de 18 anys i mig des del llançament. Va completar gairebé 3 orbites al voltant del sol.
Tenia una òrbita heliocèntrica i el·líptica inclinada 80.2º respecte l'equador solar. El període orbital era de 6.2 anys amb un apoàpside (punt més alt de l'òrbita) de ~5.4 UA i un peiràpside (punt més baix de l'òrbita) de ~1.34 UA. El seu punt de màxima proximitat solar va ser el 12 de març del 1995.

## Equipament científic

* Experiment de plasma de vent solar
* Experiment de composició iònica de vent solar
* Experiment de camps magnètics
* Experiment de gasos neutres
* Experiment d'anisotropia
* Experiment de raigs còsmics i particules solars
* Experiment d'ones ràdio i plasma
* Experiment de raigs x solars i raigs gamma còsmics.
* Experiment de pols còsmica

## Descobriments

* Detecció de diversos fenòmens d'esclat de raigs gamma
* Dades úniques sobre la interacció del camp magnètic solar i els planetes
* La pols solar és més abundant del previst

## Referències

* ↑ «Ulysses (sonda)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Ulysses» (en anglès). [Consulta: 16 abril 2019].
* ↑ «Wayback Machine», 25-10-2004. Arxivat de l'original el 2004-10-25. [Consulta: 16 abril 2019].
* 1 2 «Ulysses - NASA Science» (en anglès americà). [Consulta: 6 octubre 2024].
* ↑ «ESA Science & Technology - Orbit of Ulysses». [Consulta: 6 octubre 2024].
* ↑ País, Ediciones El «Reportaje | La nave 'Ulysses' no encuentra el polo sur magnético del Sol» (en castellà). El País [Madrid], 18-09-1994. ISSN: 1134-6582.
Agència Espacial Europea :
# Clara Sanchez

Clara Sanchez o Clara Henriette (nom de casada) (Lo Martegue, 20 de setembre de 1983) és una ciclista francesa especialista en la modalitat de pista concretament en les proves de keirin i de velocitat per equips. Ha obtingut diverses medalles als Campionats del Món, entre elles dues d'or el 2004 i 2005.
Va guanyar 6 medalles al Campionat del Món de Ciclisme en Pista entre els anys 2002 i 2011, i dues medalles al Campionat Europeu de Ciclisme en Pista, or el 2010 i plata el 2011.
També va participar en dos Jocs Olímpics d'Estiu, ocupant el cinquè lloc a Pequín 2008 a la prova de velocitat individual i el quart lloc a Londres 2012.
El 2010 es va casar amb el també ciclista Didier Henriette.

## Palmarès

* 2001
** Campiona d'Europa júnior en Velocitat
* 2003
** Campiona de França en Velocitat
** Campiona de França de 500 metres contrarellotge
* 2004
** Campiona del món en Persecució
** Campiona d'Europa sub-23 en Keirin
** Campiona de França en Velocitat
** Campiona de França de 500 metres contrarellotge
* 2005
** Campiona del món en Persecució
** Campiona de França en Velocitat
* 2006
** Campiona de França en Velocitat
** Campiona de França de 500 metres contrarellotge
* 2007
** Campiona de França en Velocitat
* 2008
** Campiona de França en Velocitat
* 2009
** Campiona de França en Velocitat
* 2010
** Campiona d'Europa en Velocitat per equips (amb Sandie Clair)
** Campiona de França en Velocitat
** Campiona de França en Scratch
* 2011
** Campiona de França en Velocitat
** Campiona de França en Scratch
* 2012
** Campiona de França en Velocitat

### Resultats a la Copa del Món

* 2005-2006
** 1a a Manchester i Los Angeles, en Keirin
* 2008-2009
** 1a a Cali, en Velocitat per equips
** 1a a Copenhaguen, en Keirin
* 2010-2011
** 1a a la Classificació general i a la prova de Pequín, en Keirin
* 2011-2012
** 1a a Astanà, en Keirin

## Referències

* ↑ «Clara Sanchez (Track Cycling) : Prize list and results». [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «Olympedia – Clara Sánchez». [Consulta: 2 febrer 2025].
* ↑ «CycleBase» (en anglès britànic). [Consulta: 2 febrer 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
# Filles de joie

Filles de joie és una pel·lícula dramàtica belga-francesa del 2020 dirigida per Frédéric Fonteyne i Anne Paulicevich. Va ser seleccionada com a entrada belga per al Millor Pel·lícula Internacional als Premis Oscar de 2020, però no va ser nominada.
Als 11ns Premis Magritte, Filles de joie va ser nominada a tres premis, incloent el Millor Pel·lícula i el Millor Guió per Paulicevich.

## Argument

Tres prostitutes que treballen a la frontera entre Bèlgica i França enterren un cos.

## Repartiment

* Sara Forestier com a Axelle
* Noémie Lvovsky com a Dominique
* Annabelle Lengronne com a Conso
* Nicolas Cazalé com a Yann
* Jonas Bloquet com a Jean-Fi
* Sergi Lopez com a Boris
* Gilles Remiche com a Marc

## Referències

* ↑ «Oscars: le film "Filles de joie" représentera la Belgique dans la catégorie film internationaux». Le Soir, 10-11-2020. [Consulta: 10 novembre 2020].
* ↑ Goodfellow, Melanie. «'Madly In Life', 'Playground' lead Belgium's Magritte nominations». Screen Daily, 12-01-2022. [Consulta: 12 gener 2022].
* ↑ «Filles de joie». International Film Festival Rotterdam. [Consulta: 10 novembre 2020].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Zbornica

Zbornica és una pel·lícula dramàtica croata del 2021, el debut al llargmetratge de l'escriptora i directora Sonja Tarokić.
La pel·lícula es va estrenar al Festival Internacional de Cinema de Karlovy Vary l'agost de 2021 i va guanyar el Gran Arena d'Or a la millor pel·lícula gairebé un any després al Festival de Cinema de Pula de 2022, l'esdeveniment que serveix com a premis nacionals de cinema de Croàcia.

## Argument

Ambientada íntegrament en una escola primària de Zagreb, arriba una nova consellera de l'escola Anamarija i intenta navegar ajudant els estudiants amb el complicat i arrelat funcionament intern de l'escola, inevitablement en un curs de col·lisió amb la directora Vedrana i un antic professor d'història de seixanta anys, Siniša.

## Repartiment

* Marina Redžepović com Anamarija
* Stojan Matavulj com Siniša Jambrović
* Nives Ivanković com Vedrana
* Maja Posavec com Ivana
* Sandra Lončarić com Sanda

## Referències

* ↑ Vladan Petkovic. «Review: The Staffroom». Cineuropa, 24-08-2021. [Consulta: 1r agost 2022].
* ↑ Iulia Blaga: Ankica Jurić Tilić Develops Debut Drama The Staffroom. In: filmneweurope.com, 7. Mai 2015.
* ↑ «Awards of the 69th Pula film festival». PulaFilmFestival.hr. [Consulta: 1r agost 2022].

## Enllaços externs

* Zbornica a YouTube
# Joan de Saridakis

Ioannes Saridakis, catalanitzat Joan de Saridakis (Alexandria, Egipte, 1877 - Palma, 1963), va ser un pintor, col·leccionista d'art i mecenes egipci de família grega.
Treballà com a enginyer en mines de coure de Xile, on també rebé la primera formació artística com alumne del pintor Pedro Lira. Pintà principalment paisatges i una sèrie de gravats de fortaleses i palaus. Reuní una gran col·lecció d'art de diverses èpoques (unes 1.300 pintures i uns 100 mobles antics) i una biblioteca amb dos milers de volums, especialment sobre pintura.
El 1923, quan ja tenia una gran fortuna, fixà la seua residència a Palma. Encarregà a Guillem Forteza el projecte de l'edifici de Marivent (actual Palau de Marivent), que fou construït entre 1923 i1925 i on residí fins a la seua mort. La seua vídua, Annunziata Marconi-Taffani, el 1965 donà l'edifici i els terrenys a l'aleshores Diputació Provincial, amb la condició que fos destinat a museu de les obres que havia aplegat el seu marit. Tanmateix, dissolta la Diputació en el Govern de les Illes Balears, aquest cedí l'usdefruit del palau de Marivent a la Casa Reial espanyola.
L'any 1978 els hereus de Saridakis s'avingueren a aquesta cessió, per bé que reclamaren tot el contingut de l'edifici atès que no havien estat respectats els termes de la donació inicial i a més constatant la incompatibilitat d'un museu públic amb una residència privada. Després d'un llarguíssim plet, el 1988 el Tribunal Suprem d'Espanya donà la raó als hereus, per la qual cosa Marivent fou despullat de tota l'obra i l'aixovar que Saridakis havia reunit al llarg dels anys i que des de 1973 no han estat oberts al públic.

## Referències

* ↑ «Joan de Saridakis». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sebastián Verd:. «Marivent, monumento de interés local». ABC hemeroteca, ABC, 21.08.74.
* ↑ José Yoldi:. «El Supremo ordena entregar a los herederos de Saridakis los bienes de Marivent». El País, El País, 28.06.88.