OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Attrezzo

L'attrezzo és el conjunt d'objectes de l'escenografia d'un espectacle que omplen l'espai escènic i que defineixen amb més o menys precisió un microespai dins de l'escena. Hom pot distingir entre l'attrezzo fix (d'escena), i l'attrezzo de mà, que són tots els objectes que formen part de l'escenografia però que en algun moment seran utilitzats per algun personatge. Així, un mateix objecte (una cadira, un quadre, una ampolla de vi) pot ser d'un tipus o de l'altre segons si és usat per algun personatge o no. El límit entre el que es pot classificar com a attrezzo de mà i accessori de vegades pot ser difús.
Els elements que formen l'attrezzo es poden definir segons el seu estil: forma, color, material, etc. Segons el conjunt d'aquestes característiques i en relació amb l'estètica global de l'espectacle, poden donar lloc a diferents estils i poètiques escenogràfiques, més o menys naturalistes, simbolistes, expressionistes, minimalistes, abstractes o d'altres tipus.
l'attrezzo és un dels elements de l'escenografia, junt amb el vestuari, la perruqueria, el maquillatge, la il·luminació, el so, els audiovisuals i el decorat. Com a exemples d'attrezzo es troben objectes d'ús quotidià, com ho són taules, cadires, tasses, plats, armes, monedes, etc. Depenent de l'argument, l'attrezzo es basa en l'ambient del text, que poden ser objectes comuns o creats per l'autor. Igualment, l'attrezzo pot ser elaborat per l'equip de producció d'una obra.

## Vegeu també

* Posada en escena

## Referències

* ↑ «attrezzo [it]». A: Diccionari de comunicació empresarial: publicitat, relacions públiques i màrqueting. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1999 (Diccionaris de l'Enciclopèdia. Diccionaris terminològics). ISBN 84-412-0228-1 [Consulta: 23 novembre 2024].
* ↑ Universitat de les Illes Balears. «A». A: Lèxic bàsic de cinema (català-castellà-francès-anglès) ( PDF), octubre 2009, p. 22 (Lèxics Bàsics). ISBN 978-84-8384-099-3 [Consulta: 22 novembre 2024].
* 1 2 Ramón X. Roselló, Anàlisi de l'obra teatral, editat per L'Abadia de Montserrat, 2011. ISBN 9788498834437 (català)
# Ryan Kiera Armstrong

Ryan Kiera Armstrong (Nova York, EUA, 10 de març de 2010) és una actriu estatunidenca. La seua primera aparició va ser un paper recurrent a les tres temporades de la sèrie canadenca Anne with an E (2017-2023). Més tard va interpretar el paper principal a la pel·lícula Firestarter (2022) i va aparéixer al repartiment principal d'un segment d'American Horror Story: Red Tide (2023).

## Referències

* ↑ Gonzalez, Umberto. «Blumhouse Finds New 'Firestarter' Star in Ryan Kiera Armstrong». TheWrap, 02-06-2021. Arxivat de l'original el January 9, 2023. [Consulta: 9 gener 2023].
* ↑ «Ryan Kiera Armstrong». FX Networks. Arxivat de l'original el November 29, 2022. [Consulta: 9 gener 2023].
* 1 2 Armitage, Helen. «Ryan Kiera Armstrong Movie & TV Roles: Where You Know The Tomorrow War Star». Screen Rant, 14-01-2022. Arxivat de l'original el January 9, 2023. [Consulta: 9 gener 2023].
* ↑ Lemieux, Melissa. «The Character Everyone Agrees Is The True Villain Of AHS: Double Feature's Red Tide» (en anglès americà). Looper, 16-09-2021. [Consulta: 5 febrer 2024].
# Institut d'Estudis Econòmics Província d'Alacant

L'Instituto de Estudios Económicos Provincia de Alicante (INECA) és un think tank de la província d'Alacant que representa l'únic grup de pressió alacantí d'empresaris. Està formada per un nombre aproximat de quaranta empreses.
Fou fundat el 2007 per Joaquín Rocamora, qui la va presidir fins al 2015. Durant aquest temps l'entitat aconseguí ser un referent per a les anàlisis econòmiques de la província sent els informes que publica considerats molt valuosos; "potencià els estudis de l'Aigua" i col·laborà en l'elaboració del Pla Estratègic de la província d'Alacant. S'uní a la crítica negativa que va fer l'aleshores president de la Cambra de Comerç d'Alacant José Enrique Garrigós contra la corrupció política que suposadament hi ha a la província d'Alacant, cosa que molestà a càrrecs del Partit Popular, d'entre els quals estava Sonia Castedo, perquè creuen que la corrupció política afecta a la imatge de la província afectant a l'estat econòmic de la província. Des del 2015 Perfecto Palacio fou el president de l'entitat, sent elegit unànimement per ser l'única candidatura de les eleccions. El 2015 el president de l'entitat signà el conveni "Acciones de regeneración del tejido empresarial de la provincia de Alicante: zona franca para la provincia de Alicante" amb la Diputació d'Alacant, representada per la signatura de César Sánchez. El conveni té l'objectiu d'estudiar la zona franca del Port d'Alacant.
A causa d'un informe que presentà, la Diputació d'Alacant impulsà la denominada Zona Franca, una delimitació geoeconòmica.
El 2018 va iniciar una col·laboració amb CaixaBank.

## Referències

* 1 2 «Joaquín Rocamora abandona la presidencia de Ineca tras 8 años». El Mundo, 25-03-2015 [Consulta: 1r abril 2017].
* 1 2 González, Francisco D. «Los empresarios advierten: 'La corrupción empobrece a Alicante'». El Mundo, 18-12-2013 [Consulta: 1r abril 2017].
* 1 2 «Perfecto Palacio, nuevo jefe del 'lobby' Ineca». El Mundo, 26-03-2015 [Consulta: 1r abril 2017].
* ↑ «Diputación de Alicante e Ineca se unen para potenciar el Puerto». Economía3, 14-09-2015 [Consulta: 1r abril 2017]. Arxivat 3 April 2017$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2017-04-03. [Consulta: 1r abril 2017].
* ↑ Sirvent, Bernat «La patronal Fempa pide un gran pacto por la industria en la Comunitat». La Verdad, 23-01-2017 [Consulta: 1r abril 2017].
* ↑ «CaixaBank s'implica en el foment empresarial d'Alacant». El Temps, 09-07-2018 [Consulta: 11 abril 2019].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial d'Ineca
# Eskapulats

Eskapulats és el grup d'aficionats radicals del Club Esportiu Europa de la Vila de Gràcia. Situats a la graderia del carrer de Pau Alsina del Nou Sardenya, a més d'encoratjar els primers equips masculí i femení de l'Europa, també participen activament del teixit veïnal del barri. El grup va ser fundat l'any 2013 per Pol Vicente (1987-2025), el soci 691 del club, un gracienc actiu en el moviment associatiu del barri.

## Referències

* ↑ «L’Europa té un nou grup d’animació, els Eskapulats». betevé, 21-01-2014. [Consulta: 12 setembre 2021].
* ↑ «Resakas i Eskapulats, dos grups d'animació de gran nivell». betevé, 07-10-2019. [Consulta: 12 setembre 2021].
* ↑ «Aficionats de l'Europa reclamen "llibertat per les detingudes"». betevé, 27-10-2019. [Consulta: 12 setembre 2021].
* ↑ «Dol per la mort de Pol Vicente, soci 691 i fundador de Eskapulats.». Obituari. Club Esportiu Europa, 03-01-2025. [Consulta: 3 gener 2025].
# Pogo pin

Un pogo pin o terminal carregat per molla és un tipus de mecanisme de connector elèctric que s'utilitza com sonda de prova en moltes aplicacions electròniques modernes i en la indústria de proves d'electrònica. S'utilitzen per la seva durabilitat millorada respecte d'altres contactes elèctrics, i la resistència de la seva connexió elèctrica a xocs mecànics i vibracions.
El nom de pogo pin prové de la semblança del pin amb un pogo stick, la molla helicoïdal integrada al passador aplica una força normal constant contra la part posterior del receptacle d'acoblament o la placa de contacte, contrarestar qualsevol moviment no desitjat que, d'altra manera, podria provocar una connexió intermitent. Aquesta molla helicoidal fa que les agulles de pogo siguin úniques, ja que la majoria dels altres tipus de mecanismes de passador utilitzen una molla en voladís o una funda d'expansió.
Una ruta de connexió completa requereix un receptacle d'acoblament perquè el pin s'enganxi, que s'anomena objectiu o terra. Un objectiu de pogo consisteix en una superfície metàl·lica plana o còncava, que a diferència dels agulles, no té parts mòbils. Els objectius poden ser components separats en el conjunt de connectors complet o, en el cas de plaques de circuit imprès, simplement una àrea xapada de la placa.
Els pins amb molla són peces de precisió fabricades amb un procés de tornejat i filat que no requereix motlle, permetent així la producció de petites quantitats a un cost més baix.
L'èmbol i el canó de les agulles de pogo solen utilitzar llautó o coure com a material base sobre el qual s'aplica una fina capa de níquel.
Els connectors de molla s'utilitzen per a una gran varietat d'aplicacions, tant en electrònica industrial com de consum:
* Connectors placa a placa (generalment permanents).
* Connectors protegits d'entrada en dispositius de consum, per exemple, rellotges intel·ligents, ordinadors resistents.
* Terminals de la bateria dels portàtils.
* Connectors magnètics de càrrega o senyal, per exemple, molls i carregadors per a portàtils.
* Connectors d'alta freqüència, antenes, connectors de monitor.
* Prova de plaques de circuit imprès, de circuits integrats, proves en circuit, de bateria, altres proves d'electrònica.

## Referències

* ↑ Hart, Pierre. «Using Pogo Pins to Add Electrical Connectivity to Your 3D Printed Fixtures» (en anglès). Javelin. Javelin Tech, 07-10-2016. [Consulta: 22 maig 2019].
* ↑ Rehmani, Afzal. «What Is Pogo Pin?» (en anglès). https://www.circuits-diy.com,+06-09-2022.+[Consulta: 29 octubre 2022].
* ↑ «POGO Pin Spring Contact Probe Solutions for the PCB Testing Industry» (en anglès). https://ect-cpg.com.+[Consulta: 29 octubre 2022].
* ↑ «Pogo Pin Connectors | Spring Loaded Connectors | Zhenghe Precision Electronics Co. Ltd» (en anglès). https://pogopin.net/,+09-12-2019.+[Consulta: 29 octubre 2022].
* ↑ Admin. «What Is Pogo Pin Connector?» (en anglès). https://www.pogo-pins.com.
* ↑ Admin. «How does a Pogo pin conduct electricity?» (en anglès). https://www.pogopinconnector.com/.[Dec-14th-2023]
# Neodrepanis

Neodrepanis és un gènere d'ocells de la família dels filepítids (Philepittidae).
En un inici aquest gènere estava inclòs en la família Neodrepaninae i només estava representada per una única espècie coneguda: l'asit comú (Neodrepanis coruscans). S'assemblen al Nectariniide en l'estructura molt peculiar de la llengua; en els mascles adults la part superior és de bonics colors metàl·lics, i la forma de la gola pot ser similar. Es diferencien dels Nectariniidae en què els extrems del bec no té forma de serra, el mentó es barreja en mascles adults, i la cua és anormalment curta i inferior a la meitat de la longitud de l'ala, entre altres dades, aquests trets farien que posteriorment s'inclogueren en els Philepittidae, així com el plomatge de les femelles i que són endèmics de l'illa de Madagascar.

## Taxonomia

Actualment, la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per dues espècies:
* Asiti comú (Neodrepanis coruscans).
* Asiti ventregroc (Neodrepanis hypoxantha).

## Referències

* ↑ Sclater, William «A systematic list of the birds of the Ethiopian region. Part II». Systema avium aethiopicarum. Bristish Ornithologist's Union, 7-1930, pàg. 706.
* ↑ Shelley, G. E.. The birds of Africa, comprising all the species which occur in the Ethiopian region (en anglès). v.2. Londres: R.H. Porter (18 Princes Street, Cavendish Square, W.), 1900, p. 12.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «NZ wrens, Sapayoa, asities, broadbills, pittas – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 22 desembre 2024].
# Kaoliang

Kaoliang jiu (xinès simplificat: 高粱酒, pinyin: Gāoliáng jiǔ, literalment 'licor de sorgo'; sovint es diu simplement kaoliang o vi de sorgo) és una beguda alcohòlica destil·lada a partir de fermentar sorgo (anomenat gāoliáng en xinès). Popular al nord-est del país, es comercialitza a la Xina continental i Taiwan, i també és popular a Corea on es diu goryangju. El kaoliang és un important producte a les illes Kinmen i Matsu de Taiwan. Té un grau alcohòlic entre 38 i 63%.

## Referències

* ↑ Chinese Economic Bulletin, Volum 15, 1929-07, p. 201-202.
* ↑ Suleski, Ronald Stanley. Civil Government in Warlord China: Tradition, Modernization and Manchuria. P. Lang, 2002. ISBN 978-0-8204-5278-4. «Gaoliang was sent to the Official Bank's four distilleries, the three largest of which were in Harbin, Shenyang and Tieling. The fiery gaoliang liquor produced at the plants was a popular drink throughout the region and accompanied most [...]»
* ↑ Korea Journal (en anglès). Korean National Commission for UNESCO., 2005.
* ↑ 李松凌. 喝盡大陸美酒. 博遠出版有限公司, 1991. ISBN 978-957-8534-07-0.
# Mireia Vicente Diez

Mireia Vicente Diez és una periodista esportiva catalana. Es formà en l'àmbit de la televisió local, treballant des del disset anys a Televisió de Cardedeu. És redactora del departament d'esports de TV3 i ha cobert diversos esdeveniments esportius, destacant els Jocs Olímpics de Beijing 2008, Londres 2012 i Rio de Janeiro 2016, així com els Campionats del Món de Natació de Barcelona 2013 i el Mundial d'Handbol de Granollers 2021. També ha impulsat la visibilitat i la difusió del paper creixent de l'esport femení i adaptat a Catalunya, dirigint, juntament amb Lluís Riola, els programes de televisió Campiones (premi Dona i Esport 2014), enfocat en les esportistes catalanes més destacades, i Capacitats (premi Solidaris de l'ONCE 2015), sobre l'esport adaptat i inclusiu, ambdós emesos a Televisió de Catalunya.
Entre d'altres reconeixements, ha sigut guardonada amb el Premi Periodista Esportiu dels Premis Líders de l’Esport Català 2018 atorgat per la Unió de Federacions Esportives de Catalunya (2018) i el Premi al mitjà de comunicació del Premi Dona i Esport 2019.

## Premis i reconeixaments

* 2022, Medalla reconeixement 2022 per la Federació Catalana d'Handbol
* 2019, Premi Periodista de l'Esport, I edició dels Premis Líders de l'Esport Català organitzats per la Unió de Federacions Esportives de Catalunya (UFEC).
* 2019, Premi Dona i Esport

## Referències

* ↑ «Mireia Vicente Diaz» ( PDF). Quadern Dones i Esport. Ajuntament de Barcelona, Núm. 13, 2020, pàg. 14-15. Arxivat de l'original el 2022-01-08. ISSN: 2604-3580 [Consulta: 8 gener 2022].
* 1 2 «La periodista de TV3 Mireia Vicente, guardonada amb el Premi Periodista de l'Esport de la UFEC». CCMA, 06-03-2019. [Consulta: 8 gener 2022].
* ↑ «Entregats els primer premis Líders de l'Esport». L'Esportiu, 30-04-2019. [Consulta: 8 gener 2022].
* ↑ «La presència de la dona al món esportiu, protagonista del 12è Premi Dona i Esport». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 8 gener 2022].
* ↑ 3Cat. «Mireia Vicente premiada per la Federació Catalana d'Handbol», 13-02-2023. [Consulta: 9 desembre 2024].
* ↑ 3Cat. «La periodista de TV3 Mireia Vicente, guardonada amb el Premi Periodista de l'Esport de la UFEC», 06-03-2019. [Consulta: 9 desembre 2024].
* ↑ esport3. «Lucía Sainz i Mireia Vicente, guardonades amb el Premi Dona i Esport», 30-05-2019. [Consulta: 9 desembre 2024].
# Pere Bruguera Morreras

Pere Bruguera i Morreras (Catalunya, segle xviii) va ser un arpista i compositor català, germà de Joan Baptista Bruguera i Morreras.

## Biografia

Pere Bruguera es va formar a l'Escolania de Montserrat (Barcelona) i es va especialitzar en l'arpa. Va ser arpista del monestir de les Descalzas Reales de Madrid, la qual cosa resulta estranya, ja que, en aquell moment sembla que les dues capelles musicals espanyoles de més renom, la capella musical de Palacio i la de la Catedral de Toledo, ja no disposaven d'arpes. Tanmateix, el seu nom no consta entre els arpistes de cambra de Palacio, encarregats de les diverses capelles madrilenyes.
Bruguera i Morreras va acompanyar el seu germà, Joan Baptista Bruguera i Morreras, en les diferents oposicions com a mestre de capella, establint-se a diferents localitzacions espanyoles com Barcelona (1750), Toledo (1763) i finalment, Figueres (1765).
També es va trobar involucrat en la polèmica amb el compositor català Antoni Soler i Ramos, qui va iniciar una disputa criticant l'obra Labyrinto de Labytintos amb la seva carta Llave de la Modulación. Joan Baptista Bruguera el contestà a través de la Carta apologética, que en defensa del Labyrinto de Labyrintos... , el 2 de gener de 1766. L'obra en qüestió, semblaria ser atribuïda al mateix Pere Bruguera, per la presència d'aspectes autobiogràfics que apareixen a una de les pàgines i la coincidència temporal amb la seva sortida professional, encara que hi ha qui sosté que podria pertànyer al seu germà.
Pel que fa a les seves obres, es creu que n'hi podria haver barrejades amb les composicions del seu germà, que es troben arxivades a la Biblioteca de Catalunya, ja que en algunes obres litúrgiques predomina una textura arpística que fa sospitar que l'autoria hagués estat de Pere.

## Referències

* 1 2 3 4 5 SANHUESA, María; CALVO-MANZANO, Mª Rosa. «Bruguera Morreras, Pedro». Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999-2002, vol. 2.
# Ehrigita

L'ehrigita és un mineral de la classe dels sulfurs que pertany al grup de la tetradimita.

## Característiques

L'ehrigita és una sulfosal de fórmula química Bi₈Te₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de desembre de l'any 2023, i va ser publicada a la revista internacional The Canadian Journal of Mineralogy and Petrology per Cristiana L. Ciobanu et al. en el mes de desembre de 2024 amb el títol «Ehrigite, Bi₈Te₃, a New Member of the Tetradymite Group». Químicament és una espècie molt propera a la hedleyita, amb la qual coexisteix. Cristal·litza en el sistema trigonal.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Austràlia Meridional, a Adelaida, Austràlia, amb el número de registre: G35384.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina d'or de Goodhope, situada a la localitat de Hedley, dins la divisió minera d'Osoyoos (Colúmbia Britànica, Canadà). Sembla que es tractaria d'una espècie relativament comuna, ja que hauria estat reportada diverses vegades a la literatura abans de l'aprovació de l'IMA. Ha estat descrita també a Polyarnyy (Múrmansk, Rússia), a Húnabyggð (Norðurland vestra, Islàndia), i sembla que també al Brasil i a la Xina.

## Referències

* 1 2 «Ehrigite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 8 febrer 2024].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 77». European Journal of Mineralogy, 36, 1, 06-02-2024, pàg. 165–172. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-165-2024 [Consulta: 8 febrer 2024].
* 1 2 Ciobanu, Cristiana L.; Cook, Nigel J.; Yao, Jie; Slattery, Ashley; Wade, Benjamin; Dima, Gabriel I. «Ehrigite, Bi8Te3, a New Member of the Tetradymite Group». The Canadian Journal of Mineralogy and Petrology, 62, 6, 18-12-2024, pàg. 847–861. DOI: https://doi.org/10.3749/2400023 [Consulta: 31 desembre 2024].
* ↑ Kalinin, Arkadii A.; Kudryashov, Nickolay M.; Savchenko, Yevgeny E. «Timing and Evolution of Gold Mineralization in the Maljavr Occurrence (NW Russia), NE Part of the Fennoscandian Shield». Minerals, 14, 6, 22-05-2024, pàg. 535. DOI: doi:10.3390/min14060535 [Consulta: 31 desembre 2024].
* ↑ Guðmundsson, Halldór «Brunnárdalur Ag-Au (Cu-Te-Bi) epithermal vein, northern Iceland.». University of Iceland, 2024, pàg. 1-77 [Consulta: 31 desembre 2024].
# Raquel Ejerique

Raquel Pérez Ejerique (València, 1979), coneguda com Raquel Ejerique, és una periodista valenciana, directora dels informatius de la ràdio i televisió pública valenciana À punt des de l'abril de 2020 a setembre de 2023.
És llicenciada en periodisme per la Universitat CEU San Pablo. Ha escrit en diversos mitjans de comunicació com ABC, La Razón, 20 minutos o Terra Networks. També ha estat locutora en la Cadena SER i fou la cap de política social i investigació del digital eldiario.es.
La recerca periodística de Raquel Ejerique ha contribuït a destapar escàndols com el dels plagis del rector de la Universitat Rey Juan Carlos, Fernando Suárez Bilbao, o el cas Cifuentes.
Accedeix a la direcció dels serveis informatius d'À Punt per concurs públic i substitueix a l'anterior directora Remei Blasco. Abans de les eleccions a les Corts Valencianes de 2023 en les que el govern del Botànic va perdre la majoria parlamentària va anunciar que deixaria el càrrec tal com es va produir el setembre d'aquell any. Ejerique va tornar al digital eldiario.es i va ser substituïda per Ivan Esteve.

## Referències

* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «Raquel Ejerique, nueva directora de informativos de À Punt» (en castellà). [Consulta: 3 abril 2021].
* 1 2 APM. «Raquel Ejerique regresa a 'elDiario.es' como adjunta al director» (en castellà), 08-09-2023. [Consulta: 12 desembre 2024].
* ↑ '20 minutos' pone en marcha el 'Diari Amic', un proyecto dirigido a dar voz a los que no la tienen. 20 minutos. 21 novembre 2011.
* ↑ Raquel Pérez Ejerique, ex directora adjunta de 20 Minutos, ficha por Terra. Prnoticias. 16 juliol 2012.
* ↑ Raquel Ejerique. eldiario.es.
* ↑ El rector plagiador y el coro silente. Huffington Post. 20 desembre 2016.
* ↑ Cifuentes, el máster y el abismo. La Vanguardia. 3 abril 2018.
* ↑ Martín, Daniel. «La periodista Raquel Pérez Ejerique guanya el concurs per dirigir els informatius d'À Punt», 03-04-2020. [Consulta: 12 desembre 2024].
* ↑ Press, Europa. «Raquel Ejerique comunica a la redacción de À Punt que dejará su cargo de directora de informativos tras las elecciones», 08-05-2023. [Consulta: 12 desembre 2024].
* ↑ S.L, EDICIONES PLAZA. «Iván Esteve será el nuevo director de Informativos de À Punt con un 48% de contestación» (en castellà). [Consulta: 12 desembre 2024].
# Can Dalmases (Cabrera de Mar)

Can Dalmases, també conegut pel nom de Can Ros, Cal Conde o Can Vilardaga, és un edifici de Cabrera de Mar (Maresme) catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

El 1529 va ser comprada per Pau Ros. Posteriorment va passa en herència a Pau Ignasi de Dalmases i Ros, que la reformà, tal com testimonia la data gravada a la façana posterior (1676). La construcció afegida és del 1747, data gravada al cartell d'un dels rellotges de sol.
El 1924, passà a mans de mans d'Antoni Clavé i Nadal i Carme Gil i Llopart, comtes de Vilardaga, oncles dels actuals propietaris.

## Descripció

Consta de planta baixa, pis i golfes, amb teulada a quatre vessants. Fou començat amb tres cossos i s'amplià amb dos més. A la façana posterior de la part sud-est fou adossada una nova construcció destinada a serveis. A l'esquerra de l'entrada hi ha una escala. Al fons, prenent tota l'amplada de la casa, hi ha el celler amb amples arcades. El portal principal és rodó i dovellat, les finestres i elements de pedra de granit. Al costat del menjador hi ha un petit oratori. La casa té una gruta.

## Vegeu també

* Can Dalmases (Sant Martí Sesgueioles)
* Palau Dalmases

## Referències

* 1 2 3 «Can Dalmases. Cabrera de Mar». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
* 1 2 3 4 5 «Can Dalmases». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Fotoproteïna

Les fotoproteïnes són proteïnes amb capacitat d'emissió de bioluminescència i s'obtenen d'organismes amb aquesta capacitat. Aquestes proteïnes no actuen seguint l'esquema típic que presenta la reacció luciferina-luciferasa, és a dir, la reacció típica enzim-substrat; el mecanisme d'acció d'aquestes proteïnes actua amb la formació d'un complex amb molècules de tipus luciferines; aquests complexos luciferina-fotoproteïna s'activen en presència de factors com Ca2+. Un exemple d'aquest tipus de complex luciferina-fotoproteïna l'és l'aequorina produïda per les meduses de gènere Aequorea.
El terme s'utilitzà per primera volta per a descriure la inusual química del sistema luminescent de Chaetopterus.

## Referències

* ↑ Encyclopædia Britannica: Photoprotein, http://www.britannica.com/EBchecked/topic/458121/photoprotein.
* ↑ Gutfrieund, H. (1968): Introducción al estudio de los enzimas. Ediciones Omega, SA. Barcelona. 376 p.
* ↑ Lehninger, Albert L. (1983): Bioquímica. Ediciones Omega, S.A. Barcelona. 1.117 p. ISBN 84-282-0211-7.
* ↑ Failla Siquier, Gabriela. (2010): Medusas y peines de mar. Almanaque 2010.
* ↑ Shimomura, O. (2006): "Bioluminescence: Chemical Principles and Methods", World Scientific Publishing Co.

## Vegeu també

* Coelenteracina.
* Proteïna verda fluorescent.