OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Éric Magnin

Éric Magnin (Oullins, Roine, 29 de maig de 1967) va ser un ciclista francès, que s'especialitzà en el ciclisme en pista, concretament en la Puntuació, on va guanyar una medalla de plata al Campionat del món de l'especialitat. Va participar als Jocs Olímpics d'Estiu de 1992.

## Palmarès en ruta

* 1993
** Vencedor d'una etapa al Tour de Valclusa

## Palmarès en pista

* 1992
** Campió de França en Puntuació
* 1993
** Medalla de plata al Campionat del món de Puntuació
* 1995
** Campió de França de Madison (amb Jean-Michel Monin)

## Referències

* ↑ «Éric Magnin» (en anglès). Museo del ciclismo. [Consulta: 31 desembre 2024].
* ↑ «Éric Magnin» (en anglès). olympedia. [Consulta: 31 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Can Matrícules (Calaf)

Cal Matrícules és un vell casal de Calaf a la comarca d'Anoia inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El nom es deu al fet s'hi expedien les cèdules personals i matrícules oficials. Localment es fa servir els noms cal Torrescassana o ca l'Abadal, dues nissagues calafencs que hi van residir.

## Descripció

És una casa noble de planta baixa i dos pisos, amb una galeria a la part superior, la qual es defineix a la façana mitjançant set petites arcades rebaixades.
Antigament l'entrada a l'edifici era a través d'una gran portalada adovellada, en l'actualitat parcialment destruïda. És notable l'escalinata d'accés a la planta principal, de construcció noble en pedra ben treballada.
A l'interior hi ha elements de gran interès, el paviment original de pedra, diferents picaportes d'estil colonial representant el cap d'un indi, que fan al·lusió a la importància que va adquirir el comerç català amb Amèrica, els personatges esculpits en guix, una gran volta de creueria, i les baranes i portada de forja de l'interior.

## Història

La família més antiga vinculada amb la casa són els Roig, documentats a Calaf al segle xvi. Al segle xvii Jeroni Abadal, candeler de cera, nebot i hereu del doctor Isidre Abadal, prior de Sant Jaume de Calaf, va comprar la casa i en va fer la residència familiar. Encara que es desconeix l'època exacta de la construcció, se sap que és anterior al segle xvii.
Fills d'aquesta casa foren Isidre d'Abadal, prior de Sant Jaume de Calaf, i títol de ciutadà honrat de Barcelona. La casa canvià de mon en entrar-hi Joan Antoni Torrescassana, catedràtic de la Universitat de Cervera. Durant la guerra de successió s'hostatjà en aquesta casa el general Vendome.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Nadal i Feliu, 2024.
* 1 2 3 4 5 6 «Can Matrícules». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
* ↑ Seró i Ferrer, Jordi. «Cal Matrícules. Calaf». Mapes de Patrimoni Cultural. Diputáció de Barcelona, 15-11-2015. [Consulta: 31 desembre 2024].

## Bibliografia

* Nadal i Feliu, Jordi «Cal Matrícules de Calaf — Notes històriques de la casa i de les famílies que l’han habitat i posseït al llarg dels segles (monografia)» (pdf). Revista d'Igualada, 2024.
# Ratpenat bru de Nova Guinea

El ratpenat bru de Nova Guinea (Philetor brachypterus) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids que es troba a Brunei, Indonèsia, Malàisia, el Nepal, Papua Nova Guinea i les Filipines.

## Referències

* Fordham et al. (2006). Philetor brachypterus. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 8 desembre 2007 (en anglès).
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Luis Arrúa

Luis Arrúa (Santa Clara de Olimar, 14 de setembre de 1988) és un músic i compositor uruguaià.
Va néixer a Santa Clara de Olimar, Departament de Treinta y Tres. Va aprendre guitarra i va compondre les lletres. Va formar diversos grups i duos del folklore del seu país. Va gravar el seu primer àlbum l'any 2014, el qual es va titular Mi padre el Alambrador. S'ha presentat a llocs com el Centre Cultural de La Paloma.

## Discografia

* 2014: Mi padre el Alambrador
* 2015: Gaucho viejo
* 2016: Huella Arachana
* 2021: Opción de vida

## Referències

* ↑ «Luis Arrúa, de Tupambaé (Uruguay)»
* ↑ https://www.poeticous.com/luis-arrua?locale=es
* ↑ «Luis Arrúa - “Mi padre, el alambrador”», video de Luis Arrúa cantando la canción en vivo (en directo) en un programa de televisión de Uruguay.
* ↑ Dúo Luceros, Jubel Ferrizo y Luis Arrúa en vivo
# Can Mallola

Can Mallola és una casa de Celrà (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa urbana entre mitgeres, amb pati posterior. Parcel·la d'estructura medieval. Planta rectangular. Parets portants de pedra morterada i façana arrebossada. Obertures emmarcades amb carreus de pedra. Coberta de teula àrab a dues aigües. Embigats de fusta.
Com a elements més remarcables destaquen la porta d'accés, amb 23 dovelles, i la finestra del primer pis, renaixentista amb guardapols, que presenta en els seus arrencaments ornamentacions geomètriques caps cisellats d'inspiració gòtica.
Al segle xix fou obert un balcó al primer pis al costat de la finestra.

## Història

La casa forma part d'un carrer típicament medieval, amb edificacions del mateix estil. Primitivament la casa ocupava també l'edifici del costat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Mallola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Carrer de la Cellera (Flaçà)

El Carrer de la Cellera és una via pública de Flaçà (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un carrer de formació medieval, amb edificis residencials de dues plantes, amb façanes portants de pedra de riu actualment sense arrebossar i finestres emmarcades per carreus de pedra. Una bona part del carrer està ocupat per la façana nord de la casa Balle, amb una volta que dona accés a l'interior i una finestra am,b carreus de pedra emmotllurats, llinda d'una sola peça de pedra, guardapols i ampit amb trencaaigües emmotllurat.
També hi ha un pont amb arc rebaixat que comunicava la casa Balle amb can Llandrich. Al número 17 arran d'una excavació arqueològica el juliol 2009 s'ha documentat un mur amb tres espitlleres, possiblement restes de la muralla medieval que encerclava el poble.

## Història

El nom d'aquest carrer recorda l'existència d'un espai, que podria haver estat construït o no, on es guardaven delmes que es pagaven a l'Església. Algunes de les edificacions més antigues són del segle xvi. El carrer té una forma irregular que travessa quasi tot el nucli.
Al número 17 arran d'una excavació arqueològica el juliol 2009 s'ha documentat un mur amb tres espitlleres, possiblement restes de la muralla medieval que encerclava el poble.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Carrer de la Cellera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Can Jouer

Can Jouer, Can Joer o Mas Joer és un mas fortificat a poc menys de mig km al sud del veïnat de la Bolla de Flaçà (al Gironès). La masia és de planta rectangular, aproximadament de 18 per 16 metres, comptant amb diversos cossos afegits i edificacions i coberts annexes a l'exterior. Presentava (2012) un estat de ruïna, amb les cobertes enfonsades i finestres tapiades. Té una torre de defensa situada a l'angle sud-est del conjunt.
Tot i que l'arrebossat del parament exterior de la masia en desvirtua l'aparença, la masia compta amb destacats elements de valor. Destaquen, per exemple, dues finestres espitllerades a la façana sud del cos principal, la porta principal adovellada i especialment un interessant pòrtic de volta lleugerament apuntada, que s'adossa a la façana principal, a llevant.
La torre és de planta quadrada, aproximadament de 6 per 6 metres, de planta baixa i dos pisos, amb coberta a una sola vessant. A la façana est, la part inferior presenta un talús escarpat a manera de contrafort; la mateixa façana presenta una petita finestra al segon pis. La façana sud presenta una finestra al primer pis, de llindar i llinda, clàssica, i una petita finestra a la planta baixa.
Totes les parets visibles de la torre estan arrebossades, amagant possibles elements defensius com ara espitlleres. En alguna llacuna en l'arrebossat s'observa el parament original d'obra de pedra desbastada, petita, i amb cadenes de carreus a les cantonades.

## Referències

* ↑ "Mas Joer" d'acord al topònim recollit a Vissir3 de l'ICGC [consultat el 21 nov. 2020]
* 1 2 3 4 «Can Jouer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Sant Fermí de Flaçà

Sant Fermí de Flaçà és una ermita de Flaçà (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular amb absis. A la façana principal, rematada per un campanar d'espadanya, s'hi obre la porta d'entrada amb marc de pedra i llinda plana, en la qual hi ha esculpida la data de 1579 i un dibuix amb tres creus representant un calvari.
En aquesta façana hi ha adossat un porxo a dues aigües amb cairats i sostinguda per tres columnes de carreus de pedra amb basament i capitell molt senzills. Sobre la porta d'entrada hi ha fornícula, amb un arc de mig punt, que conté una imatge mutilada de fusta del sant.

## Història

Des de fa segles a Flaçà es venera la imatge de Sant Fermí, patró de Pamplona. Fou tant important aquesta devoció el 10 de desembre de 1678, segons s'explica en una crònica que es guarda a l'Arxiu Parroquial, arribaren a Flaçà algunes relíquies regalades pel municipi de Pamplona. Aquestes relíquies van desaparèixer l'any 1936.
L'any 1945 l'arquitecte Pere Benavent de Barberà i Albelló, directori i gerent en aquells moments de la Paperera Torras, realitzà una important reforma a la capella, allargant-la pel cantó de l'abscís. Aquestes obres es realitzaren paral·lelament a la construcció de la Colònia, per adaptar l'antiga ermita a les noves necessitats.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Fermí de Flaçà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
* ↑ «Goigs a sant Fermí de Flaçà». [Consulta: 2018].
# Edifici al carrer Barcelona, 38 (Caldes de Montbui)

Edifici al carrer Barcelona, 38 és una casa de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres fent cantonada. Consta de planta baixa i dos pisos i té la coberta plana i transitable amb un cos edificat que dona accés al terrat. L'estructura és de parets de càrrega i de forjats unidireccionals de biguetes. L'edifici ha estat modificat constantment al llarg del temps. Totes les obertures són allindades i algunes donen pas a un balconet. La façana queda rematada per una cornisa i per l'ampit que fa de barana de la terrassa superior. L'arrebossat imita carreus de pedra.

## Referències

* ↑ «Edifici al carrer Barcelona, 38». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Pont del Molí de Betren

El Pont del Molí de Betren (Pònt dera Mòla de Betren o Pont de Betrèn en occità) és una pont al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont de Betren, bastit damunt de la Garona (18m de long. X 2,5m d'ample, baranes 1m dalt), en un brancal de l'antic Camin Reiau que comunica amb la Solana i Casarilh. Els estreps del pont aprofiten sengles roques sobresortints en el llit del riu com a base. Una única arcada de notables dimensions fou resolta amb carreus disposats en full de llibre. Aquesta fàbrica contrasta amb la resta, de carreuons escairats a cops de martell, però ben disposats en filades horitzontals i unida amb argamassa. La part superior del pont fou condicionada a principis del segle XX per tal d'ampliar el camí, segons confirma la inscripció que hi ha en un dels extrems: 1924 S. J., de manera que avui presenta l'estructura inclinada; és possible que l'original fos d'esquena d'ase. L'abundant brossa no permet apreciar totes les seves característiques.

## Història

El qüestionari de Francisco de Zamora consigna el pont de Betren damunt del riu Garona, de pedra i d'un sol ull que tenia les següents mides: 36,5 pams d'alt, 70 pams de llarg i 6 pams d'ample; servia pel conreu i per al trànsit del bestiar del poble (1788).

## Referències

* ↑ «ICGC - Vissir3». [Consulta: 16 agost 2022].
* 1 2 «Pont del Molí de Betren». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Çò des de Pishon (Betlan)

Çò des de Pishon és una casa de Betlan al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge que compren bàsicament la casa de secció rectangular i la "bòrda" adossada a ponent,amb accessos independents des del carrer que queda a llevant, la primera a través d'un portal de fàbrica que dona a un pati obert, i la segona a partir del típic portal de fusta que dona al "corrau". La façana principal, paral·lela a la "capièra", s'orienta a migdia i presenta dos nivells d'obertures distribuïdes de tres en tres sota una cornisa. Al damunt "l'humarau" amb dues "lucanes" en el primer rengle, d'ampit desenvolupat i dues "boques de lop" en el segon. L'estructura d'encavallades de fusta suporta una teulada de pissarra amb arestes de planxes de zinc. La coberta és de dos vessants amb "penaus" en la banda de ponent, i un tresaigües en l'altra, el qual encabeix "l'humanèja" i una tercera llucana. Çò de Pishon destaca el tenir dues façanes exteriors pintades, de manera que sobre l'arrebossat emblanquinat les bandes de color groc destaquen la divisió de les plantes, les obertures amb la fusta de color marró, i la cornisa que inclou motius florals; altrament, en les cantonades trobem imitacions de carreus de llarg i de trevés, de color gris. Finalment, convé també subratllar la qualitat del treball de les dues fulles de la porta, presidides per una franja de "veires", així com el pany.

## Història

Betlan donà nom a un dels llinatges més prestigiosos de la Val d'Aran que el rei Pere el Catòlic concedí el privilegi d'exempció a Isnard de Betlan (1199)

## Referències

* 1 2 «Çò des de Pishon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Çò des de Jampière

Çò des de Jampière és una casa del poble de Vila al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Al segle xix el nucli de Vila tenia 42 cases cobertes de pissarra i l'interior de fusta.

## Descripció

És un antic habitatge en foma de "L" amb un triangle al davant encerclat per un tanca i el portal. La casa és de dues plantes definides per obertures de fusta, disposades simètricament (de tres en tres) i "humarau" amb dues "lucanes" i "humenèja" La coberta és d'encavallades de fusta i llosat de pissarra de dos vessants i un "tresaigües" a ponent; els vèrtex són reforçats amb planxes. En la banda de ponent que dona al carrer sobresurt un "horn" d'estructura semicircular, vora d'un annex.
Sense dubte, però, l'element més característic que conserva la casa és la decoració de les façanes, concentrada com és habitual en la façana principal i orientada a migdia, paral·lela a la "capièra" i en la del carrer. La fusta pintada de verd destaca sobre els paraments arrebossats i encalcinats, i en especial el ràfec pintat amb franges de vermell, així com la cantonada sud-oest que imita carreus al llarg i de través amb motius geomètrics.

## Referències

* 1 2 3 «Çò des de Jampière». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# Can Tamborini

Can Tamborini, o Los Cedros, és una masia noucentista de Tiana (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil de planta de tipus masia basilical, amb una teulada de dos vessants que desaigüen lateralment i un cos central més elevat. D'aquesta manera continua amb la forma tradicional de les construccions de la zona, encara que pels elements arquitectònics que utilitza cal classificar-la com a eclèctica. A la planta baixa hi ha una porta central dovellada i dues finestres laterals amb les llindes de pedra, mentre que al pis superior s'hi troba un balcó d'arc de mig punt suportat per pilars, d'estil renaixentista. Al conjunt de l'edifici, arrebossat de color blanc, hi destaquen la pedra utilitzada a les obertures i especialment els angles amb els carreus vistos, un dels quals, el de la part superior, esculpit amb dues figures que aguanten un escut.

## Referències

* ↑ «Can Tamborini». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 desembre 2016].
# Lo Termenet

Lo Termenet és una masia de Florejacs, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de pedra de tres plantes construït en filades de petits carreus.
A la façana principal hi ha dues portades de mig punt, una de les quals està tapiada i l'altra semitapiada. Apareix un accés modern a l'esquerra que dona pas a l'interior. A la primera planta observem tres finestres rectangulars amb motllura llisa de pedra i al pis superior dues obertures petites amb motllura de maó. A la façana SO només trobem dues finestres a la segona planta. A la cara NO de la façana hi ha una entrada que dona a la segona planta i a la seva esquerra hi ha una petita finestra. Al pis superior s'obren dues obertures en forma de rombe. La quarta façana no presenta cap obertura i està pràcticament coberta per un edifici adjunt.
Aquest edifici adjunt segueix l'esquema de l'anterior, tot i que és una mica més elevat i de construcció posterior. A la cara NO s'obre una porta i una finestra rectangular a la planta baixa, mentre que al pis superior trobem dues finestres rectangulars emmarcades amb una gran motllura de pedra. La part més interessant d'aquesta nova construcció és la façana principal, en la qual se segueix l'esquema de la galeria vella amb les dues grans arcades d'arc de mig punt, damunt del qual s'obre un gran terrat amb el mur arrebossat i pintat i les baranes de forja.

## Referències

* 1 2 3 «Lo Termenet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Cabana de volta de Palou

Cabana de volta de Palou és una cabana de volta de Palou, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Cabana que es fa visible al marge esquerre del km 19,50 de la Ctra. L-313 direcció a Ponts, poc abans d'arribar al poble de Palou.
La seva façana principal presenta una portada d'arc de mig punt dovellada d'uns 3 metres de boca. Es pot observar que ha desaparegut la porta, però encara hi resten les frontisses. Té una planta rectangular de 5 m de llarg per 4,5 m d'ample i una alçada d'uns 2,10 metres aproximadament. Està coberta per una volta de canó molt ben conservada. Presenta una finestra quadrangular en un dels murs laterals, però aquesta es troba cegada.
Les parets estan formades per filades de carreus irregulars de pedra picada. A l'interior presenta restes d'arrebossat molt malmès.
Aquesta cabana es troba parcialment recoberta de terra a l'exterior i al darrere conserva una tolla d'aigua. Un carreu en un extrem de la façana principal presenta la data "1902".

## Referències

* 1 2 3 4 «Cabana de volta de Palou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Castell de Claravalls

El Castell de Claravalls és un castell gòtic de Claravalls, al municipi de Tàrrega (Urgell), declarat bé cultural d'interès nacional. És un castell-palau documentat el 1172.

## Descripció

És un castell situat en un turó dominant el poble. Consta de planta baixa i tres pisos, amb pati central. Ha sofert moltes modificacions, especialment afegits i obertures, no quedant gairebé res de la seva tipologia original, mostrant-ne una de bastant complexa. L'obra està construïda amb carreus de pedra rectangular i maçoneria, trobant-se encara habitat en el sector encara no enderrocat. L'obra original és del segle xv i pertany al gòtic, encara que com s'ha dit té moltes modificacions posteriors i actualment correspon a una reedificació del segle xvii.

## Referències

* 1 2 «Castell de Claravalls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Mines de Rammelsberg

Les mines de Rammelsberg formen part del patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, situat a prop de la localitat alemanya de Goslar, on hi ha una continuïtat en l'extracció de minerals en un període de més de 1.000 anys. Rammelsberg és una muntanya amb un cim que està a 636 metres sobre el nivell del mar.

## Història

La història minera de Rammelsberg ocorre com un procés continu en diferents fases. Inicialment el producte principal fou el mineral de plata, després el coure i, finalment, el plom. L'esgotament de les mines fou a la dècada del 1980 i es van tancar el 1988. El mineral contenia una mitjana de 14% de zinc, 6% de plom, 2% de coure, 1 g/t d'or i 140 g/t de plata.
En 938, es descobreix una mina rica d'argent al Rammelsberg que mantindria els fons per a les activitats de l'emparador Otó durant el seu regnat, i molt de l'argent, coure, i plom d'Europa els següents dos-cents propers anys. S'esmenta per primera vegada a la Res gestae saxonicae per part del cronista saxó Widukind de Corvey cap a l'any 968. Recents descobriments arqueològics en el lloc de la Duna (prop d'Osterode) suggereixen que, de fet, la mineria ja havia començat 2.000 anys abans. En capes d'assentaments antics datats al segle iii o IV aC, situades a uns 30 km al sud de Rammelsberg, es troben equips preindustrials de fosa on encara hi havia mineral, que podria ser clarament identificat com a mineral de Rammelsberg.
Atret per la presència de la plata, l'emperador Enric II ja des de l'any 1005 tenia un Kaiserpfalz (palau imperial) construït al vessant sud de Rammelsberg; les mines continuen sent patrimoni imperial i posteriorment es van cedir a la ciutat imperial de Goslar. El 1552 els drets miners finalment va passar a Enric V de Brunsvic-Lüneburg. En tota la història de la mina de Rammelsberg s'han extret de la muntanya prop de 27 milions de tones de mineral.
En aquestes mines han estat descrites gairebé un centenar de minerals diferents, i s'hi han descobert dues espècies, totes dues de la classe dels sulfats: la römerita i la goslarita.

## Museu

Després del tancament de les mines per part de l'empresa Preussag es va crear un museu per preservar el patrimoni i per mostrar la història de les mines i de l'equipament industrial. El museu és un punt de la Ruta Europea del Patrimoni Industrial.

## Referències

* ↑ Large D, Walcher E. «The Rammelsberg massive sulphide Cu-Zn-Pb-Ba-Deposit, Germany: an example of sediment-hosted, massive sulphide mineralisation». Mineralium Deposita, 34, 1999, pàg. 522–538. DOI: 10.1007/s001260050218.
* ↑ J.G. Voortman, R. Voortman. Vortmes Saga II - Voorgeschiedenis Kroniek van het Artlandse geslacht zum Vorde sive Vortmann. (en neerlandès). R. Voortman, 2021, p. 197.
* ↑ «Rammelsberg Mine, Rammelsberg, Goslar, Goslar District, Lower Saxony, Germany». Mindat. [Consulta: 24 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Mines de Rammelsberg - Lloc web oficial