OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Otó I de Brandenburg

Otó I (vers 1126/1128 – 7 de març de 1184) fou marcgravi de Brandenburg de 1170 a la seva mort. Era el fill gran d'Albert I de Brandenburg (1100-1170) i de Sofia de Winzenburg (1100-1160).
Va fundar la branca de marcgravis de Brandenburg que va subsistir fins al 1317 quan es va extingir. Des del 1144 Otó va governar junt amb el seu pare però no va agafar el títol de marcgravi fins a la mort d'Albert I si bé ja el 1144 és esmentat com a marcgravi en un document reial al costat d'Albert (tot i que aquest mateix no va adoptar formalment el títol fins al 1157). Vers 1148, Otó es va casar per primer cop amb la germana del duc Boleslau IV de Polònia de la dinastia Piast (i del següent duc Miecislau III de Polònia); l'acord pel matrimoni es va fer durant l'anomenada croada wèndica en una reunió el 6 de gener de 1148 en la que l'arquebisbe Freederic de Wettin va participar junt a Otó i als dos ducs polonesos; el matrimoni podria haver estat concertat en connexió amb els esforços de la casa d'Ascània en favor de la dinastia Piast mentre el rei Conrad III d'Alemanya havia estat donant suport a Ladislau II l'Exiliat com a únic governant legítim de Polònia. Els germans d'Otó igual que aquest van donar suport a la política paterna, especialment el segon fill Herman. Albert I va morir amb 70 anys i Otó li va sobreviure 14 anys. En aquell temps el marcgraviat estava format per la part oriental del Havelland i el Zauche, i l'expansió durara 150 anys; Otó això no obstant, en el seu govern en solitari, no va fer gairebé expedicions militars i es va dedicar més a repoblacions dels territoris dominats. El 1180 va fundar l'abadia Lehnin a Zauche, que fou el primer monestir del marcgraviat (en el qual seria enterrat a la seva mort); va ser per l'orde dels cistercencs i va esdevenir el monestir de la casa reial i la necròpolis de la casa d'Ascània (i més tard de la casa de Hohenzollern); els primers monjos van arribar el 1183, procedents de l'abadia de Sittichenbach; l'església i el claustre es va construir vers 1190. El monestir es va desenvolupar com una pròspera abadia amb una gran tasca d'evangelització dels eslaus (el monestir fou secularitzat el 1542 quan dominava 39 pobles i la ciutat de Werder).

## Matrimnoni i fills

Es va casar el 1148 amb Judit Piast († 1174), filla de Boleslau III de Polònia Boca Torta, duc de Polònia, amb la que va tenir a:
* Otó II de Brandenburg (1149-1205);
* Enric de Brandenburg (1150-1192)
Otó es va casar en segones noces el 1176 amb Ada d'Holanda, filla de Florenci III d'Holanda, de la que va tenir a:
* Albert II de Brandenburg, successor d'Otó II.

## Referències

* Antwerpe, Heinrici de, Can. Brandenburg., Tractatus de urbe Brandenburg, 1888, en línia per Tilo Köhn.
* George, Richard, Hie gut Brandenburg alleweg! Geschichts- und Kulturbilder aus der Vergangenheit der Mark und aus Alt-Berlin bis zum Tode des Großen Kurfürsten. Berlín: Verlag von W. Pauli's Nachf, 1900.
* Otto von Heinemann, "Otto I. (Markgraf von Brandenburg)" a Allgemeine Deutsche Biographie (ADB). 24. Leipzig: Duncker & Humblot. pàg. 658–659, 1887
# Pandaria

Pandaria fou un estat tributari protegit del tipus zamindari al tehsil de Mungeli al districte de Bilaspur, Províncies Centrals, comprenent 332 pobles. La superfície és de 1.259 km² la meitat cobert de muntanyes i l'altra meitat plana cultivada. La població el 1881 era de 71.110 habitants. El sobirà era un gond amb títol de raja i la sobirania fou conferida a un antecessor de nom Shyam Chand vers el 1600 pel raja gond de Garha-Mandla. El seu tretzè successor fou Gajapal Singh, germà de Rajpal Singh de Kawardha, al que va succeir el seu fill Raghuraj Singh mort el 1929; la successió va passar a la rani Mankumari Devi, germana del raja de Sarangarh, coronada el 1938, darrera sobirana.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Parsoli

Parsoli fou una thikana o jagir de l'antic principat de Mewar, formada per 46 pobles. La capital era Parsoli, a 135 km al nord d'Udaipur (Rajasthan) amb només 831 habitants el 1901. El territori, a uns 45 km al nord de Chitor, estava governat per un thakur (noble) dels de primera classe de Mewar, amb títol de rao, que pertanyia al clan chahuan dels rajputs. Els ingressos el 1894 foren de 25000 rúpies i el tribut pagat al darbar de Mewar de 926 rúpies. L'estat fou concedit a Kesri Singh, fill segon de Ram Chandra I de Bedla, pel maharana Raj Singh de Mewar, vers el 1670.

## Llista de raos

* Kesri Singh I, vers 1656-1692
* Nahar Singh 1692-? (fill)
* Raghunat Singh ?-1748 (fill)
* Raj Singh 1748-1769 (fill)
* Sangram Singh 1769-1783 (fill)
* Samant Singh o Sawant Singh 1783-1795 (fill)
* Kesri Singh II 1795-1813 (fill) raja saheb de Bedla des de 1813 (1813-1835).
* Lal Singh I 1813-1837 (germà)
* Lakshman Singh 1837-1880 (fill)
* Ratan Singh 1880-1903 (fill)
* Lal Singh II 1903-1924 (net)
* Jagannath Singh 1924-1953

## Referències

* ↑ «Genealogia». Arxivat de l'original el 2009-12-28. [Consulta: 2 gener 2010].
# Pisangan

Pisangan fou un estat tributari protegit del tipus istimrari, feudatari de Jodhpur, al districte d'Ajmer, format per 11 pobles. Fou fundat per Kunwar Kesri Singh, fill jove de Raja Udai Singh de Jodhpur. El seu fill Sujan va rebre Junian i Mehrun, i el fill d'aquest va ser el primer a residir a Pisangan. El 1806 Nathu Singh va rebre el títol de raja del maharajà de Jodhpur. Pratap Singh fou reconegut raja hereditaria pels britànics el 1877; va morir el 1883 sense successió i el va succeir l'adoptat Kandarp Sen que va iniciar una nova dinastia. Els zamindaris i istimraris foren abolits el 1953.

## Llista de thakurs

* Kunwar Kesri Singh
* Thakur Sujan Singh, va rebre
* Thakur Jhujhar Singh + després de 1700
* Thakur Fateh Singh
* Thakur Shambhu Singh
* Thakur Salim Singh
* Thakur i després Raja Nathu Singh
* Raja Aman Singh
* Raja Sardar Singh
* Raja Kalyan Singh
* Raja Pratap Singh ?-1883
* Raja Kandarp Sen 1883-?

## Bibliografia

* Genealogia Arxivat 2010-02-12 a Wayback Machine.
# Pobles del Xingu

Els pobles del Xingu són pobles indígenes del Brasil que viuen a prop del riu Xingu. Tenen moltes similituds culturals malgrat les seves diferents etnologies. Els xingu representen quinze tribus i quatre grups de llengües indígenes del Brasil, però comparteixen sistemes de creences, rituals i cerimònies similars.

## Història precolombina

La regió de l'Alt Xingu està molt poblada abans del contacte europeu i africà. Els assentaments densament poblats es van desenvolupar del 1200 al 1600 dC. Antics camins i ponts connectaven comunitats que sovint estaven envoltades de cunetes o fossats. Els pobles estaven pre-planificats i presentaven places circulars. Els arqueòlegs han desenterrat fins ara 19 pobles.

## Història post-contacte

La història oral dels kuikuro diu que els [esclavistes portuguesos van arribar a la regió de Xingu cap al 1750. En els segles posteriors a la penetració dels europeus a Amèrica del Sud, els Xingu van fugir de diferents regions per evitar la propagació de malalties mortals i l'esclavitud per part dels portuguesos. A finals del segle xix, prop de 3.000 indígenes vivien a l'Alt Xingu, on la seva condició política actual s'ha mantingut protegida contra els intrusos estrangers. A mitjan segle xx, aquest nombre havia estat reduït per malalties epidèmiques estrangeres com la grip, el xarampió, la verola i la malària a menys de 1.000. A la dècada de 1950, es calcula que només hi havia 500 persones Xingu.
Els germans Villas-Bôas van visitar la zona a començaments del 1946 i van impulsar la creació del Parc indígena del Xingu, finalment establert el 1961. La seva història s’explica en una pel·lícula, Xingu. El nombre de Xingu que hi viuen en 32 assentaments ha tornat a augmentar fins a superar els 3.000 habitants, la meitat d'ells menors de 15 anys.
Els xingus que viuen en aquesta regió tenen hàbits i sistemes socials similars, malgrat els idiomes diferents. Concretament, consten dels pobles awetis, kalapalo, Kamaiurá, Kayapó, Kuikuro, Matipu, Mehinakus, Nahukuá, Suyá, trumais, Wauja i Yawalapitís.

## Bibliografia

Stenzel, Kris & Bruna Franchetto (eds.). 2017. On this and other worlds: Voices from Amazonia. Berlin: Language Science Press. ISBN 978-3-96110-018-7 DOI: 10.5281/zenodo.892102 . Open Access.

## Notes

* ↑ Hackenberger, Michael J. et al. "Amazonia 1492: Pristine Forest or Cultural Parkland?" Science Magazine. 25 July 2003 (retrieved 25 June 2011)
* 1 2 3 Wren, Kathleen. "Lost cities of the Amazon revealed." 'NBC News' (retrieved 25 June 2019)

## Enllaços externs

* The Indians of the Xingu: Cultural Homogenization in the Amazon Rainforest
* A Report on the Xingu Peoples and the Land
* A Xingu case study, the Rainforest Action Network
* Xingu, a Povos indigenous no Brasil
Pobles indígenes del Brasil :
Pobles indígenes de la Regió Nord :
Pobles indígenes de la Regió Nord-est :
Pobles indígenes de la Regió Centre-Oest :
Pobles indígenes de les regions Sud i Sud-est :
Articles relacionats :
# Polavaram

Polavaram fou un estat tributari protegit del tipus zamindari als Circars Septentrionals, districte de Godavari, taluka d'Ernagudem, amb 128 pobles. Abans de l'establiment del poder britànic i de l'organització del territori el 1803 el zamindari va participar en els conflictes de la zona i especialment entre 1785 i 1790 quan les lluites foren tant serioses que fou necessària la repressió militar per forces de la Companyia Britànica de les Índies Orientals. El 1800 la fortalesa va haver de ser ocupada militarment i destruïda i tot el zamindari posat sota la llei marcial. La població de Polavaram, la capital, estava situada a 17° 14′ 50″ N, 81° 40′ 40″ E﻿ / ﻿17.24722°N,81.67778°E﻿ / 17.24722; 81.67778, i tenia 3.552 habitants el 1881.

## Referències

* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Principat de Bhadra (Províncies Centrals)

Bhadra fou un estat tributari protegit del tipus zamindari, al districte de Balaghat, a les Províncies Centrals, avui Madhya Pradesh. La capital era Bela. El centre de l'estat estava situat a 21° 25′ N, 80° 33′ E﻿ / ﻿21.417°N,80.550°E﻿ / 21.417; 80.550 i tenia una superfície de 332 km² amb una població el 1881 de 18.555 habitants repartits en 62 pobles.
El zamindari fou concedit pel subadar (governador províncial) de Lanji al final del segle XVIII a Zain al-Din Khan, un cap afganès, en la família del qual es va conservar.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Radèkhiv

Radèkhiv (ucraïnès: Раде́хів; polonès: Radziechów) és una ciutat d'Ucraïna, pertanyent al raion de Txervonohrad a l'óblast de Lviv.
El 2017, la ciutat tenia 9.735 habitants. Des del 2018 és seu d'un municipi que té una població total de més de trenta mil habitants i que inclou 41 pobles com a pedanies.
Se situa a mig camí entre Lviv i Lutsk sobre la carretera H17, uns 25 km a l'est de la capital districtual Txervonohrad.

## Història

Es coneix l'existència de Radèkhiv en documents des del 1472, quan s'esmenta que era un dels pobles del ducat de Belz, que acabava de ser incorporat al regne de Polònia com el voivodat de Bełz. El poble original va ser destruït pels tàrtars el 1578. En el segle xviii, els propietaris d'aquestes terres van construir aquí un gran palau per a controlar els latifundis, que va donar lloc a la fundació de l'actual ciutat, que el 1752 va adoptar el Dret de Magdeburg. En la partició del 1772 va passar a formar part de l'Imperi Habsburg, dins del qual es va desenvolupar notablement en la segona meitat del segle xix per les inversions de la família noble Badeni, que el 1910 va arribar a finançar una línia de ferrocarril que passés per la ciutat, unint Lviv amb Stoiàniv.
El 1923 es va incorporar a la Segona República Polonesa, que va incloure la ciutat en el voivodat de Tarnopol. Després de la Segona Guerra Mundial, el 1945 va passar a formar part de l'RSS d'Ucraïna, en la qual va ser capital del raion de Radèkhiv, que va continuar existint fins a la reforma territorial de 2020.

## Referències

* ↑ Статистичний збірник «Чисельність наявного населення України» на 1 січня 2017 року (PDF(zip))
* ↑ «Радехівська міська громада». Arxivat de l'original el 2022-10-06. [Consulta: 18 desembre 2022].
* ↑ Mapa de Radéjiv
* ↑ Замки і храми України
* ↑ Radziechów, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. IX: Pożajście – Ruksze, Warszawa 1888, s. 462., s. 462-463
* ↑ «Радехівський район // Львівська обласна державна адміністрація». Arxivat de l'original el 2010-01-22. [Consulta: 18 desembre 2022].
# Casa davant l'abeurador

La casa davant l'abeurador és un edifici a la Pujada de l'Empedrat, davant la casa on hi ha l'abeurador de Tivissa (Ribera d'Ebre) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici aïllat de planta rectangular i tres crugies. Consta de planta baixa, pis i golfes i té la coberta a un vessant que fa el desaiguat a la façana principal. Al centre del frontis hi ha un portal tapiat d'arc de mig punt ceràmic amb brancals de pedra. Sobre la clau hi ha una pedra molt ben tallada - i força deteriorada- amb una orla, amb l'interior inscrit amb la data 1588 i l'anagrama de Crist. Al costat del vell portal se n'ha afegit un altre més gran. Totes les finestres són d'arc pla arrebossat, excepte la de sobre el portal, que és d'arc rebaixat. La façana queda rematada per un ràfec amb imbricació ceràmica. A causa del desgast de l'arrebossat original, és visible el parament de pedra lligada amb morter, amb carreus a les cantonades.

## Referències

* ↑ «Casa davant l'abeurador». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Universitat Internacional de Florida

La Universitat Internacional de Florida (Florida International University, FIU) és una universitat publica estatunidenca, localitzada a Miami, a l'estat de Florida.
Va ser fundada l'any 1965 per la Legislatura de Florida i va obrir les portes als estudiants el 1972. Ha esdevingut la tercera universitat de Florida més gran i la vuitena universitat pública estatunidenca més gran en nombre de matrícules.
Des de 1986 i fins al 2009, el president de Universitat Internacional de Florida va ser Modesto Maidique, sota el qual la universitat va créixer tant en nombre de programes doctorals com d'estudiants. Mark B. Rosenberg en va assumir la presidència i el 2022 va ser rellevat en el càrrec per Kenneth A. Jessell.

## Referències

* ↑ «Metro Atlantic» (en anglès). Arxivat de l'original el 14 febrer 2013. [Consulta: 20 setembre 2014].
* 1 2 3 «Miami Today» (en anglès), 28-08-2008. Arxivat de l'original el 2 febrer 2009. [Consulta: 28 agost 2008].
* ↑ Morganfield, Robbie «Board of Regents picks UM professor to be FIU president» (en anglès). Fort Lauderdale News [Fort Lauderdale, Florida], 28-08-1986, p. 10B [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ Lanza, Lissette. «FIU to Usher in New Era with Installation of Mark B. Rosenberg as its Fifth President on Friday» (en anglès), 25-08-2009. Arxivat de l'original el 15 setembre 2009. [Consulta: 9 octubre 2009].
* ↑ «Kenneth A. Jessell selected as FIU's sixth president» (en anglès). Fiu News.

## Enllaços externs

* Universitat Internacional de Florida - Lloc web oficial
# José Pelletier

José Pelletier (Artaix, 30 d'agost de 1888 - Artaix, 14 de febrer de 1970) va ser un ciclista francès, anomenat Le Pépin de Grantout, que fou professional entre 1913 i 1928.
La Primera Guerra Mundial suposà un important parèntesi en la seva carrera esportiva, durant la qual aconseguí 22 victòries, entre les quals destaca la Volta a Catalunya de 1920.

## Palmarès

* 1919
** 1r de la Dijon-Lió
** 1r de la Volta a Tarragona i vencedor de 2 etapes
** 1r del Circuit de Finisterre
* 1920
** 1r de la Volta a Catalunya i vencedor de 4 etapes
** 1r de la Sant Sebastià-Madrid i vencedor d'una etapa
** 1r del G.P. Aurore de Ginebra
* 1921
** 1r de la Marsella-Lió
* 1922
** 1r de la Marsella-Lió
* 1923
** 1r de la París-Bourganeuf
** 1r de la París-Chauny
** 1r del Circuit de Forez
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Catalunya
* 1924
** 1r del Circuit de les Muntanyes de Roanne
* 1926
** 1r del Tour del Sud-est i vencedor d'una etapa

### Resultats al Tour de França

* 1920. 12è de la classificació general
* 1921. Abandona (9a etapa)
* 1922. 15è de la classificació general
* 1927. 20è de la classificació general

## Referències

* ↑ «José PELLETIER» (en italià). Museo del ciclismo. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Volta Catalunya 1920: Un retorn difícil». Tour de Gila. [Consulta: 6 gener 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès de José Pelletier (francès)
# Ratpenat d'orelles llargues de Botswana

El ratpenat d'orelles llargues de Botswana (Laephotis botswanae) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids que es troba a Botswana, República Democràtica del Congo, Malawi, Namíbia, Sud-àfrica, Tanzània, Zàmbia i Zimbàbue.
Habita la sabana.

## Referències

* Wilson, D. E. i Reeder, D. M.: Mammal Species of the World. Smithsonian Institution Press Washington DC (Estats Units), 2005.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Ratpenat d'orelles llargues de Botswana. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 29 desembre 2007 (en anglès). (anglès)
* Distribució mundial d'aquesta espècie. (anglès)
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Ramdurg

Ramdurg fou un estat tributari protegit a l'agència dels Estats Marathes Meridionals i després agència de Kolhapur i dels Estats Marathes del Sud. La superfície era de 438 km² i la població el 1901 era de 37.848 habitants en dues ciutats i municipalitats, de les quals la principal era Ramdurg (9.452 habitants), que era la capital, i 37 pobles. El 95% dels habitants eren hindús i el 5% musulmans. El 1931 la població era de 35.401 habitants. El territori era pla rodejat per muntanyes baixes amb alguna de més important. El riu principal era el Malprabha.
Les fortaleses de Nargund i Ramdurg, dos forts destacats del país canarès, foren ocupades pels marathes al segle XVII; amb el suport del peshwa al segle XVIII, un cap maratha de la família Bhave o Bhau fou instal·lat com a governador hereditari de les dues. El seu estat aportava un contingent de 350 cavallers el 1753; així va seguir fins al 1778 quan el país fou dominat per Haidar Ali. El 1794 el seu fill i successor Tipu Sultan va fer noves exigències al senyor local que s'hi va oposar i la fortalesa de Ramdurg fou assetjada. Després d'un setge de set mesos, Venkat Rao de Nargund va capitular i contra l'establert al pact de capitulació fou portat presoner a Mysore junt amb la seva família. A la caiguda de Seringapatam i la mort de Tipu Sultan, Ventak Rao fou alliberat i el peshwa el va restaurar com a senyor de Nargund i va donar Ramdurg al seu parent Sachiv Ram Rao. Les dues branques de la família van continuar governant cada una el seu estat fins al 1810 quan el peshwa va fer una nova divisió donant els dos estats a Venkat Rao i Narayan Rao que eren fills de Ram Rao. A la caiguda del peshwa el 1818 la situació no es va modificar però més tard Nargund va passar als britànics per la doctrina del lapse i fou inclòs a la taluka Navalgund del districte de Dharwar. El 1881 el sobirà era un menor i l'estat estava sota control dels britànics. El 30 d'abril de 1907 va pujar al tron de Ramdurg Meherban raja Shri Ram Rao Venkat Rao Saheb Bhave (nascut el 1896) que fou el darrer sobirà sent declarat major d'edat el 1915.
Els sobirans eren bramans konkanasth Brahman, i eren considerats sardur de primera classe al País Maratha del Sud. Van rebre sanad autoritzant l'adopció el 1862 i segueixen la regla de primogenitura. El 1904 disposaven d'una policia de 80 homes. El 1883 encara disposava d'una força militar de 547 homes.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Sant Joan (Llaberia)

Sant Joan és una església del poble de Llaberia, al municipi de Tivissa (la Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al final del carrer de l'Església, al nucli de Llaberia. Església de planta rectangular i absis semicircular. Consta d'una sola nau coberta amb volta de canó dividida per dos arcs torals, que descansen sobre mènsules. L'espai de l'absis es troba delimitat per un arc triomfal; està cobert amb volta de mitja esfera i obert amb una finestra esqueixada. Des d'aquí surt una porteta que dona accés a la sagristia i a una petita trona, ambdues afegides en una reforma del segle xviii. En un lateral hi ha oberta una petita capella en arc de mig punt. Als peus del temple comença una escala que condueix al nivell sobre coberta; aquesta és feta amb lloses, tapada al seu temps per una nova estructura que fa de teulada. El portal d'accés, d'arc de mig punt adovellat, està situat a la façana de migdia i al seu costat hi ha una altra finestra esqueixada. Sobre del primer hi ha una finestra amb mènsules a la part inferior, que podrien correspondre's amb les restes d'un matacà. La façana de ponent queda rematada amb un campanar d'espadanya de dos ulls, rebaixat respecte al nivell de la coberta. L'església té una marcada presència fortificada, amb petites espitlleres obertes en tots els seus murs. El parament dels murs és de petits carreus lligats amb morter i disposats en filades regulars.

## Història

Està documentada des de l'any 1279, quan apareix anomenada en unes dècimes papals. Durant el segle xviii va ser reformada, afegint-hi el campanar i la sagristia.

## Referències

* 1 2 «Sant Joan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Sant Joan». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Elie Lescot

Elie Lescot (Saint-Louis-du-Nord, 9 de desembre de 1883 - La Bola, 20 d'octubre de 1974) va ser president constitucional d'Haití des del 15 de maig de 1941 fins l'11 de Gener de 1946, data en què va ser derrocat per un cop d'estat militar.

## Biografia

Lescot va néixer el 9 de desembre de 1883 a Saint-Louis-du-Norde, Haití. Va ser nomenat president el 1941 quan Sténio Vincent va dimitir.
Reformada la Constitució de 1939, Lescot va ser reelegit per un nou període de 6 anys a contar del 15 de maig de 1944. Va fer que Haití participés a la Segona Guerra Mundial al costat dels aliats, a petició dels Estats Units.
A causa dels problemes econòmics i al descontentament polític, va ser derrocat per un cop militar. Va morir quasi 30 anys més tard a Laboule, França. El seu fill, Gérard Lescot (1914-), va ser també un polític haitià i va ser Ministre d'Afers Exteriors en el seu govern, de 1943 a 1946.
Lescot va ser ambaixador a la República Dominicana, va fer amistat amb Trujillo, que el va convertir en el seu protegit. Aquesta bona relació va durar fins al 1943 quan ambos caps d'estat es varen distanciar.

## Referències

* Smith, Matthew J. Red & Black in Haiti: Radicalism, Conflict, and Political Change, 1934–1957. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2009.
* Haiti: HAITIAN RUBBER TIMELINE. 10 de agosto de 2010.