OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cercle Cultural Colomenc

El Cercle Cultural Colomenc és un monument del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici cantoner d'estil modernista, amb una planta baixa i un pis. La façana està formada per tres cossos emmarcats per pilastres. Les obertures de la planta baixa, una porta i una finestra a cada façana, són d'arc rebaixat i tenen decoració vegetal en relleu a la part superior dels extrems, i falses dovelles alternades de color vermell i blanc. A la porta hi ha els dígits 1903, al centre, formant una dovella més gran i en relleu. Pel que fa a les obertures, els finestrals tenen vidrieres de colors (verd i groc) i estan emmarcats per peces de ceràmica vidriada de color blau. Al pis superior hi ha tres finestres dobles, un parell a cada cos, amb balconada de llosana de pedra i barana de ferro forjat amb motius vegetals, el balcó central és més gran i sobresurt.
A la part superior de l'edifici, la cornisa està ornamentada amb motllures, acabada en forma corbada, i es dibuixen esgrafiats de garlandes florals a la part alta de la paret, al vèrtex de la façana. Rematen l'edifici els pinacles acabats en flors i elegants torxes.
A l'interior, es manté el regust modernista: estucats florals, vidres emplomats, ampits amb ceràmica vidriada de color blau, motllures al sostre pintades, etc. Cal destacar l'element que presideix la primera sala (actual bar), és una llar de foc molt gran guardada per dos atlants amb vestidures medievals, fent l'acció de sustentar les mènsules. A l'interior de la llar hi ha un mosaic dibuixant les flames d'un foc. A la part posterior de l'edifici s'obra un pati amb un porxo, espai que correspon a l'antiga platea del teatre que es va cremar. Per unes escales s'accedeix a la primera planta, totalment reformada, i on hi ha oficines i sales per a diverses activitats.

## Història

L'edifici va ser concebut originalment com a casino, més tard fou seu del Centre Cultural Colomenc i ara és la Llar de Jubilats del municipi, des de 1982. Hi ha notícies de la creació de quatre entitats a Santa Coloma: El Casino Farnense (?-1874), el Círculo de la Unión Farnense (1882-1892), el Centro de Católicos (1885) i el Círculo Columbense (1898-1988). El Casino tenia com a objectius la lectura, el joc i l'organització de balls. Era un centre lúdic que comptava amb 86 socis, membres de professions liberals i classes dirigents. El Nadal de 1973 un incendi va destrossar l'edifici, afectant especialment el teatre. Després de l'incendi, l'edifici fou totalment restaurat i reformat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cercle Cultural Colomenc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 març 2013].

## Enllaços externs

* «Cercle Cultural Colomenc». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Comtat de Mòdica

El comtat de Mòdica fou una jurisdicció feudal de l'illa de Sicília. Va ser fundat el 25 de març de 1296, després de les Vespres sicilianes i va desaparèixer el 12 de desembre de 1816, amb l'entrada en vigor del decret que abolia el feudalisme. Va ser un dels comtats més importants, tant a nivell administratiu com geogràfic.

## Llista dels comtes de Mòdica
### Casa dels Mosca/Chiaramonte

| No. | Nom | Inici | Final |
| 1 | Manfredi | 1296 | 1321 |
| 2 | Giovanni II | 1321 | 1342 |
| 3 | Manfredi II | 1342 | 1353 |
| 4 | Simone | 1353 | 1357 |
| 5 | Federico III | 1357 | 1364 |
| 6 | Matteo | 1364 | 1377 |
| 7 | Manfredi III | 1377 | 1391 |
| 8 | Andrea | 1391 | 1392 |

### Casa dels Cabrera

| No. | Nom | Inici | Final |
| 1 | Bernat | 1392 | 1423 |
| 2 | Bernat Joan | 1423 | 1466 |
| 3 | Joan I | 1466 | 1474 |
| 4 | Joan II | 1474 | 1477 |
| 5 | Anna I amb Fadrique Enríquez de Velasco | 1477 | 1526/1530 |

### Casa dels Enriquez-Cabrera

| No. | Nom | Inici | Final |
| 6 | Luis I | 1530 | 1565. |
| 7 | Luis II | 1565 | 1596 |
| 8 | Luis III | 1596 | 1600 |
| 9 | Juan Alfonso | 1600 | 1647 |
| 10 | Juan Gaspare | 1647 | 1691 |
| 11 | Giovanni Tommaso | 1691 | 1702 |
| 12 | Pasquale | 1729 | 1740 |
| 13 | Maria | 1740 | 1742 |

### Casa d'Alba

| No. | Nom | Inici | Final |
| 14 | María Teresa | 1742 | 1755 |
| 15 | Fernando | 1755 | 1776 |
| 16 | María Cayetana | 1776 | 1802 |
| 17 | Carlos Miguel | 1802 | 1835 |
| 18 | Jacobo | 1835 | 1881 |
| 19 | Carlos María | 1881 | 1902 |
| 20 | Jacobo | 1902 | 1953 |
| 21 | Cayetana | 1953 | 2014 |
| 22 | Carlos | 2014 | present |

## Referències

* ↑ «Comtat de Mòdica». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Despesa pública

La despesa pública o gast públic és el conjunt de diners que necessiten les entitats públiques i/o estat per poder fer front als serveis públics o despeses corrents que té un estat o ens en qüestió. Les despeses corrents de l'estat són: pagar al personal públic, manteniment i construcció d'infraestructures, benestar social…

## La despesa pública segons els economistes clàssics

La despesa pública havia de ser mínima, referint-se a les matèrier que no podien ser exercides pel sector privat: defensa, justícia i instrucció pública indispensable. Així, era vist com un mal necessari.
Aquesta mentalitat es presentava amb les raons presentades per Adam Smith i J.B. Say que afirmaven que l'Estat (en el context de l'últim terç del segle xviii) era una organització poc eficaç per a crear riquesa, malbaratador dels recursos privant de fons a la indústria i el comerç per a la industrialització i era un bastió de privilegis per al comerç mitjançant la concessió de monopolis i l'establiment deduanes que evitaven la lliure competència.

## Referències

* ↑ Diccionari Ortogràfic i de Pronunciació del Valencià Arxivat 2013-07-10 a Wayback Machine. de l'AVL.
* ↑ Diccionari català-valencià-balear Arxivat 2004-08-26 a Wayback Machine..
* ↑ Sánchez Revenga, Jaime. Presupuestos Generales del Estado y aspectos básicos del presupuesto general de las CEE. Barcelona: Ariel, 1989, p. 34. ISBN 84-344-2034-1.
* ↑ Sánchez Revenga, 1989, p. 35.
# Racó de Llevant de Giverola

El Racó de Llevant de Giverola, o cala Giveroleta, és una platja natural del municipi de Tossa de Mar (Selva), situada a la cala de Giverola, a llevant de la platja de Giverola. Rodejada de penya-segats i pins, el seu únic accés a peu és a través d'un túnel excavat a la roca que la separa de la platja de Giverola. Té una longitud de 62 m i una amplada mitjana de 12 m, formada per grava i còdols.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Cala Giveroleta». Visita Costa Brava.
* ↑ «Cala Giverola». Agència Catalana de Turisme.
* ↑ «Platges i dunes de Catalunya». Laboratori d'Anàlisi i Gestió del Paisatge, Universitat de Girona.
# Els paraigües de Cherbourg

Els paraigües de Cherbourg (Les Parapluies de Cherbourg en el seu títol original en francès) és una pel·lícula musical francesa de l'any 1964 dirigida per Jacques Demy i protagonitzada per Catherine Deneuve i Nino Castelnuovo, la qual fou emesa a TV3 per primera vegada el 31 de desembre del 1989.

## Argument

La Sra. Emery i Geneviève, la seva filla, venen paraigües en una botiga de Cherbourg. Geneviève està enamorada de Guy, un mecànic. Ha d'anar a la guerra d'Algèria. Embarassada i desemparada, Geneviève, per la insistència de la seva mare, es casa amb Roland Cassard, un ric joier.

## Repartiment

* Catherine Deneuve: Geneviève Emery
* Danielle Licari: Geneviève Emery (cant)
* Nino Castelnuovo: Guy
* José Bartel: Guy (cant)
* Anne Vernon: Madame Emery
* Christiane Legrand: Madame Emery (cant)
* Mireille Perrey: Tia Élise
* Claire Leclerc: Tia Élise (cant)
* Marc Michel: Roland Cassard
* Georges Blanes: Roland Cassard (cant)
* Ellen Farner: Madeleine
* Claudine Meunier: Madeleine (cant)
* Jean Champion: Aubin
* Pierre Caden: Bernard
* Jean-Pierre Dorat: Jean
* Michel Legrand: Jean / fabricant (cant)
* Jacques Demy: El client extraviat (cant)

## Al voltant de la pel·lícula

* Es va rodar gairebé en la seva totalitat a Cherbourg-Octeville (Manche), principalment en el barri central, al voltant de la Rue du Port a l'estiu de 1963.
* La pel·lícula toca amb gran realisme de caràcter econòmic, social i polític (els esdeveniments d'Algèria). És el contrapunt realista als diàlegs totalment cantats.

## Premis
### Premis

* Festival Internacional de Cinema de Canes 1964: Palma d'Or

### Nominacions

* Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa (França)
* Oscar al millor guió original (Jacques Demy)
* Oscar a la millor banda sonora (Michel Legrand, Jacques Demy)
* Oscar a la millor adaptació musical (Michael Legrand, Jacques Demy)

## Referències

* 1 2 ÉsAdir (català)
* ↑ Full Cast & Crew - IMDb (anglès)
* ↑ Filmaffinity (castellà)
* ↑ «The 38th Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 15 desembre 2023].

## Enllaços externs

* Una anàlisi de la pel·lícula a www.dvdclassik.com
* Festival de Canes, 1964
# Un homme et une femme

Un homme et une femme és una pel·lícula francesa dirigida per Claude Lelouch i estrenada el 1966.

## Argument

Explica la història d'una vídua jove, Anne (Anouk Aimée), l'últim marit de la qual (Pierre Barouh) era un especialista i va morir en un accident, i d'un vidu, Jean-Louis (Jean-Louis Trintignant), xòfer, l'esposa del qual es va suïcidar. Es coneixen a l'escola dels seus fills a Deauville. Comparteixen un viatge de tornada a Paris una nit després que Anne perdés l'últim tren, i la seva atracció mútua és immediata. La història segueix el floriment de la seva relació mentre s'enamoren malgrat les sensacions de culpabilitat d'Anne i de la pèrdua del seu marit difunt. Després d'una nit junts a Deauville, Anne es troba incapaç ser infidel a la memòria del seu marit, i decideix deixar Jean-Louis. Mentre que ella està viatjant de nou a París amb tren, Jean-Louis corre per veure-la a l'estació, i quan ella agafa el tren se sorprèn en veure'l allà. Content en veure el seu amant, s'abracen al final de la pel·lícula.

## Repartiment

* Anouk Aimée: Anne Gauthier
* Jean-Louis Trintignant: Jean-Louis Duroc
* Pierre Barouh: Pierre Gauthier
* Valérie Lagrange: Valérie Duroc
* Simone Paris: La directrora de la pensió
* Antoine Sire: Antoine Duroc
* Souad Amidou: Françoise Gauthier
* Henri Chemin: L'altre pilot
* Yane Barry: L'amant de Jean-Louis
* Paul Le Person: Treballador d'una gasolinera
* Gérard Sire: Locutor de ràdio

## Premis i nominacions
### Premis

* Palma d'Or al Festival Internacional de Cinema de Canes 1966
* Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa 1967
* Oscar al millor guió original
* Fotogramas de Plata pel millor intèrpret estranger 1967 per Anouk Aimée
* Globus d'Or a la millor pel·lícula estrangera
* Globus d'Or a la millor actriu dramàtica per Anouk Aimée

### Nominacions

* Globus d'Or al millor director per Claude Lelouch
* Globus d'Or a la millor banda sonora original per Francis Lai
* Globus d'Or a la millor cançó original a Francis Lai (música) i Pierre Barouh (lletra) per la cançó "A Man and a Woman".

## Al voltant de la pel·lícula

* El 1965, Claude Lelouch va realitzar Les Grands Moments que va ser un fracàs. « Quan això va malament, diu, vaig a Deauville. Era el 13 de setembre… caminava doncs sobre la platja i molt lluny - feia molt mal temps aquell dia - he vist una dona que caminava també. De molt lluny, semblava molt molt bonica. I hi havia una petita noia que jugava al costat d'ella. Intentava acostar-me a aquesta senyora... i tot acostant-me intentava trobar una explicació... Les idees venien així, i, tot caminant, vaig escriure la història d'Un homme et une femme... »
* Claude Lelouch va realitzar una continuació el 1986: Un homme et une femme: Vingt ans déjà.
# Departament del Libertador General San Martín (Misiones)

Libertador General San Martín és un dels disset departaments en els quals es divideix la província de Misiones, a l'Argentina. Limita amb els departaments de San Ignacio, Montecarlo, Cainguás i la República del Paraguai. El departament té una superfície de 1.451 km², equivalent al 4,88% del total de la província. La seva població és de 42.440 hab. (cens 2001 INDEC). Segons estimacions de l'INDEC l'any 2005 tenia 47.682 habitants.

## Referències

* ↑ «Censo Nacional de Población, Hogares y Viviendas 2022. Provincia de Misiones». [Consulta: 14 març 2024].
# Paisatge hivernal amb esbarjo sobre el gel

Paisatge hivernal amb esbarjo sobre el gel és una obra del pintor neerlandès Hendrick Avercamp realitzat cap a 1609. Es tracta d'un un panel de fusta de roure amb pintura a l'oli que mesura 77,5 cm d'alçada i 132 cm d'amplada. Es conserva en el Rijksmuseum de Amsterdam (Països Baixos).

## Descripció

És un quadre pertanyent al tema artístic de gènere del paisatge, que es va independitzar com a gènere autònom en el segle xvii precisament als Països Baixos. Avercamp va pintar molts quadres de paisatges nevats. L'horitzó està força alt, el que permet un ampli cap de visió en què s'aprecien diversos grups de persones realitzant activitats diverses, com patinar o jugar sobre el gel.
Observant els diferents detalls del quadre pot veure's com n'hi ha un excusat penjat en el que algú es troba orinant o una trampa d'ocell, en tot punt semblants als que apareixen, per exemple, a Els proverbis flamencs de Pieter Brueghel el Vell. La signatura d'Avercamp apareix a un rafal cobert.

## Referències

* 1 2 Rynck, 2005, p. 228-229.

## Bibliografia

* Rynck, Patrick. Cómo leer la pintura' (en castellà), 2005.

## Enllaços externs

* http://www.rijksmuseum.nl/aria/aria_assets/SK-A-1718?lang=en&context_space=&context_id= Arxivat 2009-05-03 a Wayback Machine.
# Voleurs d'enfants

Voleurs d'enfants és una pel·lícula muda francesa dirigida per Louis Feuillade, produïda per Gaumont i estrenada el 12 d'abril de 1909. Té una durada d'uns 8 minuts.

## Repartiment

* Henri Duval
* Maurice Vinot
* Alice Tissot
* Renée Carl
* Christiane Mandelys

## Referències

* ↑ Voleurs d'enfants (1909) Louis Feuillade, bifi.fr
# Zhuangxiang de Qin

Zhuangxiang de Qin (en xinès tradicional:秦庄襄王), nom propi de Yiren, més tard reanomenat a Zichu, va ser un rei de l'estat de Qin durant el segle iii aC en el període dels regnes combatents de la història xinesa.
Ying Yiren va nàixer del Senyor Anguo i la seva concubina Na Xia. Sent el fill menys afavorit de la família reial, Ying Yiren fou manat pel seu pare a l'estat de Zhao com a rehena. Ying Yiren no va ser tractat bé a Zhao sent bé menyspreat. Per ventura, Ying Yiren va conèixer un home de negocis, Lü Buwei, qui li mostrà a Ying que era una persona extraordinària i tenia el potencial per convertir-se en el futur mandatari de Qin. Lü portà Ying Yiren a la seua residència i l'atengué bé, regalant i concedint a Ying amb luxes i la seua concubina, Na Zhao. Na Zhao més tard donaria a llum a un fill de Ying Yiren, Ying Zheng.
Mentrestant, Lü Buwei ajudà Ying Yiren a guanyar-se el favor de la concubina favorita del Senyor Anguo, Na Huayang, i Na Huayang tractà de persuadir al Senyor Anguo d'anomenar a Ying Yiren com el seu successor. Na Huayang era una nativa de l'Estat de Shu i va canviar de nom Yiren a "Zichu" (子楚), que literalment significa "fill de Chu". Després de la mort del Rei Zhaoxiang de Qin, el Senyor Anguo ascendí al tron de Qin com a Rei Xiaowen de Qin, però passà avall després d'un any de regnat. Ying Yiren succeí al Rei Xiaowen i es convertí en el Rei Zhuangxiang de Qin. King Zhuangxiang designà a Lü Buwei com el seu canceller i a Ying Zheng com el seu príncep hereu.
El rei Zhuangxiang governà Qin for per tres anys i morí en el 247 aC a l'edat dels 35 anys. Els historiadors tenen sospites que la mort del rei Zhuangxiang va ser causada per Lü Buwei, ja que el rei havia descobert les relacions adúlteres de Lü amb Na Zhao. Altra creença popular és que Ying Zheng no era el fill biològic de Zhuangxiang, sent Na Zhao ja embarassada d'un fill Lü Buwei quan Lü se la va presentar al Rei Zhuangxiang. Ying Zheng succeí al Rei Zhuangxiang com a governant de Qin i unificà Xina sota la dinastia Qin en el 221 aC, proclamant-se "Qin Shi Huang" (Primer Emperador de Qin).

## Referències

* ↑ Ancient China. Ancient China (en anglès). Ancient China, 2016, p. 182. ISBN 9789839541885.
# Promoció

«Promoció» té aquests significats:
* Promoció d'ascens i descens, en esports d'equip, enfrontament entre dos o més equips al final d'una temporada per decidir la categoria en què jugaran durant la temporada següent
* Promoció (escacs), quan un peó arriba a la vuitena fila i es pot canviar per una peça de superior valor
* Promoció de la salut,
# Promoció de vendes

La promoció de vendes és el conjunt d'activitats de màrqueting diferents de la venda personal i la publicitat, que estimula les compres dels consumidors i l'eficàcia dels venedors, per exemple, exhibicions, exposicions, demostracions, així com diversos esforços de venda no repetitius que es fan fora de la rutina habitual (Font: Segons l'Associació Americana de Màrqueting, AMA).
En la promoció de vendes es realitzen activitats de curta durada, adreçades als intermediaris, venedors, prescriptors o consumidors, amb les quals s'intenta incrementar les vendes dels intermediaris i venedors o estimular la demanda a curt termini, mitjançant incentius econòmics i materials com són les rebaixes o descomptes en els preus, premis, cupons, regals, mostres gratuïtes, exhibicions, concursos, demostracions, exposicions, participació en fires comercials, etc.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.190. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 7 desembre 2014].
* ↑ «Qué funciones realiza un promotor de ventas». [Consulta: 9 octubre 2020].
* ↑ Yin, Xu; Jin-Song, Huang «Effects Of Price Discounts And Bonus Packs On Online Impulse Buying». Social Behavior & Personality: An International Journal, 42, 8, 2014, pàg. 1293–1302 [Consulta: 3 novembre 2014].
* ↑ Isabella, Giuliana «Influence Of Discount Price Announcements On Consumer's Behavior». RAE: Revista De Administração De Empresas, 52, 6, 2012, pàg. 657–671. DOI: 10.1590/s0034-75902012000600007 [Consulta: 3 novembre 2014].
* ↑ Anonymous «Handcuffs on the high street». The Economist 355, no. 8170, 62, 13-05-2000.

## Bibliografia

* Bangs, Richard «Road Warriors» (en anglès). Backpacker. CBS Magazines [Nueva York], 15, 4, 1987. ISSN: 0277-867X.
* Hosier, Ralph. Land Rover Discovery, Defender and Range Rover: How to Modify for High Performance and Serious Off-Road Action. Dorset: Veloce Publishing Ltd, 2011. ISBN 9781845843151.
* Hothi, Nicola R. Globalisation & Manufacturing Decline: Aspects of British Industry. Edmunds: Arena Books, 2005. ISBN 0-954-3161-4-2.
* López Pastor, Víctor M. Jesús Martínez del Castillo. Deporte y calidad de vida. También firmado por la Asociación Española de Investigación Social Aplicada al Deporte. Madrid: Librerías Deportivas Estevan Sanz, 1998. ISBN 84-85977-70X [Consulta: 15 setembre 2013].
# Catherine Meurisse

Catherine Meurisse (Niort, Deux-Sèvres, 8 de febrer de 1980) és una dibuixant de còmics, il·lustradora i guionista francesa. Dibuixa amb ploma i tinta xinesa.
Va ser elegida membre de l'Acadèmia de Belles Arts el 15 de gener de 2020. És la primera dibuixant de còmics a esdevenir membre de l'Institut.

## Biografia
### Estudis

El 1997, amb 17 anys, va rebre un premi en un concurs escolar de còmic i la convidaren al Festival d'Angoulême, que era col·laborador del concurs. Disset anys més tard, fou la padrina de la 40a edició del Festival.
Estudià Lletres modernes a la Universitat de Poitiers, i posteriorment, il·lustració a l'école Estienne de París, on guanyaria el «Trophée Presse Citron» en categoria Junior i s'hi va llicenciar en 2002. Posteriorment, continuà la seua formació a l'École nationale supérieure des arts décoratifs de París.

### Dibuixant
#### Charlie Hebdo

Va ser fitxada per Charlie Hebdo el 2001, descoberta després d'un concurs de vinyetes de premsa. Va entrar a la redacció tan bon punt va acabar els seus estudis el 2005, i va publicar en àlbums col·lectius signant només amb el seu nom Catherine. Des del 2006 col·labora amb Charb, Riss o Luz en diferents àlbums, així com en diferents publicacions col·lectives de Charlie.
El 7 de gener de 2015, data de l'atemptat contra la seu de Charlie Hebdo, formava part de l'equip de la publicació, del qual n'era l'única dona. Es va lliurar de l'atemptat perquè va arribar tard a la reunió que tenien a la redacció. Després de l'atemptat va abandonar les tires i vinyetes en premsa per dedicar-se exclusivament al còmic. En el còmic o novel·la gràfica La levedad (Impedimenta, 2017. ISBN 9788416542857), Meurisse explica com va superar el trauma de ser una supervivent de l'atemptat on van morir companys seus.

## Referències

* ↑ Meurisse, Catherine (1980-....), notice d'autorité personne Plantilla:NuméroFRBNF14508812, catalogue général de la BnF. Créée le 25 novembre 2003, mise à jour le 14 janvier 2005.
* ↑ « Catherine Meurisse, qu’est-ce qui vous étonne dans la société française d'aujourd'hui ? », article Télérama Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., du 29/01/2013.
* ↑ «Catherine Meurisse» (en anglès). Lambiek. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Article sur le site Espritbd.fr.». Arxivat de l'original el 2014-11-06. [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ Le Concours de la bande dessinée scolaire, sur le site officiel du Festival d'Angoulême.
* ↑ Article et interview de Catherine Meurisse, site espritbd.fr Arxivat 2014-11-06 a Wayback Machine., du 17 janvier 2014.
* 1 2 3 Biographie, sur le site de France Inter.
* ↑ Dossier de presse 2008 du Trophée Presse Citron.
* 1 2 Biographie, encyclopédie Larousse.
* 1 2 «Catherine Meurisse, sur le site de Charlie Hebdo.». Arxivat de l'original el 2014-11-06. [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ L'équipe de Charlie Hebdo, site du journal, consulté le 6 novembre 2014
* ↑ « Pablo, Guillaume, Paul et les autres », article journal Le Monde, du 17/03/2012.
* ↑ Potet, Fréderic «Catherine Meurisse : « Pourquoi devrait-on se prendre au sérieux ? »» (en francès). Le Monde.fr, 04-10-2020.
# Casa Blava (Sant Joan les Fonts)

La Casa Blava és una obra de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa aïllada de planta quadrada i teulat a quatre aigües amb un petit terrat al mig. Disposa de soterranis, baixos, pis i golfes. Als primers hi trobem la porta d'accés, centrada per dues finestres, feta amb carreus de pedra i amb bonica reixa de ventilació. El primer pis disposa de tres balcons per façana, sostinguts per mènsules decorades amb fullatges estilitzats; aquestes obertures estaven coronades per frontons, avui desapareguts. Les golfes tenen tres petites finestres fetes d'estuc. La casa estava unida a la fàbrica per un passadís descobert.

## Història

Durant la segona meitat del segle xix i principis del XX es genera un fort nucli industrial a tota la comarca. Entre Olot i Sant Joan les Fonts, especialment ales voreres del Fluvià, es comptabilitzen una cinquantena de fàbriques de teixits, paper, filats, adobats, gèneres de punt, farines, tintoreria, barretines, foneria i la fabricació típicament olotina, d'imatgeria religiosa. Això no obstant, el canvi de les fonts d'energia i l'estrangulació produïda per la manca de comunicacions provoquen una crisi insostenible que genera greus conflictes socials.

## Referències

* 1 2 «Casa Blava». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].