OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Camaròptera cuablanca

La camaròptera cuablanca (Poliolais lopezi) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Cisticolidae pròpia d'Àfrica. És l'única espècie del gènere Poliolais.

## Distribució i hàbitat

Se la troba a l'illa Bioko, l'oest del Camerun i Nigèria.
L'hàbitat natural són els boscos montans humits subtropicals.

## Subespècies

Es reconeixen tres subespècies:
* P. l. manengubae (Serle, W 1949) - sud-est de Nigèria i sud de Camerun (Mont Manenguba i Mont Kupé)
* P. l. alexanderi (Bannerman, DA 1915) - Mont Camerun
* P. l. lopezi (Alexander, B 1903) - Bioko (Golf de Guinea)

## Referències

* ↑ «Camaròptera cuablanca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 4/02/2023(català)
* ↑ Clements, J. F.; Schulenberg, T. S.; Iliff, B.L. Sullivan i C. L. Wood, M. J. «The Clements checklist of birds of the world: Version 6.6» (XLS) (en anglès). Cornell University, 04-12-2011. Arxivat de l'original el 2011-12-04. [Consulta: 4 febrer 2023].

## Bibliografia

Ryan, Peter (2006). Family Cisticolidae (Cisticolas and allies). pàg.378–492 in del Hoyo J., Elliott A. & Christie D.A. (2006) Handbook of the Birds of the World. Volume 11. Old World Flycatchers to Old World Warblers Lynx Edicions, Barcelona ISBN 978-84-96553-06-4
# Cementiri de Sant Vicenç de Calders

El Cementiri de Sant Vicenç de Calders és una obra del Vendrell (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El cementiri de Sant Vicenç de Calders se situa a la carretera de Sant Vicenç (TP-2044) quilòmetre 1,8. Presenta una tanca rectangular, que dona forma a la pròpia planta. Aquesta tanca és emblanquinada i coronada per rajola vidriada de color verd. La porta d'accés amb llinda i brancals de pedra pintats de color ocre.
A l'interior hi ha una petita font de carreus irregulars, i el mur de nínxols situat a la part esquerra de la tanca.

## Referències

* 1 2 «Cementiri de Sant Vicenç de Calders». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Solitudo Phoenicis

Solitudo Phoenicis és una característica d'albedo a la superfície de Mercuri, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 25 ° latitud N i 225 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1976 i fa referència a una característica d'albedo del mapa d'Antoniadi.

## Referències

* ↑ "Solitudo Phoenicis". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Mapa de Mercuri». Google Mercury.
# Otto Wahle

Otto Wahle (Viena, 5 de novembre de 1879 - Forest Hills, Nova York, Estats Units) va ser un nedador austríac que va prendre part en dues edicions dels Jocs Olímpics, el Jocs Olímpics de 1900 i el 1904.
El 1900, a París, guanyà dues medalles de plata en les proves dels 200 metres obstacles i 1000 metres lliures, mentre que el 1904 guanyà una medalla de bronze en la prova de les 440 iardes lliures.
El 1906 es nacionalitzà estatunidenc, passant a ser entrenador i responsable de l'equip de natació dels Estats Units als Jocs Olímpics de 1912 i de l'equip de waterpolo als Jocs de 1920 i 1924.

## Referències

* «Otto Wahle» (en anglès). sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2009-08-08. [Consulta: 25 agost 2012].
# Mallerenga de ventre castany

La mallerenga de ventre castany (Sittiparus castaneoventris)és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Pàrids endèmica de Taiwan.
Va ser descrit científicament per l'ornitòleg anglès John Gould el 1863 amb el nom binomial de Parus castaneoventris. Posteriorment va ser considerada una subespècie de la mallerenga variable, fins que el 2014 va recobrar l'estatus d'espècie per un estudi filogenètic de la família Paridae.
Com el propi nom diu, es diferencia de la mallerenga variable per tenir les parts inferiors d'un color castany vermellós més intens i la taca de front i les galtes de color blanc.

## Referències

* ↑ «Mallerenga de ventre castany». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 12/02/2023(català)
* ↑ John Gould. «Proceedings of the Zoological Society of London vol.3». A: «Descriptions of sixteen new species of birds from the island of Formosa, collected by Robert Swinhoe, Esq., her Majesty's Vice-Consul at Formosa» (en anglès). Londres: Academic Press, [etc.], 1862, p. 280.
* ↑ McKay, Bailey D.; Mays, Herman L.; Yao, Cheng-te; Wan, Dongmei; Higuchi, Hiroyoshi «Incorporating Color into Integrative Taxonomy: Analysis of the Varied Tit (Sittiparus varius) Complex in East Asia» (en anglès). Systematic Biology, 63, 4, 7-2014, pàg. 505–517. DOI: 10.1093/sysbio/syu016. ISSN: 1076-836X.
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Waxwings and allies, tits, penduline tits – IOC World Bird List» (en anglès). World Bird List Version 6.1. International Ornithologists' Union. [Consulta: 15 febrer 2023].

## Enllaços externs

* Birding a Taiwan: Endemic subspecies of Taiwan birds - first impressions (en anglès)
# Llindes conservades de la casa al carrer Sant Pere, 11 (Mieres)

Les Llindes conservades de la casa al carrer Sant Pere, 11 és una obra de Mieres (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes laterals. Es pot observar que ha estat objecte de moltes ampliacions i remodelacions. Disposa de baixos, amb dues portes d'ingrés, pis (amb finestres de pedra molt ben tallada i segon pis amb obertures rectangulars molt senzilles. Aquesta casa núm.-11 es troba actualment semi abandonada i el seu estat general és lamentable. Fou bastida amb pedra del país poc treballada llevat dels carreus cantoners i dels emprats per nombroses de les obertures. Cal destacar les tres llindes existents a la façana de llevant: "AVE MARIA ASNBEEIABO", "EJ P PA BASIX", "1590".

## Referències

* ↑ «Llindes conservades de la casa al carrer Sant Pere, 11». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Manuel Rivas

Manuel Rivas és el nom dels següents personatges:
* Manuel Rivas (actor) (segle xviii), casat amb l'actriu María Ladvenant
* Manuel Rivas Barros (La Corunya, 1957), escriptor i periodista
* Manuel Rivas Pastor (Jaén, 1960), Gran Mestre d'escacs
* Manuel Rivas anarcosindicalista sevillà, secretari general de la CNT el 1932-1933
# Marià de Grau

Marià de Grau i Rigolf (Reus, 1737 - 1799) va ser un jurista, terratinent i polític català.
Era descendent de Simeó Grau, nascut a Cervera i elevat a ciutadà honrat el 1678. El seu pare, Josep de Grau, s'instal·là a Reus en casar-se amb Gertrudis Rigolf el 1735, hereva del doctor en Dret Manuel Rigolf, reusenc. Josep de Grau, també jurista, va ser catedràtic a la Universitat de Cervera del 1746 fins a la seva jubilació el 1776. Marià de Grau exercí d'advocat a Reus i heretà el patrimoni de la seva mare, sobretot terres de bona producció. Vinculat al sectors conservadors de la ciutat, va ser alcalde de Reus el 1775 i 1776, síndic procurador general el 1780 i regidor el 1795. Durant el seu mandat d'alcalde, el 16 d'abril de 1775, va aconseguir autorització del Capità General de Catalunya Philippe de Cabannes, per a continuar amb les obres de la carretera de Reus a Salou, suspeses el 1774 per qüestions econòmiques. Es van posar nous impostos sobre béns de consum per a finançar-la. Es casà amb Isabel de Miró, neboda de Francesc de Miró i Roig, de la rica i coneguda família dels Miró reusencs. Un germà seu, Manuel de Grau i Rigolf, seguí la carrera militar, i durant la Guerra del Francès organitzà grups armats de resistència. Manuel de Grau va ser també, més endavant, alcalde de Reus.

## Referències

* 1 2 Rovira i Gómez, Salvador-J. Els nobles del Baix Camp (segle xviii). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2006, p. 49. ISBN 8493410845.
* ↑ Bofarull, Andreu de. Anales históricos de Reus desde su fundación hasta nuestros días. Reus: Imp. de la V. e Hijo de Pedro Sabater, 1866, p. 363.
# Molí del Mig de Copons

El Molí del Mig de Copons és un edifici ubicat a Copons (Anoia) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El molí està situat en una zona d'horts als afores del nucli urbà de Copons. Està en ruïnes, però conserva un arc de pedra sota el qual hi ha un orifici perpendicular a terra que comunicava la sala de moldre amb el carcabà. Es conserven dues moles. Per la part del darrere es pot veure l'antiga bassa, que actualment serveix per regar. Del molí només hi queda l'estructura, que sembla de construcció bastant moderna (segle xviii). Segons la informació facilitada per l'ajuntament el molí data de 1778.

## Referències

* ↑ «Molí del Mig de Copons». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 20 maig 2020].
# Musophaga

Musophaga és un gènere d'ocells de la família dels musofàgids (Musophagidae).

## Taxonomia

La majoria d'autoritats taxonòmiques, basant-se en les investigacions de Veron & Winney (2000) i Dickinson & Christidis (2013), van desplaçar les dues espècies al gènere Tauraco (tauraco rossae i t. violacea). Tanmateix, les últimes investigacions basades en estudis de la seqüència mitocondrial i de l'ADN fan que HBW / Birds of the World les mantingui en Musophaga:
* turac de Lady Ross (Musophaga rossae).
* turac violaci (Musophaga violacea).

## Referències

* ↑ Veron, GéRaldine; Winney, Bruce J. «Phylogenetic relationships within the turacos (Musophagidae)» (en anglès). Ibis, 142, 3, 7-2000, pàg. 446–456. DOI: 10.1111/j.1474-919X.2000.tb04441.x. ISSN: 0019-1019.
* ↑ Dickinson, Edward C. The Howard and Moore complete checklist of the birds of the world. Revised and enlarged 3rd ed. London: C. Helm, 2003. ISBN 978-0-7136-6536-9.
* ↑ Perktaş, Utku; Groth, Jeff G.; Barrowclough, George F. «Phylogeography, Species Limits, Phylogeny, and Classification of the Turacos (Aves: Musophagidae) Based on Mitochondrial and Nuclear DNA Sequences». American Museum Novitates, 2020, 3949, 03-04-2020, pàg. 1. DOI: 10.1206/3949.1. ISSN: 0003-0082.
* ↑ «Handbook of the Birds of the World and BirdLife International v8.1» (en anglès). HBW and BirdLife International, 2024. [Consulta: 16 desembre 2024].
# Oficial (ofici)

L'oficial era el membre del gremi que havia superat el període d'aprenentatge i que no havia aconseguit el grau de mestre, per la qual cosa treballava per a aquest a canvi d'un salari.

## Història

Els oficials eren anomenats en el Regne de França valets o compagnos, un terme que també apareix a la Catalunya del segle XV (companyons), on també eren anomenats joves o macips. La principal aspiració dels oficials era aconseguir el grau de mestre per a poder tenir el seu propi taller, i no haver de continuar treballant per a uns altres a canvi d'un salari. No obstant això, es van trobar amb la forta oposició dels mestres ja establerts que no volien que s'obrissin més tallers del seu mateix ofici. Per a això, sobretot a partir de finals del segle XIV, van establir un rigorós examen en el qual els oficials aspirants a mestres havien de demostrar el coneixement de l'ofici mitjançant la realització d'una "obra mestra", previ pagament d'unes quantitats de diners bastant elevades per a poder presentar-se a la prova. Això va aixecar les protestes dels oficials sobretot perquè els fills dels mestres estaven dispensats o bé del pagament dels drets d'examen, o bé de realitzar la prova, i de vegades de les dues coses. Tot això va conduir a molts oficials a distanciar-se del gremi i a formar organitzacions pròpies per a la defensa dels seus interessos específics, enfront dels mestres, que, d'altra banda, dominaven els gremis perquè només ells podien accedir als càrrecs de direcció dels mateixos (anomenats cònsols, prudhommes, prévots a França; jurados i veedores a Castella; priors i cònsols a Catalunya; majordom a Aragó; clavaris a València i sobreposats a Mallorca).

## Referències

* ↑ (Escriche 1876)
* ↑ «oficial | enciclopèdia.cat». [Consulta: 9 abril 2022].
* ↑ Dinkel, René. Encyclopédie du patrimoine : monuments historiques, patrimoine bati et naturel, protection, restauration, réglementation : doctrines-techniques-pratiques. 1ère éd. París: Encyclopédies du patrimoine, 1997. ISBN 2-911200-00-4.
* ↑ Bonnasie, Pierre. Vocabulario básico de la historia medieval. Barcelona: Crítica, 1983, p. 60-61. ISBN 84-7423-201-5.

## Bibliografia

* Escriche, Joaquín. Diccionario razonado de legislación y jurisprudencia (en castellà), 1876. ej. Arxivat 2021-09-23 a Wayback Machine.
# Meteoroide rasant del 13 d'octubre del 1990

El meteoroide EN131090 és un bòlid rasant amb una massa d'aproximadament 44 kg que el 13 d'octubre del 1990 penetrà l'atmosfera terrestre per sobre de Txecoslovàquia i Polònia durant uns segons abans de tornar a l'espai exterior. Hi ha poques observacions d'esdeveniments com aquest, que fou el segon a ser estudiat amb instruments astronòmics científics (després del gran bòlid diürn del 1972) i el primer a ser observat des de dues posicions distants, cosa que permeté calcular-ne algunes característiques orbitals. El seu pas per la Terra en modificà significativament l'òrbita i, en menor mesura, algunes propietats físiques (massa i estructura de la capa exterior).

## Observacions

Tres txecs observaren el meteoroide de manera independent: l'astrònom Petr Pravec, Pavel Klásek i Lucie Bulíčková. Segons les seves comunicacions, l'esdeveniment començà a les 03.27.16 ± 3 UT i el bòlid brillant es desplaçà de sud a nord. El seu traç romangué visible durant 10 segons.
Les càmeres de la Xarxa Europea de Bòlids proporcionaren la majoria de dades sobre l'esdeveniment. Fou el primer esdeveniment d'aquest tipus a ser enregistrat per càmeres situades a dos punts distants, Červená hora i Svratouch (tots dos a l'actual República Txeca), fet que permeté calcular les característiques orbitals del meteoroide a partir de mètodes geomètrics. Totes dues estaven equipades amb objectius ull de peix de cel sencer.
La imatge presa des de Červená hora tingué un valor especial. Seguí la trajectòria del bòlid al llarg d'uns 110°, des de 51° per sobre de l'horitzó meridional, passant pel zenit a només 1° a l'oest i fins a només 19° per sobre de l'horitzó septentrional (cobrint un 60% del firmament). La càmera de Červená hora també estava equipada amb un obturador rotatiu que interrompé l'exposició 12,5 vegades per segon i dividí el traç del bòlid, fet que permeté determinar-ne la velocitat.

## Notes

* ↑ Una hora més tard en hora local (CET).

## Referències

* 1 2 Borovička i Ceplecha, 1992, p. 323.

## Bibliografia

* Borovička, J.; Ceplecha, Z. «Earth-grazing fireball of October 13, 1990» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 257, 1, 1992, pàg. 323-328. Bibcode: 1992A&A...257..323B. ISSN: 0004-6361.
# L'aubre vielh

L'aubre vielh és un curtmetratge documental de 13 minuts dirigit per Henri Moline, estrenat el 1979. Hi participaren Marcela Delpastre i Jan dau Melhau, i fou produïda i editada per Jean Fléchet. Fou exhibit al Festival Internacional de Cinema de Sant Sebastià 1979 dins la secció "Cinema de les nacionalitats".

## Argument

La resistència de la població del Llemosí a les mesures tecnocràtiques que amenacen la seva cultura i la seva forma de vida.

## Premis

* 1979: Cèsar al millor curtmetratge documental

## Referències

* ↑ L'aubre vielh, poema de Marcela Delpastre
* ↑ L'aubre vielh a film-documentaire.fr
* ↑ L'aubre vielh al web del festival

## Enllaços externs

* Présentation du film sur le site du Festival Cinéma du réel
# Colla Sardanista Violetes del Bosc

La Colla Sardanista Violetes del Bosc, fundada el 1945, va guanyar per primera vegada el Campionat de Catalunya de colles sardanistes el 1959. Aquell èxit, l'ha repetit molt sovint i també força vegades ha quedat en segona posició. Al seu palmarès hi ha també campionats de revesses i de colla completa, la Copa de Catalunya i el Campionat Territorial de la Ciutat de Barcelona.
El 1962 va crear la colla Rosa de Sant Jordi, acompanyada en alguna ocasió per la colla Primavera, que ha fet aparicions esporàdiques. Juntament amb la colla principal, n'hi ha una altra de veterana: les Violetes del Cinquantenari, fundada l'any 1995 amb motiu de les noces d'or.
En escaiença del 25è aniversari, l'entitat organitzà una actuació de sardanes i música per a cobla al Palau de la Música Catalana, amb la participació de cobles destacades. Aquesta activitat s'ha repetit els anys 1985, 1990 i 1995 en les celebracions dels aniversaris que s'hi esqueien. També amb motiu del 25è aniversari, es va crear l'Obra Sardanista Violetes del Bosc, dedicada a la promoció i la divulgació del món sardanista.
La trajectòria i la tasca de la Colla Sardanista Violetes del Bosc han estat reconegudes amb premis atorgats per entitats i organismes, com ara la Medalla al Mèrit Cultural de la Diputació de Barcelona, la Venus de Barcelona de l'Ajuntament de Barcelona, la Rosa d'Or de Roses, la Palma d'Or de Vic, el premi a la Continuïtat de l'Obra del Ballet Popular, i la Creu de Sant Jordi de la Generalitat. A més, té dedicades unes quantes sardanes de diversos autors, com ara «Violetes del bosc» d'Agustí Borguñó (1960), "Ofrena a Violetes del bosc" de Fèlix Martínez i Comín (1969), «El bosc de les Violetes» d'Emili Saló (1978), "Colla Violetes del Bosc" de Manel Saderra i Puigferrer (1978), " Fragància de Violetes" de Francesc Cassú i Jordi (1991), «Temps de Violetes» de Pepita Llunell (1996), o «Violetes» de Jesús Ventura i Barnet (2006).

## Referències

* 1 2 3 4 «Colla Sardanista Violetes del Bosc». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).

## Enllaços externs

* Pàgina de la Colla Violetes del Bosc
# Pere Puigdomènech i Rosell

Pere Puigdomènech i Rosell (Barcelona, 1948) és un físic català. El 1970 es llicencià en ciències físiques a la Universitat de Barcelona, el 1974 es doctorà en química física a la universitat de Montpeller mercè un treball al CNRS i el 1975 en biologia a la Universitat Autònoma de Barcelona. El 1975 va fer un postgrau al laboratori de biofísica a l'Institut Politècnic de Portsmouth (Gran Bretanya) i el 1976 a l'Institut Max Planck de Genètica Molecular (Berlín), becat per la Fundació Juan March. De 1977 a 1979 fou professor adjunt de bioquímica a la Universitat Autònoma de Barcelona i de 1988 a 1990 d'"expressió genètica en plantes" del doctorat en genètica a la Universitat de Barcelona.
S'ha especialitzat en aspectes biofísics de l'estructura de les proteïnes i en biologia molecular de les plantes. De 1986 a 1992 fou vicedirector, i de 1992 a 1998 director del Centre d'Investigació i Desenvolupament de Barcelona del CSIC. De 1988 a 2003 fou director de l'Institut de Biologia Molecular de Barcelona, adscrit al CSIC, i del 2003 al 2013 ho fou del Centre de Recerca en Agrigenòmica (CRAG), consorci format pel CSIC, l'Institut de Recerca i Tecnologia Agroalimentàries (IRTA), la UAB i la UB. En la seva etapa al CRAG, coordinà el Projecte Melonomics (per a desenvolupar eines genòmiques en cucurbitàcies per a la millora dels conreus).
És membre de l'Institut d'Estudis Catalans, de l'Organització Europea de Biologia Molecular i de l'Acadèmia Europea, membre estranger de l'Académie d'Agriculture de France i president de la Societat Catalana de Biologia (2000-2003). Ha estat membre de comitès científics consultius de la Unió Europea i del Grup Europeu d'Ètica de les Ciències i les Noves Tecnologies.
El 1992 va rebre la Medalla Narcís Monturiol al mèrit científic i tecnològic de la Generalitat de Catalunya i el 2000 el Premi de la Fundació Catalana per a la Recerca. També col·labora organitzant cursos al Museu de la Ciència de Barcelona i escriu articles a El Periódico de Catalunya.

## Obres

Ha publicat nombrosos articles a revistes especialitzades, sol o en col·laboració, entre ells:
* La estructura de genes de plantas. M.P. Vallés & P. Puigdomènech. En "Avances en Ingeniería Genética", col. Nuevas Tendencias. M. Vicente ed. CSIC, Madrid (1994) pp. 283-298
* La introducció de la biologia molecular en la pràctica clínica: una eina de futur i una nova responsabilitat. P. Puigdomènech. En ‘L'Hospital de Bellvitge: 25 anys'. pp. 200-201. Barcelona. 1997.
* Genome fluidity. The case of plants. J. Casacuberta & P. Puigdomènech. Contributions to Science. (2000) 1, 313-322.

## Enllaços externs

* (anglès) Biografia al web de la UE
* (castellà) Biografia Arxivat 2011-07-22 a Wayback Machine. al RACAB
* (català) Currículum complet amb la totalitat dels seus articles.
* (català) Entrevista Arxivat 2012-02-05 a Wayback Machine. a ProfessionalBS.
* (català) Biografia a gencat.cat
# Sebastià Bonet (compositor)

Sebastià Bonet neix a Barcelona i fou un mestre de capella català del segle xviii, va ser escolà de la catedral de Barcelona, on va ser deixeble de Francesc Valls.
Aparicions documentals
- Documenta com a Aspirant de Capella de l’esglèsia parroquial de Sant Esteve d’Olot:
El 1739 va ser un dels aspirants al magisteri de capella de l'Església de Sant Esteve d'Olot després de la defunció de Josep Romero, no obstant això, la plaça es donà a Josep Carcoler. La documentació sobre la qualitat dels espirants, esmenten sobre Bonet com a un apersona de 29-30 anys, no diforme ni geperut, si de estatura, poch menos que mediana.
- Documents sobre avals del mestre Salvador Figuera (mestre de Sta. Maria del Mar) i de Tmàs Milans i Campus (mestre de St. Just i Pastor de Barcelona):
Aquests documents esmenten sobre Bonet, com a una persona coneguda i considerada dintre els cercles musicals de Barcelona, resaltan el seu enginy compositiu i la seva potenciía alhora de executar cant pla del cor de la comunitat.

## Referències

* 1 2 3 4 Gregori i Cifré, Josep Maria - Monells i Laqué, Carme. Inventari dels fons musicals de Catalunya. Volum 6: Fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa. Barcelona: Universitat Autònoma de Barcelona, 2012.
# Zhan Tong

Zhan Tong (xinès simplificat: 詹同, pinyin: Zhān Tóng; Nanhai, Guangdong, 1932 - Shanghai, 27 d'octubre de 1995) fou un dibuixant i animador xinés.
Es va graduar a l'Acadèmia Central de Belles Arts el 1956 i l'any següent es va incorporar a la Shanghai Animation Film Studio per dedicar-se a la creació de pel·lícules d'animació. El seu primer treball va ser a Zhu Baije Chi Xigua, sota la direcció de dos dels germans Wan, Wan Laiming i Wan Guchan.
El 1964 debuta com a director amb la pel·lícula d'animació amb titelles Nanfang Shaonian. En acabant la Revolució Cultural, també fou guionista de curts com Hualang Yiye.
El 1985 cofunda, juntament amb Wang Shuchen, Te Wei i Du Jianguo la revista Katong Shijie, dedicada al món del còmic i l'animació.

## Referències

* ↑ «Zhan Tong» (en anglès). Lambiek. [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ Zhu, Ying; Rosen, Stanley. Art, Politics, and Commerce in Chinese Cinema (en anglès). Hong Kong University Press, 2010-06-01, p. 118. ISBN 978-962-209-176-4.
* ↑ Zhu, Ying; Lent, John. «Chinese Animation Film: From Experimentation to Digitalization». A: Art, Politics, and Commerce in Chinese Cinema. Hong Kong University Press, 2010-06-01, p. 116. ISBN 9789622091764.
* ↑ 颜慧; 索亚斌. 中国动画电影史 (en xinès). 中国电影出版社, 2005, p. 1904. ISBN 978-7-106-02381-2.
* ↑ 张慧临. 20世纪中国动画艺术史 (en xinès). 陕西人民美术出版社, 2002. ISBN 978-7-5368-1488-2.
* ↑ Chinese Animation and Socialism: From Animators’ Perspectives (en anglès). BRILL, 2021-10-05, p. 225. ISBN 978-90-04-49960-7.