OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Intertestamentari

Intertestamentari o període intertestamentari és, pel cristianisme, el temps que passà entre l'Antic Testament i el Nou Testament i per extensió, als escrits i els moviments religiosos que serviren de pont entre els dos Testaments.
Tradicionalment s'ha considerat que començà després de la mort del profeta Malaquies cap al segle v aC i acabà amb la missió de Joan Baptista en el segle i. S'ha debatut molt al respecte, per una part es discuteix sobre la creença comuna en el judaisme, segons la que "el cel es tancà" i "l'Esperit Sant es retirà d'Israel" i per aquest motiu a partir de Malaquies no foren escrits més llibres de la Bíblia hebrea
Pel protestantisme significa que es tanca el cànon de l'Antic Testament, però no hi ha acord sobre si Esdres i Nehemies van viure abans, en els mateixos anys o després de Malaquies i l'Intertestamentari comença amb ells. Diversos experts, incloent-hi protestants, consideren que Eclesiastès i el Llibre de Daniel foren escrits posteriorment i el període intertestamentari començà just en el segle iv aC o potser més recentment.
La qüestió es fa més complexa, si es considera que els catòlics, ortodoxes i altres cristians consideren com a part de l'Antic Testament els Deuterocanònics, alguns dels quals foren escrits en el segle i aC i, per tant, consideren que l'Intertestamentari abraça des d'aquest segle fins al segle i.

## Literatura intertestamentària

Els escrits intertestamentaris poden classificar-se en tres tipus principals:
* La literatura apocalíptica:
** Apocalipsi d'Esdres,
** Apocalipsi de Baruc,
** Apocalipsi d'Elies,
** Llibre dels Jubileus,
** Testament dels Dotze Patriarques
** Assumpció de Moisès i
** Salms de Salomó, entre altres
* Els Targums, paràfrasis de traduccions a l'arameu de passatges de la Bíblia hebrea, que eren llegits en les sinagogues i estudiats en l'època en què la majoria del poble jueu ja no parlava l'hebreu.
* Els comentaris o interpretacions (Haggadà) dels rabins i estudiosos i les recopilacions de les tradicions orals (Halacà) que més tard es posarien per escrit en la Misnà i en el Talmud.
Els Manuscrits de la mar Morta trobats a Qumran, són una abundant mostra de literatura intertestamentària. Els essenis consideraven com fonamental investigar les escriptures, midraix ha-torà, i es consideraven "escodrinyadors de la Llei" beth hattroâh, que invocaven la inspiració de l'Esperit Sant.

## Referències

* ↑ Paul, Andé (1983) Intertestamentario. Verbo Divino: Estella.
* ↑ Document de Damasc II:12 (4Q267); Hodayot$^a$ XX:12 (1QH)

## Vegeu també

* Manuscrits de la mar Morta
* Deuterocanònics
* Textos apòcrifs
* Bíblia
# Església de Sant Andreu de Cracòvia

L'església de Sant Andreu, del segle xi, és l'església més antiga de Cracòvia i és considerada un dels millors exemples de l'estil de romànic polonès. Fou fundada probablement pel Duc Wladyslaw Herman el 1086 per commemorar el naixement del seu fill, Boleslaw Krzywousty. Va ser modificada als segles xii i xiii. El 1316, s'hi va afegir un convent de l'orde de les clarisses, també modificat diverses vegades. Construïda amb pedra calcària blanca, està dominada per dues torres de base quadrada i amb pisos superiors octogonals, rematats per barrets barrocs (1639).
L'interior barroc és majoritàriament del segle xviii, amb decoracions en estuc de Balthasar Fontana, frescos al costat de Dankwart, i un elaborat púlpit de vaixells. Hi ha un tresor amb diverses de les peces més antigues de figures de nadal d'Europa (segle xiv).
Va patir els atacs dels tàtars i va servir de refugi en el moment dels atacs enemics durant la invasió de 1241, però s'ha conservat intacta. Actualment es troba al carrer Grodzka envoltada per un bonic conjunt de cases ricament decorades, però havia estat l'església del centre del llogarret d'Okół que existia des del segle ix, anterior a l'existència del Gran Mercat i del centre de la ciutat tal com avui es coneix. Okół va ser construït a partir d'un plànol en quadrícula, que s'estenia entre la part principal de Cracòvia i el turó de Wawel.
# Federico Requejo Avedillo

Federico Requejo Avedillo (Bermillo de Sayago, 19 de maig de 1854 - Alhama de Aragón, 3 de juny de 1915) va ser un polític espanyol de la restauració borbònica, impulsor de diverses obres de caràcter civil en la província de Zamora a cavall entre finals del segle xix i començaments del xx.

## Biografia

Va estudiar en el col·legi San Nicolás de Bari de Valladolid fins als 9 anys, en què va ingressar en l'institut de segon ensenyament de la seva província natal, Zamora, en el curs 1865-66. Va acabar els seus estudis de Batxillerat al juliol de l'any 1869. Al setembre del mateix any, comença a Madrid la carrera d'Enginyeria Agrònoma. En el curs 1875-76, acabat de llicenciar i amb tot just 20 anys, comença a treballar de Professor auxiliar de la Secció de Ciències de l'Institut de Zamora. Dos anys després ascendeix a l'ús de Catedràtic interí d'Agricultura en aquest Centre i en el 82 se'l nomena Catedràtic numerari aquesta assignatura.
Al mateix temps comença la seva carrera política, com a Secretari de les Juntes d'Agricultura de Zamora i Valladolid, i sent elegit com a Diputat a Corts. Així, en 1893 es trasllada a l'Institut San Isidro de Madrid per a la mateixa Càtedra d'Agricultura. Amb posterioritat, finalitzarà la seva carrera docent en l'Institut Cardenal Cisneros de la capital.
En 1901 va manar construir a la ciutat de Zamora un edifici per a seu del ja existent Institut d'Ensenyament Secundari de Zamora, en el qual ell mateix va estudiar i va impartir docència, i li va donar el nom de Claudio Moyano, un altre zamorà il·lustre, qui fora el seu mentor en els inicis de la seva carrera política.
Entre els seus càrrecs polítics està haver estat diputat a Corts per Villalpando, Alcañices, Bermillo de Sayago, va ser governador civil de Madrid i subsecretari d'Instrucció Pública i d'Hisenda i en 1914. Va ser president del Tribunal de Comptes, senador del Regne per dret propi i conseller d'Instrucció Pública i Belles arts. La influència que posseeix en la política de l'època fa que la premsa de l'època li denomini «l'amo de Zamora».

## Homenatge post-mortem

La ciutat de Zamora canvia de nom l'antic "Passeig de la Glorieta" en el seu honor, per a més tard denominar-lo "Passeig de Requejo". En el seu Bermillo de Sayago natal hi ha un bust de bronze just davant de l'Ajuntament.

## Referències

* ↑ Federico Requejo Avedillo, La Opinión de Zamora, 2 de novembre de 2009
* ↑ Catedráticos de agricultura a ceimes.cchs.csic.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Miguel Ángel Mateos Rodríguez, (1995), Zamora en la II República: comportamientos y actitudes de una sociedad tradicional : elecciones y partidos, 1931-1936, Instituto de Estudios Zamoranos "Florián de Ocampo", C.S.I.C.
* ↑ El centenario de la estatua de la Plaza de Bermillo a pueblosdesayago.com
# L'Expulsió dels mercaders (Minneapolis)

L'expulsió dels mercaders del temple és una obra d'El Greco, datada entre 1571 i 1576 durant el seu període romà. S'exhibeix a l'Institut d'Art de Minneapolis de Minneapolis (Estats Units). El pintor va usar aquesta temàtica diverses vegades més a la seva carrera, per la qual cosa és una de les formes més estudiades per tal d'estudiar l'evolució del seu estil artístic.

## Anàlisi de l'obra

Oli sobre llenç; 116.84 x 149.86 cm.; circa 1570; Minneapolis Institute of Art, Minneapolis.
Signat en el graó de l'esquerra del centre amb lletres majúscules gregues: DOMÉNIKOS THEOTOKÓPOULOS KRÈS E`POÍEI
Aquesta obra és una de les primeres mostres de la maduresa d'El Greco. El pintor va mantenir les línies bàsiques de la seva primera versió i aconsegueix crear dos grups contraposats.
Segons Harold Wethey, aquest llenç és l'obra mestra de l'etapa italiana d'El Greco. La composició representa un gran progrés resprecte a L'Expulsió dels mercaders (Washington), i hom la situa a l'etapa romana del mestre, perquè la integració de les figures ha millorat notablement. La pintura és aplicada amb molt gruix, especialment en les carnacions, i el colorit és clar i ric, de manera que expressa molt bé l'organització de la composició. És molt bonic el resplendor groc i vermell de l'ocàs darrera l'arc i la galeria.
La figura de Crist presideix l'escena enmig d'un complex marc arquitectònic. Les figures de la composició estan perfectament tractades, i l'obra presenta una gran influència de l'escola veneciana, especialment de Tizià i Correggio. No hi ha total unanimitat sobre qui són els quatre personatges que apareixen a la cantonada inferior dreta, però és gairebé segur que són els qui més van influir en la formació del jove pintor cretenc: Miquel Àngel, Rafael Sanzio, Giulio Clovio i Ticià.

## Procedència

* Duc de Buckingham, a York House, 1635
* Venut a Anvers, l'any 1649.
* Lord Yarborough
* Adquirit pel Minneapolis Institute of Art, l'any 1924.

## Vegeu també

* L'Expulsió dels mercaders (Washington)
* L'Expulsió dels mercaders (Londres)
* L'Expulsió dels mercaders (Madrid)

## Referències

* ↑ Scholz-Hänset, 2003, p. 23.
* ↑ «Christ Driving the Money Changers from the Temple, c. 1570» (en anglès). [Consulta: 7 gener 2020].
* ↑ Álvarez Lopera, 2005, p. 51.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 83-84.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 84.

## Bibliografia

* WETHEY, Harold E.; El Greco y su Escuela (Volumen-II); Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
* Álvarez Lopera, José. El Greco. Biblioteca «Descubrir el Arte», (colección «Grandes maestros») (en castellà). Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-95503-44-1.
* Scholz-Hänset, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Enllaços externs

* http://www.artehistoria.jcyl.es/genios/cuadros/1683.htm Arxivat 2010-09-18 a Wayback Machine..
# Centau

El centau és una moneda fraccionària que representa la centèsima part de la unitat monetària bàsica de diversos països de tradició cultural espanyola i portuguesa. Precisament el mot prové de l'espanyol i el portuguès centavo.

## Monedes actuals o històriques subdividides en centaus

* Boliviano (i l'antic peso bolivià)
* Colón salvadorenc (substituït pel dòlar dels Estats Units)
* Córdoba nicaragüenca
* Escut de Cap Verd
* Escut portuguès (substituït per l'euro)
* Lempira hondurenya
* Metical moçambiquès
* Peso argentí (i l'antic austral)
* Peso colombià
* Peso cubà
* Peso dominicà
* Peso equatorià (i l'antic sucre)
* Peso filipí (actualment el centavo tradicional rep el nom oficial tagàlog de sentimo)
* Peso de Guinea Bissau (substituït pel franc CFA)
* Peso mexicà
* Peso xilè (des de 1984 ja no s'utilitza la fracció)
* Quetzal guatemalenc
* Real brasiler (i els antics cruzeiro i cruzado)
En altres països s'usen termes similars per a aquesta fracció de la unitat monetària bàsica, per exemple 1 dòlar = 100 cents; 1 lira italiana = 100 centesimi; 1 peso uruguaià = 100 centésimos, 1 colón costa-riqueny = 100 céntimos, etc.

## Vegeu també

* Cèntim

## Enllaços externs

* Article de Joan Bibiloni a propòsit de Centau/Cèntim
# Asini Pol·lió (orador)

Asini Pol·lió (en llatí Asinius Pollio) va ser un sofista romà però nadiu de Tral·les a l'Àsia Menor.
Suides l'anomena sofista i filòsof i diu que va ensenyar a Roma en temps de Gneu Pompeu Magne, que va succeir a Timàgenes a la direcció d'una escola de retòrica. Timàgenes va florir l'any 55 aC i, per tant, Pol·lió hauria viscut a la segona meitat del segle i aC. A jutjar pel nom, va ser un llibert de Gai Asini Pol·lió.
A Suides se li atribueixen les següents obres:
* 1. Epítom de Ατθίς o ̓Ατθίδες o Ιστορίαι de Filòcor
* 2. Memorabilia del filòsof Musoni. Erròniament atribuïda, ja que Musoni va viure al segle i. Podria ser una obra de Valeri Pol·lió.
* 3. Epítom de les Geòrgiques de Diòfanes de Nicea
* 4. Un comentari sobre un treball d'Aristòtil sobre els animals
* 5. Una obre sobre la guerra civil entre Cèsar i Pompeu, potser una traducció al grec de l'obra (o una part) de Gai Asini Pol·lió.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/447?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=PollioSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 439. ]
# Felipe Calvo Calvo

Felipe Ángel Calvo y Calvo (Palència, 2 d'octubre de 1919 - Madrid, 26 de novembre de 1992) va ser un químic espanyol. acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Doctor en Química Industrial per la Universitat de Madrid, i doctor en Metal·lúrgia per la Universitat de Cambridge (Anglaterra), fou el primer doctor espanyol en aquesta universitat; catedràtic i director del Departament de Metal·lúrgia en la Facultat de Ciències Químiques de la Universitat Complutense, i professor de Recerca del CSIC.
Membre de la Reial Acadèmia Nacional de Farmàcia, Fellow de la Institution of Metallurgist i del Welding Institute, Principal Scientific Officer en la British Welding Research Association des de 1959 i de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals des de 1977. Va prendre possessió de la medalla el 1979 amb el discurs "La génesis de los minerales, un desafío pendiente".
Va obtenir el premi extraordinari pel seu doctorat en química industrial a la Universitat de Madrid, la Medalla d'Or de la Universitat Complutense, Medalla de Plata de la Universitat de Barcelona; va ser nomenat fill adoptiu d'Alcalá de Henares, de la universitat del qual va ser President de la Comissió Gestora. També va ser guardonat amb el premi de la Deutscher Verband für Schweisstechnik el 1960, el premi Francisco Franco (individual) a la Recerca Tècnica el 1966, el Premi Torrado Varela de l'Associació Tècnica Espanyola d'Estudis Metal·lúrgics el 1960.
També va rebre una Ajuda de recerca Fundació March (1962), Ajuda de recerca Fundació Aguilar (1973) i la Comanda de l'Orde Civil d'Alfons X el Savi. Va ser Conseller adjunt del CSIC i Conseller de la Internacional Metallographic Society. Fou escollit senador per la província de Palència pel Partido Popular a les eleccions generals espanyoles de 1986 i 1989.

## Obres

* Studies on Welding Mettalluygy of Steels (1961),
* La España de los Metales (1964),
* La Metalurgia: Una disciplina olvidada (1971),
* Metalografía Práctica (1972),
* Cara y Cruz del Mercurio (1974),
* Una nueva hipótesis mineralogénetica sugerida por imágenes obtenidas en el SEM (1975),
* La génesis de los minerales, un desafío pendiente (1979).

## Referències

* ↑ «Reial Acadèmia Nacional de Farmàcia - Excmo Sr. D. Felipe Ángel Calvo y Calvo». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 23 abril 2016].
* ↑ Biografia Arxivat 2016-05-30 a Wayback Machine. al web de la RAC
* ↑ Fitxa del Senat
# El naixement de Maria (Murillo)

El naixement de Maria és una obra del pintor Bartolomé Esteban Murillo, realitzada originàriament el 1660 per a la capella de la Concepció de la Catedral de Sevilla. Actualment es troba al Museu del Louvre de París.

## Història

Durant l'ocupació francesa de Sevilla, en el marc de la invasió napoleònica a Espanya, el Tresor catedralici va ser objecte d'un espoli perpetrada per les tropes del mariscal francès Nicolas Jean de Dieu Soult. Una de les obres confiscades pel militar va ser la Immaculada de Soult i El naixement de Maria, de Murillo. En principi, el francès pensava obtenir la Visió de Sant Antoni de Pàdua, però el capítol de la catedral va proposar intercanviar-la per El naixement de Maria, i l'obra va romandre en la capella de Sant Antoni.

## Anàlisi

És una de les obres més importants en la producció artística de Murillo, qui es va basar en models de la vida quotidiana d'Andalusia per realitzar el quadre. Llevat de la presència dels àngels, no existeix cap més clau que es tracta d'un quadre de tema religiós.
La figura de la Verge Maria centra tota la composició, sostinguda als braços de diverses dones. Així crea efectes atmosfèrics a les escenes laterals, més endarrerides i amb focus de llum autònoms, on apareixen santa Anna a l'esquerra, en un llit sota dosser, contrastant la seva tènue il·luminació amb la de la cadira situada en primer terme a contraclaror, i dues donzelles a la dreta eixugant els bolquers al foc d'una xemeneia. Aquesta jerarquització està curosament estudiada per les llums, recorda crítics com Diego Angulo Íñiguez la pintura flamenca i en concret la pintura de Rembrandt, que Murillo va poder conèixer a través d'estampes o també per la presència d'alguna de les seves obres en col·leccions sevillanes, com la de Melchor de Guzmán (marquès de Villamanrique, de qui se sap que posseïa un quadre procedent de la inauguració de l'església de Santa María la Blanca.

## Referències

* ↑ ««Capilla de San Antonio»» (en castellà). Hispalis.net.. [Consulta: 29 gener 2014].
* ↑ Murillo (1617-1682), p. 60.

## Bibliografia

* Murillo [1617-1682]. Catálogo de la exposición celebrada en el Museo del Prado, 8 octubre-12 diciembre, 1982 (en castellà). Madrid : Ministerio de Cultura. Fundación Juan March, 1982. ISBN 84-7075-249-9.
# Cercavins

Cercavins és un grup musical lleidatà de folk-rock en català creat el 1996. Podeu trobar tota la seva música en aquesta pàgina.

## Discografia

* "Cercavins" (1997) (autoedició de maqueta)
* "La Cova del Creco" (DK-90,2001) CD.
* Cercavins (Salseta Discos, 2004) EP.
* "El món sona" (DiscMedi, 2005) CD.
* "No sé si dir-te el que tinc al cap" (2008) CD amb Txavi Abego i Marc Parrot.

## Components

* Merce Brescó: Veu
* Meritxell Freixes: Violí
* Dani Mardonés: Baix elèctric
* Hèctor Beberide: Bouzouki, Acordio acràtic
* Bep Muñoz: Flauta travessera, Tarota
* Jaume Medico: Whistles
* David Mardonés: Guitarra elèctrica
* Gerard Sala: Bateria

## Referències

* ↑ Cercavins a viasona.cat
* ↑ Cercavins a l'Institut d'Estudis Ilerdencs

## Vegeu també

* Discos en català publicats el 2005

## Enllaços externs

* Lloc web oficial Arxivat 2008-07-06 a Wayback Machine.
* Cercavins a facebook
# Assaig sobre la desigualtat de les races humanes

Assaig sobre la desigualtat de les races humanes (Essai sur l'inégalité des races humaines) és una obra d'Arthur de Gobineau apareguda entre 1853 i 1855. És un llibre molt voluminós i se'l considera un dels primers exemples de racisme científic, segons Gobineau la seva concepció original era la de recerca filosòfica. També s'ha usat per a explicar les diferències de classe, ja que l'autor era un defensor del legitimisme.
Gobineau dedicà aquesta obra al rei Jordi V de Hanover dient que estudiava les causes de les revolucions, guerres sagnats i incompliment de les lleis que havien passat a Europa durant molts anys.

## Idees centrals

En el llibre Gobineau tracta d'establir les diferències entre les races humanes que ell considera agrupades en blanca, groga i negra. El 1853 va aparèixer una edició parcial i l'edició completa es va fer el 1855. En aquesta obra Gobineau inventa el gran mite de la raça ària. Les races són definides no tant pel color de la pell com de l'ambient on es desenvolupen.
Estableix que cap civilització real no pot néixer sense la iniciativa d'un poble de raça blanca. Gobineau evoca per a intentar demostrar-ho la civilització de l'Índia (aris), d'Egipte (d'origen ari), Assíria (aris i semites), Grècia (d'origen ari), Xina (civilització iniciada per una tribu ària), Roma (celtes, ibers, aris i semites), pobles germànics del segle V (aris) i les tres civilitzacions americanes precolombines (blancs).
Les races tenen un origen bíblic i, per tant, no es poden alterar i és millor no barrejar-les, ja que en fer-ho esdevé la decadència de la raça superior (la blanca).

## Influència

Josiah Clark Nott traduí aquest assaig a l'anglès i no gaire més tard passà a ser el líder del moviment del poligenisme, suggerint que blancs i negres eren espècies diferents. El llibre s'ha reeditat nombroses vegades. La traducció a l'alemany aparegué el 1898. Va influir en les concepcions racials del nazisme.

## Bibliografia

* Gobineau, Arthur (Count Joseph Arthur de Gobineau) and Adrian Collins. [1853-55] 1983. The Inequality of Human Races. Second edition, reprint. Torrance, California: Noontide Press.
* Pierre-André Taguieff (diversos llibres sobre racisme)
* Georges Chatterton-Hill, "Gobineau, Nietzsche, Wagner" in The Nineteenth Century and After, 1913, pp. 1088-1101.

## Referències

* ↑ Marie-Françoise Audouard, Gobineau : analyse de son œuvre, dins Grands écrivains, 92 : Gobineau, Académie Goncourt, 1987.

## Enllaços externs

* Essai sur l'Inegalite de Races Humaine in French at Google Books Vol. 1, Vol. 2, Vol. 4
* Versuch über die Ungleichheit der Menschenracen trans. by Ludwig Scheman at Google Books Vol. 1, Vol. 2,
* Vol. 3,
* Vol. 4
* The Moral and Intellectual Diversity of Races: With Particular Reference to Their Respective trans. by H. Hotz, with an Appendix by J. C. Nott
# Inversió de prioritat

En informàtica, la inversió de prioritat és la situació que es dona quan una tasca (un procés o un fil d'execució) d'alta prioritat necessita un recurs que està ocupat per una tasca de baixa prioritat i, per tant, ha d'esperar fins que aquesta finalitzi. En aquest cas, les prioritats relatives de les dues tasques s'inverteixen. Si existeixen altres tasques de mitjana prioritat que no depenen del recurs ocupat, pot ser que s'executin mentre la tasca d'alta prioritat està bloquejada, invertint així també les prioritats relatives.
Si la tasca d'alta prioritat es retarda massa o si se sofreix inanició poden aparèixer diversos problemes, com la degradació de l'eficiència del sistema, la insatisfacció dels requeriments de temps real que el sistema pugui tenir, una fallada general, el re-inici del sistema per un watchdog, etc.
Degut a la naturalesa impredictible dels sistemes multitasca, no hi ha una forma saber amb exactitud quan pot aparèixer un problema d'inversió de prioritats, però hi ha diverses solucions per prevenir-los. Les més comunes són:

## Referències

* ↑ «BULMA: Inversión de Prioridades, SCHED_IDLE y Linux», 12-06-2010. Arxivat de l'original el 2010-06-12. [Consulta: 24 juny 2019].
# Retrat de Giulio Clovio

El Retrat de Giulio Clovio és una obra d'El Greco, realitzada a l'oli sobre tela entre el 1571 i el 1572, durant l'estada de l'artista cretenc a Roma. Representa el cèlebre miniaturista Giulio Clovio, anomenat per Giorgio Vasari "el Michelangelo de les miniatures".

## Anàlisi

Giulio Clovio, miniaturista nascut a Croàcia el 1498, va ser un dels artistes que més van ajudar El Greco a establir-se a Roma. En aquest retrat, apareix assenyalant la seva obra més famosa: el Llibre d'hores de la Mare de Déu, realitzat per al seu mecenes, el cardenal Alexandre Farnese.
Al fons, s'aprecia un paisatge amb un cel borrascós. El rostre del miniaturista denota orgull i la qualitat del seu vestit sembla emetre una font de llum que s'incrementa gràcies a una tonalitat ataronjada. És un dels primers retrats d'El Greco, que ja demostra la seva capacitat de captar l'ànima dels personatges.

## Bibliografia

* Álvarez Lopera, José. El Greco. Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-9550-344-1.
* Scholz-Hänsel, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Enllaços externs

* http://www.artehistoria.jcyl.es/v2/obras/1684.htm Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine..