OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Portal de Sant Miquel (Cardona)

El Portal de Sant Miquel o Portal de Capdevila és un dels portals d'accés que hi havia a la muralla que envoltava la vila de Cardona.
Dels quatre construïts (Portal de Graells o Portal de Santa Maria, Portal de Barcelona o Portal de Nostra Senyora de la Pietat, Portal de Sant Miquel o Portal de Capdevila i Portal de Fluges o Portal d'en Fortesa o de Sant Roc) el Portal de Graells és l'únic portal d'accés a Cardona que encara resta dempeus. Alhora també existien quatre portals de menors dimensions (portalets o portelles) per permetre la comunicació amb indrets propers de la vila. Aquests portals menors foren el Portal de Fontcalda, el Portalet de la Pomalla, el Portalet del Vall i el Portalet de la Fira.

## Història

El vescomte de Cardona Ramon Folc VI va començar una àmplia reforma a les muralles del castell i de la vila, construint-se cap a la segona meitat del segle xiv i concloent-se de forma definitiva l'any 1420. Un cop closa la vila els accessos es feien a través de quatre portals majors situats segons els punts cardinals.
Situat a l'oest, al capdamunt del carrer homònim (carrer de Sant Miquel) donava entrada als camins rals que arribaven des de Calaf, Torà i Cervera.
El portal de Sant Miquel comptava a la seva esquerra amb una torre lateral de planta quadrangular que flanquejava la portalada. La torre i el portal eren fets amb carreus regulars i units amb morter de calç. La primera referència escrita que tenim d'aquesta portalada és del 1391. La seva advocació es deu a la imatge de l'arcàngel que era venerada a la capella bastida a manera de galeria, darrere del portal.
El portal de Sant Miquel es va enderrocar l'estiu de 1936, tot i que el seu procés de degradació havia començat dues dècades abans amb l'obertura de la farinera industrial La Concepció (1911-1919). Actualment només queda dempeus la torre adjacent al portal. A l'extremitat dreta de la muralla encara es reconeix l'inici de l'arc de la porta.

## Referències

* ↑ Ainhoa Pancorbo Picó, Proposta de seguiment arqueològic de les obres d'estintolament del tram de la muralla del portal de Sant Miquel (Bages, Barcelona), Cardona, Ajuntament de Cardona, març de 2009, pàgina 3, - Amb fotos de l'estat de l'edifici abans de la seva restauració.
* ↑ Portal de turisme de la gencat
* 1 2 3 4 5 6 Andreu Galera, Ajuntament de Cardona, Cardona Medieval. Itinerari per la vila i la seva història.
# Muralles de Montgròs

Les muralles de Montgròs, o muralles del Brull, són unes construccions defensives dels ibers ausetans que tanquen l'estret de Montgròs, al municipi del Brull (Osona). És una obra del Brull (Osona) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

El jaciment està constituït per una muralla que tanca l'accés a la península pel costat est, resultant una zona defensada de prop de 9 hectàrees. La muralla té uns 145m de llarg, una amplada de 5m amb una alçada màxima conservada de 3-4m; fou construïda sense fonamentació sobre la roca verge i/o sobre un estrat d'argiles vermelloses amb restes d'un anterior establiment datat de l'edat del Bronze Final II. La part central de la muralla s'aixeca sobre una plataforma natural lleugerament elevada. Als límits sud i nord d'aquest promontori natural, es construïren dues torres trapezoïdals (11 x 6m) contiguament a les quals la muralla continua fins a trobar els cingles. La porta d'accés se situa al costat sud de la muralla, defensada per un petit baluard i per un doble parament a l'esquerra. El material utilitzat per a la construcció és la pedra calcària de la zona, amb blocs mitjans lleugerament escairats, d'aparença irregular i amb tendència a formar filades. A les cantoneres els carreus estan tallats.

## Història

Les muralles del Brull o de Montgrós van ser descobertes l'any 1974, i encara estan en curs d'excavació i de restauració per part del Servei del Patrimoni Arquitectònic de la Diputació de Barcelona. Segons es desprèn dels informes de les excavacions, es tracta d'una construcció defensiva dels ibers ausetans, construïda entre els segles IV i III aC amb importants reformes a l'època romana. En els seus estrats hom hi ha descobert importants restes de ceràmica àtica. El seu descobriment ha estat important per a l'estudi del món Iber, i més concretament dels Ausetans. Actualment s'ha consolidat un tram de muralla i dues de les seves torres.

## Referències

* 1 2 «Muralles de Montgròs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 setembre 2017].

## Vegeu també

* Turó de Montgròs

## Bibliografia

* Morral, E., Nieto, J. i Miquel, D. (1982). «Turó del Montgròs, El Brull» a Les excavacions arqueològiques a Catalunya en els darrers anys. Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya.
* Pladevall, Antoni (1981). «El Brull» a Gran Geografia Comarcal de Catalunya. Fundació Enciclopèdia Catalana.
* Pladevall, Antoni (1971). «El Brull» a Gran Enciclopèdia Catalana. Fundació Enciclopèdia Catalana.
* Pladevall i Font, Antoni (1998). El Brull. Un terme entre la Plana de Vic i el Montseny. Diputació de Barcelona.

## Enllaços externs

* «Muralles de Montgròs». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Carrer de l'Església (l'Hospitalet de Llobregat)

El carrer de l'Església de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès) és un carrer del barri del Centre situat al costat de l'església de Santa Eulàlia de Mèrida, entre el carrer Sant Joan, nord, i el carrer Major, al sud.
L'obertura del carrer es va realitzar l'any 1867 en els terrenys que havien quedat lliures després del trasllat del cementiri, que fins llavors havia estat adossat a l'antiga església parroquial.
El conjunt de cases entre els números 23 i 35 són cases del segle xix protegides en conjunt com a bé cultural d'interès local (BCIL). La casa al número 49 és una obra noucentista també protegida com a BCIL.

## Conjunt dels números 23-35

Aquest conjunt de cases segueixen la mateixa estructura i disseny. Són cases de planta baixa i un pis, amb una sola obertura per nivell, amb llindes, i una barana superior de balustres ceràmics. A les mitgeres l'estucat fa una faixa amb un cercle a l'interior a la part superior.
Amb el temps algunes de les obertures han estat modificades però en origen totes eren iguals.

## Habitatge al número 49

Es tracta d'un edifici d'habitatges cantoner de planta baixa, tres pisos i terrat. La façana està subdividida en tres franges horitzontals per mitjà de les balconades del primer i tercer pis. La balconada del primer pis i la coronació del terrat estan fets amb balustres.
Cada nivell presenta una decoració i distribució d'obertures diferent. L'acabat de la façana combina la pedra artificial, present a les balustrades, amb estucats rogencs i arrebossat que imita carreus buixardats a la planta baixa. La decoració se centra en les llindes dels balcons. Al primer pis les obertures estan flanquejades per motllures en forma de pilastra i mascaró sobre la llinda. Al segon pis hi ha balcons i finestres amb balconet, sobre les obertures es troba l'escut de Catalunya i motius vegetals. A l'últim nivell hi ha un balcó corregut de ferro forjat, les finestres acaben en un arc de mig punt i la llinda està decorada amb motius vegetals. Al mig de les obertures hi ha un esgrafiat amb la data 1930, corresponent a l'any d'ampliació del segon i tercer pis, i les inicials J.S. de Josep Sabadell propietari de l'immoble.
Inicialment, l'any 1918, era una construcció de planta baixa i pis. El 1930 s'hi van afegir dos pisos més.

## Referències

* «Conjunt del carrer Església, 23-35». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].
* «Habitatge al carrer de l'Església, 49». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2012].

## Vegeu també

* Carrer de Santa Bàrbara, un carrer proper amb algunes cases protegides com a bé cultural d'interès local.
# Casa Sagrera (Pont de Molins)

La Casa Sagrera de Pont de Molins (Alt Empordà) és un conjunt de dos edificis protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Està situada en el nucli urbà de Molins, el nucli originari del municipi de Pont de Molins, delimitant la plaça de la Constitució per la banda de migdia, al costat de la Muga.
El conjunt està format per dos grans edificis de planta rectangular comunicats per una terrassa elevada. L'edifici principal està format per tres grans crugies perpendiculars a la façana principal, distribuïdes en planta baixa i tres pisos, i amb la coberta de dues vessants. Totes les obertures de l'edifici estan ordenades simètricament seguint eixos verticals, són d'arc rebaixat i majoritàriament estan bastides amb maons. Els portals d'accés de la façana principal, però, són bastits amb carreus de pedra calcària blanca. El principal presenta la clau gravada amb la data 1880. El parament està coronat per una cornisa motllurada en la que s'assenta una barana d'obra amb un plafó central de perfil ondulat.
L'altre edifici presenta la coberta de teula de quatre vessants, amb detalls ceràmics en el carener, i està distribuït en planta baixa i pis. Les obertures també són d'arc rebaixat bastit amb maons. A la façana principal hi ha petites finestres geminades a la planta baixa, mentre que al pis tenen els emmarcaments decorats a manera de guardapols. A la banda de ponent de la construcció hi ha una filada d'arcs de mig punt bastits amb maons, situats al pis superior.
Ambdues construccions presenten l'aparell vist bastit en pedruscall disposat regularment, amb carreus ben escairats a les cantonades. Els interiors estan degradats, tot i que hi ha sostres restituïts.

## Història

Ubicada al barri de Molins de Dalt, representa el nucli originari del poble de Molins. El terme estava format pel mencionat nucli i les masies disperses que aprofitaven els recursos hidràulics de la Muga i l'excel·lent via de comunicació que representava l'antic Camí de França, possiblement hereu del traçat de la Via Augusta romana. Les cases conservades a Molins de Dalt, són datables majoritàriament entre els segles XVII-XVIII, sent molt probable que haguessin estat construïdes sobre antigues edificacions medievals.
Concretament, segons el fons documental del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, Can Sagrera és una antiga farinera bastida a finals del segle xix que fou reconvertida posteriorment en fàbrica de ciment. En una llinda es pot apreciar la data 1880, testimoni de l'any de construcció. Actualment resta deshabitada.

## Referències

* «Casa Sagrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 abril 2012].
# Torre de Sant Sebastià (Palafrugell)

La Torre de Sant Sebastià, o Torre de Guàrdia, és una torre de guaita situada a la muntanya de Sant Sebastià, al municipi de Palafrugell, (Baix Empordà). Forma part del recinte del santuari de Sant Sebastià de la Guarda. La torre està declarada com a monument protegit com a bé cultural d'interès nacional. S'engloba dins el Conjunt Monumental de Sant Sebastià de la Guarda.
La torre, que data del segle xv, actuava com a torre defensiva per vigilar la zona costanera i protegir-la de possibles invasions corsàries i pirates, que conserva molts elements originals.

## Descripció

La torre està situat a cim de la muntanya de Sant Sebastià, sobre el penya-segat de Romaboira, a uns 165 m, sobre el nivell del mar; el lloc s'anomenava ja tradicionalment «Sa Guarda». Actualment és integrada a l'extrem nord-est del conjunt del santuari de Sant Sebastià de la Guarda.
La planta és de semicercle allargat, segurament condicionada per l'existència d'una primitiva capella a la part baixa de la torre, dedicada a Sant Sebastià. L'exterior és arrebossat, però hi són visibles els angles, amb carreus de granit ben escairats. La façana de ponent té adossada en la meitat inferior l'ermita d'època barroca. Al tram que sobresurt de la capella es poden veure les restes d'un gran matacà de granit. A la banda esquerra d'aquesta façana s'eleva un campanar de paret. Es conserven els merlets que coronaven la torre, de forma rectangular amb una espitllera central.

## Història

La torre de guaita de Sant Sebastià de la Guarda es va bastir a partir del 1445 davant l'amenaça que representava la pirateria a la costa. L'avís del perill marítim de la costa de Palafrugell es basava en les torres de Sant Sebastià i de Calella, de 1597, des d'on es podia passar informació d'atac fins ben a l'interior de la plana de l'Empordà. La possibilitat de refugi per a la població era la muralla de Palafrugell, o bé les torres construïdes per acollir els pagesos de fora vila, o bé les esglésies que, en aquell moment, la majoria es fortificaren i s'hi construïren sobre les naus espais per acollir els habitants dels pobles en cas de perill.
En el permís que el bisbe Bernat de Pau concedí per edificar la capella de Sant Elm de Sant Feliu de Guíxols l'any 1452 apareix esmentada «la capella et turris Sancti Sebastiani marrittimi de palafrugello».
Fou utilitzada com a torre de senyals. A prop es va construir el far de Sant Sebastià. S'hi han fet diferents reformes, principalment noves obertures i millora dels accessos entre les plantes i dels paviments.

## Referències

* ↑ «Fulletí Museus i Col·leccions del Baix Empordà». Consell Comarcal del Baix Empordà, 2016. Arxivat de l'original el 2016-08-20. [Consulta: 15 novembre 2016].
* ↑ «Béns culturals d'interès nacional». Ajuntament de Palafrugell. [Consulta: 1r agost 2012].
* 1 2 «Torre de Sant Sebastià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 abril 2012].
# Castell de Castellbò

Castell de Castellbò és un castell romànic situat al capdamunt de la roca que culmina el nucli de Castellbò, del municipi de Montferrer i Castellbò (Alt Urgell). Està declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Queden restes escasses d'una estructura que devia ser de grans proporcions. Als vessants nord i oest del turó hi ha diversos llenços de paret de gruixos considerables i d'aparell matusser lligat amb terra. Els més ben conservats es troben al vessant occidental, on hi ha una mena de contrafort i un llenç de paret amb carreus ben escairats i filades d'opus spicatum a la part interior. En nombrosos indrets la roca ha estat buidada per tal d'augmentar l'espai disponible. Just abans d'arribar al cim del turó, una excavació rectangular a la roca fa pensar en l'estructura d'una llar de foc.

## Història

És un castell termenat documentat el 998. Aquest any, el comte Borrell va donar al vescomte Guillem la vall de Castell-lleó (més tard, Castellbò). Un fill d'aquest darrer, Miró Guillem, casà amb una germana d'Arnau Mir de Tost. El topònim "Kastellbo" consta vers el 1040. El primer vescomte de Castellbò fou Pere Ramon, el 1126, era gendre del vescomte Ramon de Cerdanya i esdevingué feudatari del comte de Barcelona i comte de Cerdanya. Ramon, fill de Pere Ramon, estigué en brega amb els bisbes d'Urgell. Hom associa el nom del vescomte Arnau de Castellbò amb la invasió albigesa, el 1198. Hi ha molta afinitat entre les famílies Castellbò i Foix. Els senyors de Castellbò-Foix, emparentats, governen ací. Mateu de Foix, al segle xiv, fou hereu del vescomtat de Castellbò i de les baronies de Montcada i Castellvell. Germana de Foix, segona muller de Ferran el Catòlic, fou vescomtessa de Castellbò; empenyorat aquest castell a Lluís Oliver i de Boteller.
El 1548 el vescomtat fou incorporat a la Corona, però el castell havia estat enderrocat el 1519 després que el rei Ferran el recuperés de la invasió del vescomtat per un exèrcit gascó en el context de la guerra per la conquesta de Navarra.

## Referències

* 1 2 «Castell de Castellbò». Pla d'ordenació urbanística municipal: Catàleg de béns protegits p. 7-8. Ajuntament de Montferrer i Castellbò. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 8 maig 2012].
* ↑ «Castell de Castellbó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 maig 2012].

## Enllaços externs

* «Castell de Castellbó». Via Romànica. Consell Comarcal de l'Alt Urgell. Arxivat de l'original el 2014-02-22. [Consulta: 8 maig 2012].
* Des hérétiques dans les Pyrénées catalanes à la fin du XIe siècle ?, de Gauthier Langlois, Heresis, n° 46-47, année 2007, p. 67-80. En ligne sur Paratge.
# Torre d'Enveja

Torre d'Enveja o de Sant Joan és un monument del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Gran torre rodona amb murs medievals. La torre de Sant Joan està situada dins del recinte definit pel Parc Quadra d'Enveja. És de planta circular i alçat troncocònic. La seva alçada és de 12 metres i té un soterrani de 4 metres. Exteriorment, presenta una porta d'accés i una finestra tapiada, ambdues allindanades, i una altra finestra d'arc de mig punt. L'interior està dividit en tres espais sobreposats.
La construcció és de pedra feta amb carreus petits i irregulars. Les obertures són emmarcades amb pedra i es poden veure algunes espitlleres tapiades. En alguns llocs sembla que les pedres formin un «opus spicatum». Per pujar al cim de la torre es construí una escala de cargol, potser en un moment tardà perquè sembla que aquesta rorre fou utilitzada fins a l'época contemporànea. El gruix dels murs va de 90 cm (a baix) a només 50 cm a la part més alta.
La datació d'aquest edifici planteja alguns problemes. El tipus d'aparell constructiu o la rusticitat de la porta superior fan pensar que fou feta durant la primera meitat del segle xi. Altres aspectes, com ara l'esveltesa o el gruix de la paret són pròpies d'una torre de guaita del segle xiii.
Al voltant de la torre hi ha les parets d'un basament de la torre que fa uns 2 m d'alt i, a la part nord, tres costats d'una construcció que fa a l'interior, 390 cm de llarg i 360 cm d'ample. Els murs tenen un gruix de 90 cm.

## Història

El topònim Enveja és esmentat des del segle xii, primer com a antropònim, com per exemple Carbonell d'Invidia l'any 1156 i Dalmau d'Invidia el 1160. La fortalesa documentada el 1278. Formava part d'un conjunt fortificat medieval i pertanyia a l'antic castell de Cubelles. Es va construir damunt uns fonaments més antics. Al segle xiv la quadra d'Enveja, amb la torre era de la família Castellbisbal. Al segle xv se l'anomena castell, s'esmenta la capella de Sant Joan, coneguda des del segle xiii i era propietat dels Avinyó.
Entorn de l'any 1837 va ser reconstruïda, i es va utilitzar com a torre de guaita durant la primera Guerra Carlina. Posteriorment, va ser restaurada diverses vegades vegades. A mitjan segle xix, era propietat del marquès de la Motilla. El 1882 fou adquirida pel senyor Josep Ferrer-Vidal.
És l'exemplar més antic de fortificació que es conserva a Vilanova i la Geltrú.
La tradició popular sempre l'ha considerat com la "Torre dels moros"

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Torre d'Enveja». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].

## Bibliografia

* Catalunya Romànica,vol. XIX El Penedès L'Anoia. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 285. ISBN 84-7739-402-4.
* Catalunya Romànica (Guies Comarcals),vol. 3 L' Alt, Baix Penedès, El Garraf, L'Anoia. Barcelona: Pòrtic, 1999. ISBN 84-7306-541-7.

## Enllaços externs

* Torre d'Enveja, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
* Torre d'Enveja al bloc de Castells Catalans
# Jaume Najarro

Jaume Najarro (Barcelona, 6 de maig de 1982) és un actor i director teatral i cinematogràfic,
El 19 de Novembre 2003 amb 21 anys debuta com a actor professional al Teatre Borràs al costat dels actors Rosa Maria Sardà i Fernando Guillén a l'espectacle Wit dirigit per Lluís Pasqual amb tres anys de gira per tot Espanya.
Al 2010 comença els seus estudis al CECC (Centre d'Estudis Cinematogràfics de Catalunya) i al 2012 roda com a director el docufilm Història d'un error protagonitzat per Eduard Benito. Al 2018 es el director del film Capa Negra. A Capa Negra protagonitzada per Jack Queralt compte amb la presència de Octavi Pujades, Roger Pera, Jordi Díaz o Roger Berruezo entre d'altres cares conegudes del cine català.
Entre 2002 i 2009 treballa a Televisió en serials com Temps de silenci, El Cor de la ciutat, Amar en tiempos revueltos o El Carrer del Mar aquesta última com a protagonista per tota la xarxa catalana de televisions.
Al 2020 estrena la pelicula Terra de telers Dirigida per Joan Frank Charansonnet a 80 sales de cinema de tot Catalunya, a TV3 i a Filmin , un film ambientat en les colònies tèxtils del segle 20 a Catalunya i rodada a la Colònia Vidal a PuigReig.
Al 2022, el guionista, director i escriptor Daniel Pita Sánchez, publica el llibre "Un Mundo entre actores" explicant la infància i inicis professionals de l'actor barceloní i repeteix amb Joan Frank Charansonnet al film El Cas Àngelus, la fascinació de Dalí interpretant al pagès de l'Àngelus de Jean F.Millet.
Al 2023, entra com a militant a Esquerra Republicana de Catalunya a Badalona, seu liderada per Alex Montornès i Eduard Puig i a l'Abril de 2024 es escollit representant comarcal número 2 del Baix Besòs del partit per les llistes al Parlament de Catalunya per darrere de la diputada Ana Maria Balsera i Marín.
El 2 de Febrer de 2025 estrena com a director i actor, l'adaptació teatral catalana de La ferida lluminosa a la cartellera barcelonina, on interpreta el personatge del Pare Molins, fill del matrimoni protagonista. La resta del repartiment el formen : Carme Capdet, Eduard Benito, Pep Durán, Ariadna De Guzmán i Ainhoa Barceló. Estrenada a la sala Cincómonos de Barcelona, setanta anys després que l'original.

## Referències

* ↑ «Esta noche 'Wit', con Rosa María Sardá». , 03-11-2006 [Consulta: 11 setembre 2018].
* ↑ Fitxa de "Història d'un error" a Catalanafilms
* ↑ «'Capa Negra': el bandoler del Llobregat». , 12-04-2018 [Consulta: 11 setembre 2018].
# Roc de les Bruixes

El Roc de les Bruixes és una muntanya de 532 metres que es troba al municipi de la Baronia de Rialb, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Anthony Ervin

Anthony Lee Ervin, nascut el 26 de maig de 1981 a Valencia, Califòrnia, Estats Units.

## Biografia

Ervin és el primer nedador descendent d'afroamericans que forma part de l'equip olímpic de natació amb el qual s'ha adjudicat dues medalla d'or olímpiques a la prova dels 50 m estil lliure en els Jocs de Sydney 2000 (en finalitzar amb el mateix temps que el seu compatriota Gary Hall Jr.) i els de Rio 2016. Amb 35 anys, Ervin va proclamar-se el campió olímpic de més edat en una prova individual el 12 d'agost de 2016, superant a Michael Phelps, qui un dia abans va ser campió als 31 anys. A més, el palmarès d'Ervin compta amb una medalla de plata aconseguida a Sydney en els 4x100 m estil lliures.
# Caecilia inca

Caecilia inca és una espècie d'amfibi de la família Caeciliidae endèmica del Perú que habita en boscos tropicals o subtropicals humits i a baixa altitud, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.

## Referències

* ↑ «Caecilia inca Taylor, 1973» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 17 octubre 2024].
* ↑ «ADW: Caecilia inca: CLASSIFICATION». [Consulta: 17 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia inca Taylor, 1973 | Amphibian Species of the World» (en anglès). American Museum of Natural History. [Consulta: 17 octubre 2024].
* ↑ «Fundo Sinchona Caecilian (Caecilia inca)» (en anglès). UICN Red List. [Consulta: 24 octubre 2017].