OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mestres de Campione

Es denominen com a mestres de Campione (en italià: maestri campionesi) a un conjunt d'escultors italians oriünds de Campione d'Italia actius durant l'edat mitjana i estilísticament adscrits a l'art gòtic.

## Les mestrances comasco-ticineses

Els escultors durant l'Edat mitjana es reunien freqüentment en corporacions anomenades mestrances, en el cas que ens ocupa es tracta d'una mestrança activa especialment a Llombardia, Emília, Ligúria, el Vèneto i el Trentí des del segle xii fins al segle xv.
Pel que fa als mestres de Campione aquests van constituir una de les mestrances provinents de la diòcesi comastega la qual, durant l'Edat mitjana corresponia als territoris de l'actual cantó majorment italoparlant de Suïssa: el cantó de Ticino, obert geogràficament a la plana, i en particular a la Llombardia, en aquesta diòcesi les mestrances es van succeir en el curs dels segles i van ser apel·lades segons els principals llocs de provinença, així cronològicament es va passar dels mestres comacini actius durant l'Alta edat mitjana i adscrits encara a l'art romànic, als Benedetto Antelami amb els seus seguidors i finalment als campionesi.
Els primers treballs notoris dels representants d'aquest grup llombard són del segle xiii i corresponen a les escultures realitzades pel mestre Anselmo da Campione en la catedral de Mòdena, a mitjans del mateix segle els germans Guido i Lanfranco da Como es van destacar a la Toscana en realitzar el 1246 la font baptismal del baptisteri de la catedral de Pisa; gairebé paral·lelament Adamo d'Arogno i la seva família van treballar en el Trentí i a Àustria.
En el moment concloent i tardà d'aquest conjunt d'artistes es va destacar la família anomenada da Campione: Ugo da Campione i el seu fill Giovanni van ser els autors dels pòrtics de l'església de Santa Maria Maggiore de Bèrgam, mentre que Bonino es va fer conèixer pels seus monuments al Castell Sforzesco de Milà i el monument a Cansignoro della Scala a Verona, per la seva part Matteo da Campione va laborar a la cartoixa i al Duomo de Milà cap a 1428.
Estant encara artistes gòtics i amb influències alemanyes, tanmateix els mestres de Campione s'anticipen -formant part del gòtic tardà- a l'incipient Renaixement italià.

## Referències

* ↑ Chiara Frugoni, Il Duomo di Modena, Modena 1992
* ↑ Calvi, 1859, p. 39-40.
* ↑ Lomartire, 2009, p. 57-83.

## Bibliografia

* Calvi, Girolamo Luigi. Notizie sulla vita e sulle opere dei principali architetti scultori e pittori che fiorirono in Milano durante il governo dei Visconti e degli Sforza (en italià), 1859.
* Lomartire, Saverio. Magistri Campionesi a Bergamo nel Medioevo da Santa Maria Maggiore al Battistero, in Giorgio Mollisi (a cura di), Svizzeri a Bergamo nella storia, nell'arte, nella cultura, nell'economia dal '500 ad oggi. Campionesi a Bergamo nel Medioevo, anno 10, numero 44 (en italià). Arte&Storia, 2009.
* Merzario, Giuseppe. I maestri Comacini. Storia artistica di mille duecento anni (600-1800) (en italià). Milà: G. Agnelli, 1893.
# Crostini

Els crostini ('torradetes') és un aperitiu italià consistent en petites llesques de pa torrat o a la graella amb ingredients damunt. Aquests poden incloure una varietat de diferents formatges, carns i verdures, o pot presentar-se de forma més senzilla amb una mica d'oli d'oliva i herbes o una salsa. Els crostini es fan típicament amb baguet francesa o italiana, i sovint se serveixen amb vi.
Al costat de la bruschetta, es creu que els crostini van sorgir a l'edat mitjana, quan era típic que els pagesos italians prenguessin el seu menjar sobre llesques de pa en lloc d'usar vaixella.

## Referències

* ↑ Morgan, 2004, p. 103.
* ↑ Lambert, 2007, p. 16.
* ↑ Castagno i Rodi, 2004, p. 224.

## Bibliografia

* Castagno, Dario; Rodi, Robert. Too Much Tuscan Sun: Confessions of a Chianti Tour Guide (en anglès). Globe Pequot Press, 2004.
* Lambert, Paula. Cheese, Glorious Cheese: More than 75 Tempting Recipes for Cheese Lovers (en anglès). Simon & Schuster, 2007.
* Morgan, Diane. Delicious Dips (en anglès). Chronicle Books, 2004.

## Enllaços externs

* WiseGeek: What is Crostini? (anglès)
# Nobiles Officinae

Nobiles Officinae era la denominació de les manufactures reials del regne normand de Sicília (segles xii i xiii), especialment vinculats a la cort a Palerm del rei Roger II de Sicília, gran mecenes de totes les arts, que es van desenvolupar al voltant d'una eclèctica cultura normand-àrab-romana d'Orient.
S'usaven materials nobles, com ara el bronze, els metalls preciosos, la seda, l'ivori i les pedres precioses, per a la realització de tota classe d'objectes litúrgics i d'ús sumptuari, com les vestidures de la coronació imperial (anteriors a 1220) que es conserven al Hofburg de Viena. La decoració incloïa tota mena de motius, mitològics, bíblics i geomètrics.
L'expressió Nobiles Officinae apareix esmentada per primera vegada en una carta d'Hugo Falcando datada el 1190.

## Referències

* ↑ Seipel, Wilfried. Nobiles Officinae, exhibition catalog of the art-historical museum, 2004. ISBN 3-85497-076-5.
# Muralles de Florència

Les Muralles de Florència són l'antic recinte defensiu de la ciutat de Florència. Creades amb la pròpia ciutat, s'han comptat sis traçats distints, l'últim dels quals es remunta a la meitat del Cinquecento. Les muralles de la part nord de l'Arno de la ciutat van ser abatudes en el curs del segle xix per crear els Vials de circumval·lació (Viali di Circonvallazione), deixant així i tot les portes d'accés, mentre les parts de la zona sud, la del barri d'Oltrarno, encara són visibles i ben conservades.
Les excavacions efectuades han permès datar la primitiva muralla romana, entre els anys 15 aC i 30 aC. La ciutat tenia una forma quadrada, típica de les colònies fundades sobre la base del model de quadre del castrum romà, amb el fòrum, en la seva part central, on s'encreuaven les vies principals: la cardo i la decumanus. El cercle tenia un perímetre de prop de 1800 metres (costats d'uns 400 x 500 m) i una superfície de 20 hectàrees.
La determinació del nombre dels recintes murallats no és unànima en tots els estudiosos. Altres autors posen en dubte l'existència de la que es considera el «segon recinte», el romà d'Orient i no compten com nou recinte el reforçament canosiano (seria el «quart recinte»), pel que només n'hi hauria quatre en lloc de sis. Altres també compten el reforçament del segle xvi com l'últim traçat.

## Referències

* ↑ Bargellini i Guarnieri, 1977, p. 1-6.

## Bibliografia

* Bargellini, Piero; Guarnieri, Ennio. Le strade di Firenze, 4 vol. (en italià). Florència: Bonechi, 1977.

## Enllaços externs

* Mapa de les muralles de Florència Arxivat 2006-08-30 a Wayback Machine.
* Les muralles de Florència, evolució amb imatges
# Emmanuel Bonafos-Lazerme

Emmanuel Bonafos-Lazerme (Perpinyà, 24 de desembre del 1824 - 5 de febrer del 1885) va ser un metge rossellonès.

## Biografia

De família de metges: besavi (Emmanuel Bonafos), avi (Joseph Bonafos) i pare, era fill d'Emmanuel Bonafos i de Thérèse-Hyacinthe Lazerme. Es doctorà en medicina el 1848 per la universitat de Montpeller i exercí un temps a hospitals de París fins que el 1850 va ser nomenat metge adjunt de l'hospital de Perpinyà, d'on en seria metge titular a partir del 1854 i durant més de trenta anys. Es casà amb Fanny Ribell, filla d'Andreu Ribell, metge i antic alcalde de Perpinyà (1846-1848). Va ser autor de diversos escrits mèdics. Fou distingit amb la creu de la Legió d'Honor (1880) i una medalla de la "Société impériale de médicine, chirurgie et pharmacie de Toulouse" (1858), entitat d'on era soci corresponent des del 1854.
El seu germà Henri va ser advocat.

## Obres

* Bonafos-Lazerme, Emmanuel. De la lithotritie [tesi doctoral]. Montpellier: s.n., 1848.
* «Note sur l'ovariotomie, son adoption dans le Midi, observation nouvelle». Montpellier médical, 10-1867.
* Anéurisme de l'aorte.
* «Observations de taille latéralisée». Journal de médecine, chirurgie et pharmacie de Toulouse, 1865.
* «Compte rendu de service de l'Hôpital civil de Perpignan». Revue médicale de Toulouse, 1868.
* «Cystotomie et lithotritie». Revue médicale de Toulouse, 1868.
* «Calculs vésicaux, observations de lithotomies. Notes. Eaux de La Preste». Revue médicale de Toulouse, 1877.
* «Note sur l'oedème de la glotte, trachéotomie». Montpellier médical, 10-1880.

## Notes

* ↑ Emmanuel André Diodore Ernest de noms de fonts
* ↑ Henri Bonafos-Lazerme es doctorà en dret a la universitat de Tolosa. Publicà Du legs et de la vente de la chose d'autrui [test doctoral]. Toulouse: Bonnal et Gibrac, 1853. ; i De l'extradition. Lyon: impr. de A. Vingtrinier, 1866.

## Referències

* 1 2 «Expedient d'Emmanuel Bonafos de la "Legió d'Honor"» (en francès). [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 71. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* ↑ «Toulouse. Chronique locale». Journal de Toulouse. Politique et littéraire, 54 année, nº 129, 10-05-1858. Arxivat de l'original el 2014-12-22 [Consulta: 22 desembre 2014]. Arxivat 2014-12-22 a Wayback Machine.
# Castell de Bauska

El Castell de Bauska (en letó: Bauskas Pils) és un complex que consta de les ruïnes d'un anterior castell i un palau més tard construït, als afores de la ciutat de Bauska a Letònia.

## Història

L'impressionant castell, les restes del qual van ser restaurades recentment, es troba a l'estreta península en la confluència dels rius Mūša i Mēmele on formen el riu Lielupė. A l'antiguitat, el turó va ser el lloc on es trobava una antiga fortalesa dels semigalians. Els primers edificis de pedra es van edificar entre 1443 i 1456 pels cavallers teutònics i la construcció va continuar fins al final del segle xvi. La part antiga del castell va comptar amb una gran torre de vigilància, amb murs d'un gruix de 3,5 metres, una presó sota la torre i amb pont llevadís en les seves portes.
Després de la derrota de l'Orde Teutònic en aquesta àrea el 1562, el Castell de Bauska es va convertir en la residència dels ducs de Curlàndia per als que va ser construït el palau adjacent en el segle xvii. El 1702, durant la Gran Guerra del Nord tant el castell com el palau van ser volats i es van deixar abandonats.
Només queden les ruïnes de la que va ser seu de l'Orde Teutònic. El palau, tanmateix, està completament restaurat i es pot visitar tots els dies durant els mesos d'estiu. Els visitants poden explorar el castell, visitar el museu, menjar a la cafeteria, i pujar al castell on es conserva la torre de vigilància, que mostra una àmplia vista panoràmica de la ciutat. Al mes de juliol de cada any se celebra un festival internacional de música medieval.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Referències

* ↑ Krahe, 2000, p. 693.

## Bibliografia

* Krahe, Friedrich-Wilhelm. Burgen des deutschen Mittelalters. Grundriss-Lexikon (en alemany). Flechsig., 2000. ISBN ISBN 3-88189-360-1.

## Enllaços externs

* Bauska Castle Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Castell de Šlokenbeka

El Castell de Šlokenbeka (en letó: Šlokenbekas pils) és una edificació fortificada situada en la històrica regió de Zemgale, a Letònia. És l'únic exemple existent d'un centre senyorial fortificat de Letònia. Tot va començar com un castell de l'Orde Livonià abans de 1544.

## Història

Šlokenbeka va ser construït al segle xv com un castell fortificat al poble Milzkalne. Va ser construït amb un pati trapezoïdal, que estava tancat amb murs de pedra i ulls de bou. El 1772 els sostres de l'àtic es van afegir a l'edifici. A les torres del segle xvii, acompanyats amb portals i banderoles es van aixecar, però Šlokenbeka va perdre la seva funció defensiva, sent posteriorment adaptat per a usos domèstics.
Al final del segle xviii es van construir nous i vells edificis. Noves torres de la porta es van afegir als murs nord i sud. Entre 1841 i 1845, una nova mansió d'estil classicista va ser construïda en la paret nord.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Referències

* ↑ «Šlokenbekas muiža» (en letó). Arxivat de l'original el 2013-10-21. [Consulta: 8 gener 2015].
* ↑ Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó / anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Bibliografia

* Collective of, Scientists (1987). Latvian Soviet encilopedy. 9 (en letó). Riga.
# Pau Bosch i Pi

Pau Bosch i Pi (o Pau Pere de noms de fonts) (1759 - Terrassa, 6 de desembre del 1831), fou sacerdot, mestre de capella i organista de la vila de Terrassa.

## Biografia

Bosch es va formar a l'Escolania de Montserrat, probablement amb Narcís Casanoves i Bertran, i potser també fou deixeble de Francesc Ramoneda i Busquets. Durant els anys 1799 i 1801 fou el mestre organista de la Basílica del Sant Esperit de Terrassa i, uns pocs anys després, va exercir el magisteri de la mateixa entre 1819 i 1831, aproximadament. Saldoni el va reconéixer com un dels millors organistes i mestres de capella de la vila de Terrassa. Segons Gaietà Cornet i Más, alguns investigadors relacionen els registres històrics del compositor Pere Bosch amb el propi Pau Bosch i Pi, concluent que probablement són el mateix compositor.

## Obres

Es conserven obres seves a l'Arxiu del Monestir de Montserrat i al fons musical de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa (TerC). A aquest últim es conserva una obra de música orquestral classificada com a marxa, de la qual s'emmagatzemen dos exemplars del tercer i de l'últim quart del segle XIX, tot i que l'obra original es degué perdre.
* Marcha ó verso de Sacramento, per a orquestra
En canvi, al Monestir de Montserrat, es conserven dues obres: un Ofertori i una Sonata.

## Referències

* ↑ Soler y Palet, Joseph. Cent biografíes tarrassenques. Barcelona: estampa "La Catalana" de J. Puigventós, 1900, p. 28-29. Saldoni, Baltasar. Diccionario Biográfico de Efemérides de músicos españoles. vol. III. Madrid: Imp. A. Pérez Dubrull, 1880, p. 348-349.
* ↑ JIMÉNEZ I SOLER, Joan. "La festa de les Santes Relíquíes de Terrassa o de com els terrassencs celebraven la Festa Major,... abans de la Festa Major". Arxiu Històric de Terrassa i Arxiu Comarcal del Vallès Occidental. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Col·leccióTerraça.docNúm. 6
* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria. «El fons musical de la Catedral-Basílica del Sant Esperit i el seu repertori». A: Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa. Barcelona: Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2007, p. XVI i XXXIX (Inventaris dels fons musicals de Catalunya, 1). ISBN 9788439374336.
* ↑ Cornet i Mas, Gaietà. Tres días en Montserrat, 1858, p.122
* 1 2 «Obres de Pau Bosch, a l'Inventari dels Fons Musicals de Catalunya». [Consulta: 27 dembre 2015].

## Bibliografia

* RODICIO CASARES, Emilio. «Bosch Pi, Pablo», Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999, vol. 2, p. 653-654.
# Santa Maria Magdalena (Riga)

L'Església de Santa Maria Magdalena (en letó: Svētās Marijas Magdalēnas Romas katoļu baznīca un klosteris) és una església catòlica romana a la ciutat de Riga, capital de Letònia, està situada al Carrer Klostera, 4 i el carrer Mazaja Pils, 2.
Té un estil barroc, i està localitzada al barri vell entre la Catedral Catòlica de Sant Jaume i el Castell de Riga, ara la residència oficial del president de Letònia.
La data exacta de la construcció de la primera església s'ignora, però el cert és que aquesta data del final del segle xiv. L'església va ser construïda per a l'abadia de monges cistercenques instal·lades a Riga.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007. ISBN 978-9984-823-00-3.
# Església de Jaunciems

L'Església de Jaunciems (en letó: Jaunciema evaņģēliski luteriskā baznīca) és una església luterana a la ciutat de Riga, capital de Letònia situada al carrer Jaunciema, 6/8. És una església parroquial de l'Església Evangèlica Luterana de Letònia.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007. ISBN 978-9984-823-00-3.
# Església Luterana de Sant Pau

L'Església Luterana de Sant Pau (en letó: Svētā Pāvila evaņģēliski luteriskā baznīca) és una església luterana a la ciutat de Riga, capital de Letònia, està situada al carrer Augusta Deglava, 1. És una església parroquial de l'Església Evangèlica Luterana de Letònia.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007. ISBN 978-9984-823-00-3.
# Església de la Mare de Déu de Kazan (Riga)

L'Església de la Mare de Déu de Kazan (en letó: Kazanas Dievmātes ikonas pareizticīgo Baznica) és una Església Ortodoxa a la ciutat de Riga capital de Letònia, està situada al carrer Lielajā Kalna, 19/21. Diverses vegades l'església ha canviat la seva denominació, afiliació, nom i ubicació. Aquesta és una de les esglésies de fusta més antigues de Riga.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007, p. 500-507. ISBN 978-9984-823-00-3.
# Jānis Balodis

Jānis Balodis (Trikāta, Municipi de Valka, 20 de febrer de 1881-Saulkrasti, Municipi de Saulkrasti, 8 d'agost de 1965), va ser un polític i general de l'exèrcit letó, figura principal a la fundació del govern de la independència de Letònia. Abans de la independència, va servir a l'Exèrcit Imperial Rus fins a la seva captura pels alemanys el 1915.
Balodis va ser comandant en cap de l'exèrcit durant la Guerra de la Independència de Letònia. Després va tenir el càrrec de ministre de guerra des de 1931 fins a l'ocupació soviètica de Letònia el 1940. Posteriorment va ser detingut per les autoritats soviètiques i deportat a Sibèria, i solament se'l va permetre tornar a Letònia el 1956.
Balodis és un dels militars letons que li va ser concedida les condecoració de l'Orde de Lāčplēsis de segona i tercera classe.

## Referències

* ↑ Pētersone, Inta. Latvijas Brīvības cīņas 1918-1920 : enciklopēdija (en letó). Riga: Preses nams, 1999. oclc 43426410. ISBN 9984-00-395-7.
* ↑ Priedītis, Ērichs Ēriks. Latvijas Valsts apbalvojumi un Lāčplēši (en letó). Riga: Junda, 1996. oclc 38884671. ISBN 9984-01-020-1.
# Palau de Bīriņi

El Palau de Bīriņi (en letó: pilsen Bīriņu; en alemany: Buringshof) és un palau - castell situat en el municipi de Limbaži a la regió històrica de Vidzeme, localitzada al nord de Letònia. El castell, està envoltat de parcs, llacs, una mansió amb hotel, restaurant i seminaris. Té una gran varietat d'activitats entre elles equitació, ciclisme i passeig en canoes.

## Història

El palau va ser construït per l'arquitecte de Riga Friedrich Wilhelm Hess entre 1857 i 1860 per l'alemany bàltic August von Pistohlkors. Consta de dues plantes amb una tercera a la part superior del cos central ressaltat de l'edifici. Les quatre cantonades estan adornades amb torres —tres d'aquestes torres són petites amb caràcter decoratiu, mentre que la torre sud-oest és més gran. El palau és asimètric, ja que era requerit així per les normes d'estil neogòtic en què va ser construït. Està envoltat d'un gran parc paisatgista, on es troba la tomba de la família Von Pistohlkors, encara que va ser objecte de vandalisme durant el període soviètic.
Els interiors del castell es van fer en estil neorenaixentista amb un ampli vestíbul a l'entrada i una gran escala amb talles de fusta de roure. El menjador té un sostre de fusta i s'obre a una terrassa que descendeix cap al llac. Hi ha una sala ricament decorada al segon pis del palau amb estufes de rajoles de ceràmica originals.
Va ser reconstruït a començaments del segle xx segons el projecte de l'arquitecte Rudolf Heinrich Zirkwitz. Durant aquestes obres la façana es va simplificar i es va realitzar amb menys decoració. Després de la reconstrucció del 1926 el palau es va convertir en centre de salut per als empleats del sector de la impressió. Des d'aquest moment fins a 1995 hi va haver diversos centres de salut al palau. Durant el període soviètic l'interior el palau es va decorar amb pintures que glorificaven la ideologia soviètica.
El 1993, va ser llogat i més tard va passar a ser una propietat privada. El palau, els edificis i el paisatge del seu entorn s'han reconstruït des de 1995, existint també un hotel al palau.

## Referències

* ↑ Könnecke i Rubzov, 2005, p. 179.
* ↑ Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó - anglès), 2006. ISBN 978-9984-785-05-9. OCLC 72358861.
* ↑ «History of the Birini Castle. 20th Century Independence of Latvia And Soviet times». [Consulta: 15 febrer 2015].
* ↑ «History of the Birini Castle.The end of the 20th century». [Consulta: 15 febrer 2015].

## Bibliografia

* Könnecke, Jochen; Rubzov, Vladislav. Lettland, 2005. ISBN 978-3-7701-6386-1 [Consulta: 15 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Descripció i història
# Frederic Kettler

Frederic Kettler (en letó: Frīdrihs Ketlers), 25 de novembre de 1569, Mitau - 17 d'agost de 1642) fou Duc de Curlàndia i Semigàlia entre el 1587 i 1642.
Va ser el fill de Gotthard Kettler, el primer Duc de Curlàndia. Fins a 1616, va governar només la part oriental del ducat, Semigàlia, mentre que el seu germà petit, Guillem Kettler, ho feia a Curlàndia. Frederic va assumir el poder a tot el Ducat a partir de 1616 quan el seu germà va haver d'emigrar a causa de conflictes amb la noblesa.

## Biografia

Frederic Kettler va ser el fill de Gotthard Kettler i la seva dona, Anna de Mecklenburg. En ser el primer de dos fills, Frederic va rebre una bona educació quan era jove, viatjant a molts altres països europeus. Segons el testament de Gotthard Kettler, el ducat havia de ser dividit entre els seus dos fills. A la mort del seu pare el 1587, Frederic i el seu germà menor Guillem van ser co-governants del ducat. Després que Guillem aconseguís la majoria d'edat el 1596, el ducat va ser dividit oficialment en les seves parts de Curlàndia i Semigàlia.
Durant la Guerra Poloneso-Sueca de 1600-1629, els ducs Frederic i Guillem van liderar a les tropes que van combatre contra els suecs, amb Frederic comandant 300 unitats de cavalleria en la batalla de Salaspils. Durant la guerra, l'aristocràcia curlandesa va incrementar la seva resistència als governants Kettler.
El 1617, l'Assemblea Regional de Curlandia (Landtag) es va reunir al castell de Skrunda i va decidir que se l'havia de treure el títol al Duc Guillem i expulsar-lo del ducat. A l'any següent Frederic va ser triat com l'únic duc de Curlàndia i Semigàlia, i es va aprovar una nova constitució, Formula Regiminis, la qual atorgava més drets a l'aristocràcia. Entre els nous paràmetres fixats per aquesta constitució estava que el duc no podia implementar decisions sense el consentiment previ del consell del ducat, convertint d'aquesta manera a Curlàndia en una monarquia constitucional.
El 1622, la residència del duc de Jelgava va ser assetjada per l'exèrcit suec, obligant a Frederic a mudar-se a Kuldiga.

### Família

Frederic Kettler es va casar amb Elisabet Magdalena de Pomerània el 1600. No van tenir fills, així que el 1625 va proposar que el fill de Guillem, Jacob Kettler, fos reconegut com el seu successor. El consell del ducat va acceptar i Jacob va ser nomenat cogovernant el 1638.

## Referències

* 1 2 3 «Friedrich Kettler» (en alemany). Arxivat de l'original el 2015-02-19. [Consulta: 20 febrer 2015].

## Bibliografia

* Mattiesen, Heinz. «Friedrich Kettler». A: Neue Deutsche Biographie (en alemany), p. 513 [Consulta: 20 febrer 2015].