OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# (1770) Schlesinger

(1770) Schlesinger és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides i va ser descobert per Arnold A. Klemola i Carlos Ulrrico Cesco el 10 de maig de 1967 des de l'Observatori El Leoncito, Argentina.
Schlesinger es va designar inicialment com 1967 JR. Més endavant va ser anomenat en honor de l'astrònom nord-americà Frank Schlesinger (1871-1943). Schlesinger orbita a una distància mitjana del Sol de 2,458 ua, i pot acostar-s'hi fins a 2,31 ua i allunyar-se'n fins a 2,605 ua. La seva excentricitat és 0,05985 i la inclinació orbital 5,293°. Empra a completar una òrbita al voltant del Sol 1407 dies.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides del (1701) al (1800)
* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 31 octubre 2023].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 25 gener 2024].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=1770.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «(1770) Schlesinger» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 12 agost 2015].

## Enllaços externs

* «(1770) Schlesinger» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 21 octubre 2018].
* «Diagrama orbital de (1770) Schlesinger» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 21 octubre 2018].
# Pont de Camarasa

El Pont de Camarasa, o Pont Vell, és un pont gòtic sobre el riu Segre, al seu pas per Camarasa (Noguera), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Al nord de la vila de Camarasa es troben les restes del pont medieval. Originalment tenia 7 arcs apuntats, però sols en conservem un de sencer i algunes restes dels pilars dels altres arcs, dins del riu i tres arcades més al parc Maria Rúbies. Té una llargada aproximada de 150 metres i 6 metres d'amplada en el seu punt central. El parament és de carreus de pedra ben escairada de diferents mides, la majoria són de dolomita però també hi ha pedra sorrenca; en alguns d'aquests carreus es pot veure marques de picapedrers.

## Història

El pont de Camarasa està situat en una posició estratègica i per aquest motiu ha sigut atacat en diverses ocasions. Alguns autors indiquen que durant la Guerra del Francès una arcada va ser destruïda, i al 1938 es van dinamitar tres voltes. Després d'això el pont va ser abandonat amb la construcció dels del Pastor al Nord i el que va a Sant Llorenç de Montgai al sud.
Aquest pont també s'anomena "el pont romà" i es creu que en la seva construcció es van aprofitar estructures romanes d'un pont anterior.

## Referències

* ↑ «Patrimoni històric». ajuntament de Camarasa.
* 1 2 3 «Pont de Camarasa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Sant Joan de Cabestany

Sant Joan de Cabestany és una església del poble de Cabestany, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església situada a la plaça del mateix nom, dins del nucli urbà del poble. L'edifici se'ns presenta de planta rectangular, d'una sola nau, capçalera plana i coberta exterior a doble vessant. A la façana principal s'obre la porta d'accés d'arc de mig punt adovellat amb treball bisellat, de guardapols motllurat. Destaquem, també el treball en relleu esculpit d'una creu de l'ordre de l'Hospital a la clau d'arc d'aquesta porta d'accés. Reformes posteriors van alterar l'estructura de la primitiva església, com podem veure a la seva capçalera, amb annexió de la sagristia l'any 1637, data que apareix incisa a la llinda d'una finestra d'aquesta. Finalment, corona aquesta façana principal, un campanar d'espadanya de dos ulls i una petita obertura, acabada en arc de mig punt monolític a la part superior, centrada al mig dels dos ulls de campanes. L'obra presenta un parament paredat amb presència de carreus de pedra del país, a les obertures i cantoneres de les façanes d'aquesta església.

## Història

El lloc és documentat des de 1075. És una església sufragània de la parròquia de Santa Maria de la Guàrdia Lada. Va pertànyer al bisbat de Vic fins a 1957, any en què fou annexada a la diòcesi de Solsona. Procedent de l'antic fossar situat al costat de l'església de Sant Joan de Cabestany es conserven al cementiri nou quatre esteles funeràries ara encimbellades als murs, del segle xii.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Joan de Cabestany». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Ascuris Planum

Ascuris Planum és una formació geològica de tipus planum a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 43.94 latitud N i 286.24 ° longitud E, que fa 617.66 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1991 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Ascuris Planum". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Bernhard Dawson

Bernhard Dawson (Kansas City, 21 de setembre de 1890 - 18 de juny de 1960) va ser un astrònom professional, nascut als Estats Units d'Amèrica i nacionalitzat argentí.

## Biografia

Va néixer a Kansas City a l'estat de Missouri. Va estudiar a la Universitat de Michigan i el 1912 va viatjar a l'Argentina acompanyant el seu professor William Hussey que fora director de l'Observatori de la Universitat de Michigan i que havia acceptat ocupar la direcció de l'Observatori Astronòmic de la Plata, càrrec que va exercir fins a 1914. El jove Dawson per la seva banda es va nacionalitzar argentí i va romandre en aquest país, només va tornar als Estats Units a dues ocasions, per completar els seus estudis universitaris i després més endavant per contreure matrimoni. Des de 1913 en avant va treballar a l'Observatori Astronòmic de la Plata. El 1929 va ser cofundador de l'Associació Argentina «Amics de l'Astronomia». En va ser president i també director de l'observatori d'aquesta institució. El 1933 va rebre el doctorat a Michigan amb una tesi titulada The System Beta 1000 Plus Delta 31.
El 8 de novembre de 1942 va descobrir un estel nova en la constel·lació de Puppis, aquest descobriment li va valdre la primera medalla d'or que s'atorgués a un dels seus membres l'American Association of Variable Stars Observers (AAVSO). El 1948 es va traslladar a la província de San Juan on al costat d'altres destacats astrònoms van crear l'observatori que més endavant seria batejat Observatori Astronòmic Félix Aguilar. Entre 1948 i 1955 va ser professor a la Universitat Nacional de San Juan. El 1955 va tornar a la Plata on va s'encarregar de la direcció de l'observatori fins a 1957. Els seus estudis astronòmics inclouen estels binaris de l'hemisferi sud, estels variables, ocultacions, asteroides i estels. El 1958 va ser nomenat primer president de l'Associació Argentina d'Astronomia.

### Epònims

El 1970 es va batejar en seu honor Dawson un cràter lunar situat a la cara oculta de la Lluna. L'asteroide (1829) Dawson també porta el seu nom.

## Referències

* ↑ "Bernhard Dawson". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)

## Bibliografia

* Bowker. American Men of Science, 1921 [Consulta: 7 agost 2008].
* Springer. Dictionary of minor planet names, 2003. ISBN 03540002383.
* «Final Report on NGR 22-007-194, Lunar Nomenclature» (PDF). NASA. [Consulta: 7 agost 2008].
* Courier Dover Publications. Burnham's Celestial Handbook, 1978. ISBN 0486236730.
* «Reseña Histórica». Asociación Argentina de Astronomía. Arxivat de l'original el 2011-05-31. [Consulta: 7 agost 2008].
* BRILL. Empire of Reason: Exact Sciences in Indonesia, 1840-1940, 1989. ISBN 9004089845.
* «The System Beta 1000 Plus Delta 31». University of Michigan, 1933. [Consulta: 7 agost 2008].
* «Boletín de Noticias del Observatorio Astronómico de La Plata - any 4 - Número 155». Asociación Argentina de Astronomía. Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 3 març 2009].
* «Recuerdos del descubrimiento de la Nova Puppis 1942». Historia de la Astronomía. [Consulta: 22 març 2010].
# Casa Balmanya (Arnes)

La Casa Balmanya és un edifici del municipi d'Arnes (Terra Alta) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge de carreu entremitgeres de tres plantes i dos façanes, essent la posterior secundària i, recentment, rehabilitada. Consta d'una portada amb arcada de mig punt dovellada de grans dimensions, amb balcons al primer pis, finestres al segon i motllures a ambdós, les primeres sota les lloses del primer balcó i al contorn del finestral, i a l'ampit el segon. La façana està rematada per una cornisa motllurada amb unes gàrgoles cilíndriques renaixentistes. Les obertures es presenten emmarcades amb calç blanca. La façana d'accés posterior, de carreus més irregulars i paredat, tota de mamposteria, té quatre finestres i el que, avui dia, és un balcó, amb quatre mènsules que el suporten. Les fusteries són molt interessants, així com els petits relleus i motllures de les finestres emmarcades per carreus i encalcinades de blanc i de blau cel.

## Història

Sobre la porta encara es veu pintat el rètol que indica que fou, no fa gaire, una fàbrica de gasoses. El nom dels "metges" és atribuït al fet que aquests eren hostatjats en aquesta casa fins no fa gaires anys.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Balmanya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 novembre 2015].

## Enllaços externs

* «Casa Balmanya». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Capella de Sant Julià

La capella de Sant Julià és una església integrada dintre el tancament del cementiri del poble de Vilagrasseta (Segarra) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Aquesta, de planta rectangular, té d'una nau de canó, capçalera plana, ràfec de teula al seu perímetre i coberta a doble vessant. La seva façana principal s'obre a l'interior del cementiri, a partir duna porta d'accés d'arc de mig punt adovellada. Damunt d'aquesta i seguint l'eix vertical, se situa una fornícula buida, un òcul i finalment, corona tota la façana, un campanar d'espadanya d'un ull. L'obra presenta un parament paredat, així com, carreus de pedra del país a la porta d'accés de l'edifici.

## Notes

* ↑ «Capella del Cementiri de Vilagrasseta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Aurorae Planum

Aurorae Planum és una formació geològica de tipus planum a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -8.56 latitud N i 316.37 ° longitud E, que fa 564.49 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1973 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Aurorae Planum". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Kiyohara Yukinobu

    En aquest nom japonès, el cognom és Kiyohara.
Kiyohara Yukinobu —清原 雪信— (1643-5 de juny del 1682) fou una pintora japonesa, durant l'era Edo va ser coneguda com la primera pintora femenina consumada pertanyent a l'escola Kanō. El seu treball cobreix una gran varietat de formats, de petits rotllos de seda a grans superfícies. Temàticament, aborda assumptes tradicionals, tals com els paisatges -Paisatge de primavera i Paisatge de tardor, al Museu d'Art de Cleveland-, les flors, els ocells, les personalitats budistes, etc. No obstant això, una part significativa de la seva obra s'inscriu igualment en l'estil yamato-e. Sobresurt també per la producció de nombroses representacions de dones, incloent personatges llegendaris tals com Murasaki Shikibu.
La seva mare Kuniko era neboda del mestre Kanō Tannyū. El seu pare Kusumi Morikage, entre els millors deixebles de Kanō Tannyū, era igualment pintor i participa en la seva formació i la incita a adoptar un estil erudit vingut de la Xina. Kiyohara Yukinobu va viure a Kyoto. Va contreure matrimoni amb un pintor membre de l'escola Kanō, Kiyohara Hirano Morokiyo.
La pintora es converteix en la dona més cèlebre de l'escola Kanō, una acadèmia pictòrica de Kyoto coneguda per la seva hostilitat cap a les dones.No obstant això, moltes de les obres de Yukinobu estan signades i segellades amb el seu nom, la qual cosa suggereix que havia obtingut un reconeixement suficient com per vendre aquestes produccions a ciutadans i samurais, alguna cosa excepcional per a una dona de l'època. La novel·la de Ihara Saikaku, La Vida d'una dona galant (好色一代女, Kōshoku Ichidai Onna?), comprèn una història en la qual una cortesana va encarregar un treball a Kiyohara Yukinobu, un quadre sobre la tardor, pintat sobre seda. Kiyohara Yukinobu va morir el 1682.

## Principals obres

Selecció d'obres de Kiyohara Yukinobu exposades a diferents museus del seu país Japó:
* Vista de lors i ocells. Museu Nacional de Tòquio
* Flors i ocells amb figura. Museu d'art de Itabashi
* Història de Genji. Museu d'Art Tokugawa
* Trenta-sis dones immortals de la poesia. Museu Miho
* Quatre estacions, flors i ocells i figura. Col·lecció particular
* Nonomiyazu (Figura). Museu Històric de Saiku

## Notes

* 1 2 Fister, 1988, p. 34-35.
* ↑ Weidner, 1990, p. 219, 232-233.
* 1 2 Peng, 2013, p. 2329.
* ↑ Nussabaum, 2005, p. 1067.
* ↑ Nussbaum 2005
* 1 2 Peng, 2013, p. 2328.
* ↑ Weidner, 1990, p. 230.
* ↑ Gordenker, Alice «Painting women of Japan». The Japan Times, 02-06-2015 [Consulta: 30 maig 2018].
* ↑ Weidner, 1990, p. 219; 232-233.

## Bibliografia

* Weidner, Marsha S. Flowering in the Shadows: Women in the History of Chinese and Japanese Painting (en anglès). University of Hawaii Press, 1990. ISBN 9780824811495. .
* Fister, Patricia. Japanese Women Artists 1600-1900, Spencer Museum of Art. University of Kansas, 1988, pp 34–35. ISBN 0-913689-25-4.
* Nussbaum, Louis-Frédéric. Japan Encyclopedia. Harvard University Press, 2005.
* Peng, Chang M. "Kiyohara Yukinobu [Kyoto ? 1643 - 1682]. Béatrice Didier, Antoinette Fouque et Mireille Calle-Gruber. Le dictionnaire universel des créatrices, Éditions des femmes, 2013, pp 2329-2330.
# (1217) Maximiliana

(1217) Maximiliana és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides i va ser descobert per Eugène Joseph Delporte el 13 de març de 1932 des del Reial Observatori de Bèlgica, a Uccle.
Inicialment es va designar com 1932 EC. Posteriorment va ser aanomenat en honor de l'astrònom alemany Maximilian Franz Wolf (1863-1932), descobridor de centenars d'asteroides.
Està situat a una distància mitjana de 2,353 ua del Sol, podent acostar-s'hi fins a 1,991 ua. Té una excentricitat de 0,1541 i una inclinació orbital de 5,153°. Empra a completar una òrbita al voltant del Sol 1319 dies.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides (1001-2000)
* Cos menor del Sistema Solar

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 25 octubre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=1217.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «Dades de la NASA (JPL Small-Body Database Browser)». [Consulta: 13 abril 2015].

## Enllaços externs

* «(1217) Maximiliana» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 20 juny 2015].
# Cal Xacó de Vilagrasseta

Cal Xacó de Vilagrasseta és un habitatge del nucli de Vilagrasseta, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa situada al centre del nucli urbà, dins del carrer principal del poble. Aquesta se'ns presenta de planta irregular, estructurada a partir de planta baixa, primer pis i golfes, i coberta exterior a doble vessant. La seva façana principal s'obre al C/ Major del poble, amb una de les dues portes d'accés a l'edifici.
Aquesta primera, es tracta d'una porta d'accés estructurada amb d'arc de mig punt adovellat, i damunt la clau d'arc, hi ha una inscripció que diu "ANY 1740". La segona porta d'accés de l'edifici es troba a la planta baixa de la façana exterior situada al C/ Fort i presenta una estructura allindada amb un relleu en forma de cor a la llinda d'aquesta, dins del qual hi ha la data "1771", i aquesta una porta d'accés a la part agrícola de la casa. La façana exterior de l'edifici, també presenta un altre element a destacar, un balcó sostingut per mènsules arrodonides. L'obra presenta un parament paredat amb sectors arrebossats i també carreus de pedra del país en totes les obertures de la façana exterior que s'obra al C/ Fort, així com, a la porta d'accés a l'edifici situada al C/ Major.

## Història

La formació del nucli primitiu de Vilagrassa (actualment anomenat Vilagrasseta) va ser a partir de la segona meitat del segle xi, quan l'any 1059, els comtes de Barcelona Ramon Berenguer I i la seva dona Almodis cediren el puig de Vilagrassa a Dalmau Gerovard i a la seva dona Eizolina perquè hi bastissin un castell. Durant el segle xii, aquest castell passà als Cervera i l'any 1227, Guillem de Cervera llegà el terme i el castell, al monestir de Santes Creus. El rei Jaume I, l'any 1255, confirmarà a aquest monestir, la possessió de Vilagrasseta juntament amb els béns que tenia a Cervera i a prop de Tàrrega. Vilagrasseta va ser possessió del monestir de Santes Creus fins a la desamortització del segle xix. Actualment no s'han conservat cap vestigi d'aquest primitiu castell.

## Referències

* 1 2 «Cal Xacó de Vilagrasseta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Aonia Terra

Aonia Terra és una formació geològica de tipus terra a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -30.8 latitud N i 299.75 ° longitud E, que fa 3.873,48 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1979 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Aonia Terra". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# (436) Patricia

(436) Patricia és un asteroide pertanyent al cinturó exterior d'asteroides descobert el 13 de setembre de 1898 per Friedrich Karl Arnold Schwassmann i Maximilian Franz Wolf des de l'Observatori de Heidelberg-Königstuhl, Alemanya. Es desconeix la raó del nom.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides (1-1000)

## Referències

* 1 2 Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 18 octubre 2023].
* ↑ URL de la referència: https://link.springer.com/referenceworkentry/10.1007/978-3-540-29925-7_437.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 30 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* «(436) Patricia» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 26 octubre 2018].
* «(436) Patricia» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 12 novembre 2018].
# Casa Manyé

La Casa Manyé o casa Torruella és un edifici de la Secuita (Tarragonès) protegit com a bé cultural d'interès local. La casa Manyé és situada a tocar l'antic mas o castell. Possiblement l'estructura inicial de la casa cal situar-la entre els segles XVII-XVIII si bé ha sofert modificacions posteriors. Sembla que la batllia de la Secuita fou vinculada a la família Manyé, al segle xvii. El 1622, "la casa del comú y universitat del mencionat lloch ahont per semblants negocis se solen convocar y congregar", que era una habitació de la casa Manyé, passà a ser propietat del poble, segons consta al capbreu de 1669. Aquesta casa de la universitat i després de la vila (fins que es construí l'actual edifici de l'Ajuntament) "era baixa de sostres, humida i fosca amb una taula dolenta, bancs corcats, un armari obrat a la paret..." Sembla, doncs, que no pot correspondre a l'actual edifici, força ampli i en bon estat, o bé que ha sofert obres d'adequació considerables.
Edifici de paredat, la façana del qual és arrebossada imitant carreus. Té tres pisos. La planta baixa té una porta allindada tota emmarcada per grans carreus de pedra, al costat esquerre, i tres finestres amb petita barana de ferro forjat. Compta també amb un vestíbul amb arc escarser. Al primer pis hi ha una petita finestra i tres balcons units per una sola balconada o barana, de ferro forjat (segurament de començaments del segle XX). Les golfes tenen un seguit d'obertures de mig punt. La façana és rematada per un ràfec.

## Història

* 1 2 3 4 «CASA MANYÉ». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].

## Enllaços externs

* «Casa Torruella». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.