OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Resistojet

Un Resistojet és un tipus de propulsió espacial utilitzat en el domini espacial pels satèl·lits artificials per a les petites correccions de trajectòria o d'orientació, desenvolupat el 1966 per Yvonne Brill,.pel qual posseeix la patent dels EUA núm 3.807.657.

## Funcionament

El principi de funcionament és com segueix:
un gas emmagatzemat en forma comprimida o produït per la combustió d'un combustible líquid passa a través d'una resistència elèctrica que així s'escalfa i l'ho accelera abans de la seva descàrrega a través d'una tovera. L'electricitat està proporcionada per panells de cèl·lules solars del satèl·lit. El empenyiment obtingut és petit (0,005 a 0,5 newtons) però l'impuls específic és de 300 segons aproximats, és a dir, molt millor que la dels propulsors químics petits o la dels propulsors de gasos freds d'ús freqüent en els satèl·lits. Els gasos utilitzats poden ser de nitrogen, els gasos produïts per la combustió d'hidrazina.
Senzill per desenvolupar, el resistojet, va ser el primer tipus de propolsor elèctric espacial utilitzat: els résistojet van equipar un satèl·lit de l'aire de l'exèrcit dels Estats Units el 1965 i la seva utilització es va estendre el 1980 als satèl·lits comercials en òrbita geoestacionària per als controls de posició i orientació. És menys eficaç que l'ArcJet que també és un propulsor electrotèrmic però amb el disseny més complex.

## Referències

* ↑ Oakes, Elizabeth H. Infobase Publishing. Encyclopedia of World Scientists (en anglès), 2007, p. 93-94. ISBN 9781438118826.
* ↑ Weil, Martin «Yvonne Brill, pioneer in spacecraft propulsion, dies at 88» (en anglèsn). 'The Washington Post, 31-03-2013.
* ↑ «Dual Thrust Level Monopropellant Spacecraft Propulsion System», 1972. Arxivat de l'original el 2017-03-13. [Consulta: 20 maig 2017].
* ↑ (anglès)Tondu, Thomas «Étude de la pulvérisation ionique : application aux effets de jet de la propulsion plasmique». Tesi, 2005, pàg. 15.
# Mete Gazoz

Mete Gazoz (Istanbul, Turquia, 8 de juny de 1999) és un arquer turc, especialitzat en el Tir amb arc. Ha participat en tres Olímpiades, guanyant la medalla d'or en la prova individual dels Jocs Olímpics de Tòquio 2020 i la medalla de bronze en la prova per equips dels Jocs Olímpics de París 2024. La medalla individual va suposar la primera medalla en la història de Turquia en la competició de Tir amb arc. A part, ha guanyat 3 medalles (1 d'or) en els Campionats del Món i 4 medalles (1 d'or) en els Campionats d'Europa. El 6 d'agost de 2023 es convertia en el primer tirador amb arc turc en guanyar una medalla d'or al Campionat del Món, que es va celebrar a Berlín.

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2016 | Rio de Janeiro | 17a posició | Individual |
| 2020 | Tòquio | 1 | Individual |
| 2020 | Tòquio | 4a posició | Equip mixt |
| 2024 | París | 7a posició | Individual |
| 2024 | París | 3 | Equip masculí |
| 2024 | París | 9a posició | Equip mixt |
| Campionat del Món ||||
| 2015 | Copenhaguen | 1a ronda | Individual |
| 2015 | Copenhaguen | 40a posició | Equip masculí |
| 2015 | Copenhaguen | 28a posició | Equip mixt |
| 2017 | Ciutat de Mèxic | 2a ronda | Individual |
| 2017 | Ciutat de Mèxic | 21a posició | Equip masculí |
| 2017 | Ciutat de Mèxic | 17a posició | Equip mixt |
| 2019 | 's-Hertogenbosch | 2a ronda | Individual |
| 2019 | 's-Hertogenbosch | 2a ronda | Equip masculí |
| 2019 | 's-Hertogenbosch | 1/4 de final | Equip mixt |
| 2021 | Yankton | 4a posició | Individual |
| 2021 | Yankton | 2a ronda | Equip masculí |
| 2021 | Yankton | 3 | Equip mixt |
| 2023 | Berlín | 1 | Individual |
| 2023 | Berlín | 2 | Equip masculí |
| 2023 | Berlín | 1/8 de final | Equip mixt |
| Campionat d'Europa ||||
| 2016 | Nottingham | 2 | Individual |
| 2016 | Nottingham | 1/4 de final | Equip masculí |
| 2016 | Nottingham | 4a posició | Equip Mixt |
| 2018 | Legnica | 1/4 de final | Individual |
| 2018 | Legnica | 1/4 de final | Equip masculí |
| 2018 | Legnica | 4a posició | Equip Mixt |
| 2021 | Antalya | 1/8 de final | Individual |
| 2021 | Antalya | 1/4 de final | Equip masculí |
| 2021 | Antalya | 4a posició | Equip Mixt |
| 2022 | Múnic | 3 | Individual |
| 2022 | Múnic | 1/4 de final | Equip masculí |
| 2022 | Múnic | 1/8 de final | Equip Mixt |
| 2024 | Essen | 1 | Individual |
| 2024 | Essen | 3 | Equip masculí |
| 2024 | Essen | 4a posició | Equips mixt |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial» (en anglès). World archery. [Consulta: 3 setembre 2024].
* ↑ «Olympics-Archery-Turkey's Gazoz wins gold in men's individual» (en anglès). Reuters, 31-07-2021.
* ↑ «Perfil oficial olímpic» (en anglès). olympics.com. [Consulta: 8 abril 2023].
* ↑ «Turkey wins historic bronze medal in archery at Paris 2024 Olympic Games» (en anglès). Business Turkey, 29-07-2024.
* ↑ «Turkey wins 1st-ever Olympic medal in archery» (en anglès). AA, 31-07-2021.
* ↑ «Turkish archer Mete Gazoz becomes world champion» (en anglès). TRT World, 06-08-2023.
# José Ramos Izquierdo y Castañeda

José Ramos Izquierdo y Castañeda (San Fernando, 1838 - Madrid, 1904) fou un militar i polític espanyol, ministre de Marina durant la restauració borbònica.

## Biografia

Pertanyia a una família de mariners. En 1851 ingressà a l'Escola Naval Militar i en 1855 fou destinat com a guàrdia marina a la corbeta Bilbao. En 1860 fou ascendit a alferes de navili, el 1867 a tinent de navili, el 1878 a capità de fragata, el 1889 a capità de navili i el 1895 a contralmirall. Durant tot aquest temps va participar en operacions navals a Amèrica del Sud i Filipines. El 1875 va combatre en el front del Cantàbric en la tercera guerra carlina, destacant a Mutriku, Ondarroa, Lekeitio i Elantxobe, i posteriorment seria capità del port de Manila, ajudant major de l'arsenal de la Carraca, secretari de la Capitania de Cadis, cap d'Estat Major de l'Esquadra d'Instrucció, comandant de marina de Bilbao i València, vocal de la Junta Qualificadora de l'Armada i el 1896 comandant de la marina de Bilbao.
El 31 d'octubre de 1900 el president de govern en funcions Marcelo Azcárraga y Palmero el va nomenar Ministre de Marina, càrrec que va ocupar fins al 6 de març de 1901

## Referències

* ↑ José Ramos Izquierdo a xtec-es
* ↑ El Excmo José Ramos Izquierdo El Último Telegrama, Algesires, 24 de novembre de 1900
* ↑ Llista de ministres de Marina Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., pel CSIC

## Enllaços externs

* Retrat de José Ramos Izquierdo a la Ilustración Española y Americana
Càrrecs públics :
| Precedit per: Marcelo Azcárraga y Palmero | Ministre de Marina 1900-1901 | Succeït per: Cristóbal Colón de la Cerda |
# Ricardo Gómez García

Ricardo Gómez García va ser un militar i carrabiner espanyol que va participar en la Guerra civil, arribant a manar diverses unitats militars.

## Biografia

Membre del Cos de Carrabiners, al juliol de 1936 ostentava el rang de tinent i es trobava destinat a Guipúscoa; des del seu càrrec es va oposar a la revolta militar. Va prendre part en la defensa d'Irun, al costat dels carabiners de tinent Ortega i les milícies manades per Manuel Cristóbal Errandonea. Considerat un militar eficient, amb posterioritat va manar la 1a Divisió del Cos d'Exèrcit d'Euzkadi, intervenint en la campanya de Biscaia. Seria substituït pel tinent coronel Joseph Putz, si bé Gómez tornaria a ocupar el comandament de la divisió —que va ser transformada en la 48a Divisió de l'Exèrcit republicà.
Després de la caiguda del front Nord va tornar a la zona central republicana, on va continuar la lluita. Va arribar a manar la 56a Divisió, que guarnia el front del Segre. La seva unitat va tenir un mal acompliment al començament de la campanya de Catalunya, amb la desbandada general d'algunes de les seves unitats davant l'atac enemic. Pel que sembla Gómez García hauria estat rebaixat i posat al comandament d'una unitat menor, la 23a Brigada Mixta. A partir d'aquí es perd el seu rastre.

## Referències

* ↑ Alpert, 2013, p. 335.
* 1 2 de Pablo, 2003, p. 91n.
* ↑ Malerbe i et a el, 1981, p. 275.
* ↑ de Amilibia, 1978, p. 145.
* ↑ de Amilibia, 1978, p. 166.
* ↑ Aguirre, 1981, p. 60.
* ↑ Martínez Bande, 1979, p. 31.
* ↑ Olaya Morales, 2004, p. 23.

## Bibliografia

* Aguirre, J.M.. Historia general de la guerra civil en Euskadi. El ejercito vasco (I). L. Haranburu, 1981.
* Alpert, Michael. The Republican Army in the Spanish Civil War, 1936-1939. Cambridge University Press, 2013.
* de Amilibia, Miguel. Los batallones de Euskadi. San Sebastián: Txertoa, 1978.
* de Pablo, Santiago. El papel de los corresponsales en la guerra civil española. Homenaje a George Steer. Gernika-Lumoko Udala, 2003.
* Malerbe, Pierre. Historia de España 9. La crisis del Estado: dictadura, república, guerra (1923-1939). Labor, 1981.
* Martínez Bande, José Manuel. La Campaña de Cataluña. Madrid: Ed. San Martín, 1979.
* Olaya Morales, Francisco. La gran estafa de la guerra Civil. Barcelona: Belacqua, 2004. ISBN 84-96326-09-8.
# Joan Sans i Alsina

Joan Sans i Alsina (Calella, 7 de maig de 1920 - Granollers, 25 de gener de 2001) fou un futbolista català dels anys 1940 i 1950. Va ser un cop internacional amb la selecció espanyola.

## Trajectòria

Jugava a la posició de migcampista. Començà al Calella CF on amb 15 anys ja jugava al primer equip. Durant la guerra civil, amb 17 anys ingressà al RCD Espanyol on jugà partits de la Copa de l'Espanya Lliure, retornant al Calella un cop acabada la guerra. El 1940 fitxà pel CE Sabadell i el 1943 ingressà al FC Barcelona, club on romangué durant cinc temporades, fins al 1948. Debutà a la lliga en un Reial Madrid CF 0 - FC Barcelona 1 el dos de gener de 1944. Jugà 103 partits en total i marcà 1 gol al club. En el seu palmarès destaquen dues lligues espanyoles. El 1948 fitxà pel Club Gimnàstic de Tarragona on romangué fins al 1950, passant més tard per UE Sant Andreu i RCD Córdoba, retirant-se de l'activitat esportiva a causa de les lesions.
Fou un cop internacional amb la selecció espanyola el 2 de març de 1947 amb derrota per 3 a 2 enfront Irlanda.

## Palmarès
### FC Barcelona

* Lliga d'Espanya: 2
** 1944-45, 1947-48
* Copa d'Or Argentina: 1
** 1944-45
* Copa Eva Duarte de Perón: 1
** 1947-48

## Referències

* ↑ Último adiós al ex jugador azulgrana Joan Sans Alsina Mundo Deportivo, 27 de gener de 2001
* 1 2 3 Juan Sans Alsina Mundo Deportivo, 11 agosto de 1988
* ↑ «Perfil a Periquito.cat». Periquito.cat. [Consulta: 9 abril 2019].
* 1 2 «Perfil a BDFutbol». BDFutbol. [Consulta: 9 abril 2019].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
* Biografia a blaugranas.com Arxivat 2015-02-03 a Wayback Machine.
* Biografia a cathonys.blogspot.com
# Lo Bocau Vielh

Lo Bocau Vielh (en francès Vieux-Boucau-les-Bains) és un municipi francès situat al departament de les Landes i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 772 | 903 | 1.072 | 1.151 | 1.210 | 1.383 | 1.591 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Robert Lafitte | CPNT |
| 2008- | Pierre Froustey | |

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 28 desembre 2010].
| Etapa precedent Massanjas | Camí de Sant Jaume Via de Solac | Etapa següent Asur |
# José Álvarez Junco

José Álvarez Junco (Viella, Vall d'Aran, 1942) és un historiador espanyol i considerat lleonès (nascut a Viella però educat a Zamora), catedràtic d'Història en la Universitat Complutense de Madrid. Entre 1992 i 2000 va ocupar la càtedra Príncep d'Astúries de la Universitat Tufts (Boston) i va dirigir el seminari d'Estudis Ibèrics del Centre d'Estudis Europeus de la Universitat Harvard. Director del Centro de Estudios Políticos y Constitucionales i per virtut d'aquest càrrec, Conseller d'Estat. En 2002 va rebre el Premi Nacional d'Assaig que concedeix el Ministeri de Cultura.

## Obres

* La Comuna en España, Siglo XXI (1971) ISBN 84-323-0060-8
* La ideología política del anarquismo español, 1868-1910 (1976) ISBN 84-323-0212-0
* Panfletos revolucionarios (1977), Madrid, Ayuso. (Junto a Piotr Alekseevich Kropotkin) ISBN 84-336-0138-5
* Los movimientos obreros en el Madrid del siglo XIX (1981), Ayuntamiento de Madrid. ISBN 84-500-5087-1
* Periodismo y política en el Madrid de fin de siglo: el primer lerrouxismo (1983), Ayuntamiento de Madrid. ISBN 84-500-8981-6
* Lecciones de derecho político (1984), Centro de Estudios Constitucionales. (Con Juan Donoso Cortés) ISBN 84-259-0711-X
* El "Emperador del Paralelo". Alejandro Lerroux y la demagogia populista (1990), Alianza Editorial. ISBN 84-206-9605-6
* Mater Dolorosa. La idea de España en el siglo XIX, Taurus Ediciones, 2001. ISBN 84-306-0441-3 Premi Nacional d'Assaig en 2002 i Premi Fastenrath de la Real Academia Española en 2003. Fa una aproximació des de l'anàlisi historiogràfica i allunyat de l'essencialisme que va dominar l'antic debat sobre l'Ésser d'Espanya. Arran d'aquesta obra i pel context polític, va tenir una interessant polèmica amb Antonio Elorza sobre la idea de nació espanyola.
* El nombre de la cosa: debate sobre el término "nación" y otros conceptos relacionados (2005) (Junt amb Ferran Requejo Coll i Justo Beramendi González), Centro de Estudios Políticos y Constitucionales, 2005. ISBN 84-259-1314-4
* La Guerra de la Independencia: héroes, villanos y víctimas (1808-1814) (2008), (Junto con Jean-René Aymes), Lérida, Milenio. ISBN 978-84-9743-206-1
* Historia y mito: saber sobre el pasado o cultivo de identidades (2011)
* La mirada del historiador: un viaje por la obra de Santos Juliá (2011), con Mercedes Cabrera.
* Las historias de España: visiones del pasado y construcción de identidad (2013) (coord.), tomo de la colección Historia de España Volumen 12 (dirección Josep Fontana i Ramón Villares) Barcelona, Crítica ISBN 978-84-9892-522-7
* Dioses útiles. Naciones y nacionalismos (2016), Barcelona, Galaxia Gutenberg, ISBN 978-84-16495-44-3

## Referències

* ↑ Elorza, 1972, p. 45.
* ↑ Amador, 2002.
* ↑ Mercader Riba, 1976, p. 151.
* ↑ Solé, 1992, p. 221-224.
* ↑ Moreno Luzón, Javier «La nación, artefacto moderno». Babelia, 30-04-2016.

## Enllaços externs

* Polémica amb Antonio Elorza
# Lope Gisbert y García Tornel

Lope Gisbert y García Tornel (Múrcia, 25 de setembre de 1824 – Manila, 1 de febrer de 1888) fou un humanista i polític murcià, diputat a les Corts Espanyoles i membre de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.

## Biografia

Va estudiar humanitats al Col·legi de San Fulgencio de Múrcia, es llicencià en dret a la Universitat de Madrid i fou professor de matemàtiques en un institut de segon ensenyament. Fou deixeble de Bonifacio Sotos Ochando, qui havia elaborat una proposta de «llengua universal» anterior a l'esperanto, i el 1861 va fundar una Societat de la Llengua Universal a la que s'hi adheriren el duc de Rivas, Alcalá Galiano, Francisco Martínez de la Rosa, Pascual Madoz, Emilio Castelar i Eugenio Hartzembusch. El 1862 va publicar un Manual de la Lengua Universal. Alhora va dirigir el setmanari La Palma a Múrcia.
Fou elegit diputat a les Corts de 1864, 1865 i 1867 pels districtes de Múrcia i Cartagena. El 1866 es casà en segones noces amb Pilar Fontes Rossique, filla del VIII marquès d'Ordoño, Mariano Fontes Queipo de Llano. La reina el va nomenar comte de Torres Ysabel.
Durant el sexenni revolucionari fou nomenat Director General de Duanes i subsecretari d'Hisenda i Governació, contribuint a la Llei de Navegació de 1868 i a reforma aranzelària de 1869. Fou elegit diputat per Múrcia a les eleccions generals espanyoles d'abril de 1872. El 1869 fou escollit membre de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques.
Durant la restauració borbònica es va integrar en el Partit Conservador i fou elegit diputat pel districte de Llorca a les eleccions generals espanyoles de 1876 i 1879, i pel de Motril a les eleccions generals espanyoles de 1884. En 1876 fou nomenat delegat especial del govern a París per tal d'arranjar el deute extern espanyol. El 1878 també fou nomenat subsecretari del Ministeri de la Governació, director del Banco Hispano Colonial a l'Havana, director general d'Hisenda de l'illa de Cuba i en 1881 fou Comissionat Especial de la Compañía General de Tabacos de Filipinas per a establir-se a l'arxipèlag, on hi va romandre fins a la seva mort. Entre altres condecoracions, va rebre la gran creu de l'Orde d'Alfons XII, de l'Orde de Leopold de Bèlgica, de l'Orde de Francesc Josep d'Àustria i de l'Orde de la Corona d'Itàlia.

## Referències

* ↑ Lope Gisbert a geneanet.org
* ↑ Lope Gisbert y su gramática de lengua universal per Amelia Cano Calderón
* ↑ Enrique Fuster, conde de Roche: Aristocracia y Cultura
* ↑ Julián Navarro Melenchón. Organización social y sistemas políticos en Murcia durante la I República. Universitat de Múrcia, 2004, p.430.
* ↑ Medalla 3 Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine. de la RACMP
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Martín Rodrigo y Alharilla DEL DESESTANCO DEL TABACO A LA PUESTA EN MARCHA DE LA COMPAÑÍA GENERAL DE TABACOS DE FILIPINAS (1879-1890
* ↑ Carlos Moreu Spa, esbozo biográfico pàgina 4

## Enllaços externs

* Retrat de Lope Gisbert y García Tornel
# Khamistibas

El Khamistibas (kazakh: Қамыстыбас көлі) és un gran llac d'aigua salada a la Província de Khizilordà, Kazakhstan. Al sud-oest, a través del canal comunica amb el llac Laikol.
El nivell d'aigua del llac sovint fluctua i, per tant, la seva salinitat és molt variable, i depèn del règim hidrològic del Sirdarià. La superfície mitjana del llac és de 176 km² (a la primavera augmenta a 213 km²) i una profunditat màxima de 9,5 metres. És el llac més gran de la conca del Sirdarià. El llac s'estén des del sud-oest a nord-est. Es troba a la part nord del delta del Sirdarià, a la qual està connectat per un estret a la part sud-oest del llac. En el moment de la inundació i el consegüent augment en el nivell del Sirdarià a causa de l'obstrucció del flux de talls de ruta de gel a l'aigua desemboca en el llac. Al llarg de la riba occidental del llac, hi passa una carretera i un ferrocarril entre les ciutats d'Aralsk i Novokazali.

## Referències

* 1 2 Fitxa de la targeta L-41-64 Kamyslybas. Escala: 1: 100.000. L'edició de 1976
* ↑ Kamyslybas // Diccionari enciclopèdic rus / AM Prokhorov. - M .: La Gran Enciclopèdia Russa, pàgs 2001 - 2015.
* ↑ Kamyslybas // Otomi - Guix. - M .: Enciclopèdia soviètica, 1975. - (La Gran Enciclopèdia Soviètica: [en 30 volums] / l'editor principal AM Prokhorov, 1969-1978, v. 19).
* ↑ http://www.express-k.kz/show_article.php?art_id=88765 Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.
* ↑ Kamystybas // Toponímia del Kazakhstan: llibre de referència enciclopèdic / Ch. Ed. K. Baygabulova ; Ed. L. Antokhin . - Almaty: Editorial "ARUNA", 2010. - P. 613. - 5.000 exemplars. - ISBN 9965-26-330-2
# Jaume Roig (barri de València)

Jaume Roig és un barri de la ciutat de València de només 0,191 km² d'extensió que pertany al districte del Pla del Real, amb una població el 2009 de 6.750 habitants.
Està situat entre l'avinguda del Primat Reig al nord, l'avinguda de Blasco Ibáñez i l'avinguda de Menéndez Pelayo al sud, el carrer del Botànic Cavanilles a l'oest, i el carrer del Doctor Gómez Ferrer a l'est.
Limita al nord amb el barri i districte de Benimaclet, a l'oest amb els Jardins del Real ubicats al barri de La Trinitat del districte de La Saïdia, a l'est i al sud amb les facultats i l'Hospital Clínic de la Ciutat Universitària i L'Exposició del mateix districte del Pla del Real.
És una zona perifèrica a les facultats del Campus de Blasco Ibáñez de la Universitat de València i, per tant, concentra molts serveis i botigues, a més d'alts edificis residencials i xalets menuts. És travessada de sud a nord pel carrer de Jaume Roig, que el comunica amb Benimaclet i finalment amb el poble d'Alboraia per l'avinguda d'Emili Baró.

## Nom

El barri pren el nom del metge i escriptor Jaume Roig nascut a València a principis del segle xv.
Autor de l'obra Espill va ser un dels escriptors del Segle d'or valencià.

## Història

Les terres del barri eren horts regats pel "Braç d'Escamarda" de la séquia de Mestalla, séquia que regava tota l'horta de l'est de la ciutat.
Pel nord del barri passava el vell Camí de Trànsits, i al sud es va començar la construcció a inicis del segle xx del "Passeig de València al Mar" per connectar la ciutat amb la mar i els poblats marítims.

## Elements importants

Destaca un nombre de finques senyorials amb jardí propi, molt atípic al centre d'una gran ciutat, però als inicis del segle xx aquesta zona era una àrea residencial a l'exterior de la ciutat.
El "Col·legi Alemany de València" (DSV) es troba al carrer de Jaume Roig.

## Transports

A 100 metres del barri es troba l'estació de Facultats-Manuel Broseta de la línia 3 de MetroValencia, a l'encreuament de l'avinguda de Blasco Ibáñez amb el carrer del Doctor Gómez Ferrer.

## Referències

* ↑ «Districte 06. El Pla del Real Barri 3. Jaume Roig» (en valenciano y español). Oficina d'Estadística. Ajuntament de València, 2009. [Consulta: 17 octubre 2010].
* ↑ «Història d'Algirós, per Carles Andreu Fernández Piñero». Arxivat de l'original el 2008-03-02. [Consulta: 31 gener 2012].

## Enllaços externs

* Plànol de Jaume Roig al web de l'Ajuntament de València
# Neeraj Chopra

Neeraj Chopra (hindi: नीरज चोपड़ा) (Haryana, Índia, 24 de desembre de 1997) és un atleta indi, especialitzat en el llançament de javelina. Ha participat en 1 Olimpíada, guanyant la medalla d'or en els Jocs Olímpics de Tòquio 2020. A més, ha guanyat 2 medalles (1 d'or) en els Campionats del Món i 2 medalles d'or en els Jocs Asiàtics.
Amb la medalla d'or aconseguida als Jocs Olímpics de Tòquio, Chopra es convertia en el primer atleta indi en guanyar una medalla d'or en atletisme i en el primer asiàtic en aconseguir-ne una en llançament de javelina. El 27 d'agost de 2023, també es convertia en el primer esportista indi de la història en guanyar la medalla d'or en la prova de javelina d'un campionat del món. Actualment té el rècord nacional del seu país, amb una marca de 89.94 metres, aconseguit el 30 de juny de 2022 a Estocolm.
Chopra prové d'una família de grangers del nord de l'Índia.

## Marca personal

| Disciplina | Marca | Seu | Data |
| Llançament de javelina | 89.94m NR | Estocolm | 30 de juny de 2022 |

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2020 | Tòquio | 1 | Llançament de javelina |
| Campionat del Món ||||
| 2017 | Londres | 15a posició | Llançament de javelina |
| 2022 | Eugene | 2 | Llançament de javelina |
| 2023 | Budapest | 1 | Llançament de javelina |
| Jocs Asiàtics ||||
| 2018 | Jakarta | 1 | Llançament de javelina |
| 2022 | Hangzhou | 1 | Llançament de javelina |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 18 novembre 2023].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 18 novembre 2023].
* ↑ «Neeraj Chopra, the first...hopefully the first of many» (en anglès). Scroll.in, 08-08-2021.
* ↑ «Chopra wins India's first gold at world championships in javelin» (en anglès). Reuters, 27-08-2023.
* ↑ «Neeraj Chopra sets new national record with gigantic throw, finishes second at Stockholm Diamond League» (en anglès). Hindustan Times, 01-07-2022.
* ↑ «Meet Neeraj Chopra's parents: The strength behind an Olympic champion» (en anglès). Olympics.com, 28-09-2022.
# Lògica empírica

La lògica empírica és la base del raonament empíric i, per tant, del mètode empíric. Aquesta visió de la lògica prové de l'antiga Grècia. El terme “empíric” deriva del grec antic d'experiència, έμπειρία, que al seu torn deriva de έυ en i πεἳρα prova, experiment. El seu desenvolupament històric provoca la definitiva separació entre les ciències formals (com la geometria o l'àlgebra) de les ciències descriptives (com la zoologia o la botànica).

## Vegeu també

* Empirisme
* Positivisme lògic
* Diagrama de Venn