OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan de Estrada

Juan de Estrada de la Magdalena O.P. (?, Ciudad Real - † 1570, Picón, Espanya) fou un frare dominic i traductor espanyol del segle xvi, impressor del primer llibre editat al Nou Món.
El seu pare, Alonso de Estrada, fou l'últim governador de Mèxic i, per tant, el predecessor del primer virrei, Antonio de Mendoza. Quan passà a Amèrica deixà el seu fill estudiant amb els dominics, i després es va reunir amb el seu pare, més o menys el 1530. Rebé l'hàbit dominic al convent de Tepetlaoztoc, i deu mesos després professà a Mèxic amb el nom de Fra Juan de la Magdalena. Després estudià arts i teologia, també la llengua nàhuatl. Fou vicari de Coyoacán i d'altres cases de la província de Santiago. Essent ja vell determinà tornar a Espanya i, després de viure a Madrid uns anys, es retirà al convent de la Vera, on emmalaltí pels grans rigors i abstinències que emprava. Es traslladà aleshores a Ciudad Real per reprendre la salut en companyia del seu germà Luis Alfonso de Estrada, però en no aconseguir alleujament se n'anà a Picón, on va morir finalment el 1580.
# Lía Cimaglia

Lía Cimaglia de Espinosa (Buenos Aires, 1906 - 1998) va ser una compositora i pianista nascuda a l'Argentina. Va escriure prop de cinquanta cançons. A més a més, va escriure una Serenata, un Preludio y Nocturno per a violí i piano, una Sonata Argentina, Tres Preludios per a piano, Recuerdos de mi tierra per a piano, Canto y danza per a piano, etc.

## Discografia

* La obra pianística de Alberto Williams (obres per a piano d'Alberto Williams).
* Recuerdo de mi tierra (amb altres intèrprets).

## Referències

* Cardellicchio, Antonio. La esencia de la historia de la música. Buenos Aires: Antonio Cardellicchio, 1999, p. 152.
* «Lía Cimaglia» (en castellà). Catàleg Acceder. Buenos Aires: Govern de la Ciutat de Buenos Aires.
# Rubab

El rubab o robab (persa: رباب, rubab) és un instrument de corda semblant al llaüt, originari de l'Afganistan.
El nom deriva de l'àrab rabab que significa ‘tocat amb un arc’, però a Àsia central les cordes són pinçades i té una construcció diferent. El rubab s'empra principalment en la música de l'Afganistan, del Caixmir i dels pobles paixtu i kurd.
El rubab és un llaüt de mànec curt, tallat en un sol bloc de fusta, que té la caixa de ressonància coberta amb una membrana sobre la qual se situa el pont. Es fabrica amb fusta de morera, la membrana és de cuir d'animal (sovint de cabra) i les cordes poden ser fetes amb intestins o plàstic. Té tres cordes melòdiques afinades en quartes, tres cordes de bordó i 11 o 12 cordes simpàtiques.
El rubab és conegut com el «lleó dels instruments musicals» i és, juntament amb el zerbaghali, un dels dos instruments musicals nacionals de l'Afganistan. També se l'anomena rebab de Kabul o rebab kabuli. S'usa molt en els països veïns a l'Afganistan, com ara l'Iran, el Pakistan, el Tadjikistan o l'Uzbekistan.
És un antecessor del sarod indi en què les cordes es pincen com en el cas del rubab.
Quan el músic musulmà Mardana es va convertir en el primer deixeble de Guru Nanak, el rubab es va tornar un component essencial de la música sikh, però, encara que va derivar el seu nom del rubab, l'instrument del Panjab va adoptar un mètode diferent de construcció.
Hi ha proves de l'existència del rubab des del segle vii. És esmentat per antics llibres perses i per diversos poetes de la tradició sufí.
El rubab iranià és lleugerament diferent dels originals afganesos. Al Tadjikistan tenen un rubab similar, que té un cos i pal més plans. El rubab del Pamir té sis cordes de budell, una de les quals, en comptes d'anar des del cap al pont, està subjecta a la meitat del pal, en forma similar a la cinquena corda del banjo americà.

## Vegeu també

* Sarod

## Referències

* ↑ [Courtney]. Rabab (en anglès) [Consulta: 6 juliol 2009]. Arxivat 9 de juliol 2011 a Wayback Machine.
* ↑ Simon Broughton. Tools of the Trade: sarod (en anglès) [Consulta: 6 juliol 2009].
* ↑ Instruments of Afghanistan (en anglès) [Consulta: 6 juliol 2009].
* ↑ The Institute of Ismaili Studies. Music and Poetry from the Pamir Mountains Musical instruments (en anglès) [Consulta: 6 juliol 2009]. Arxivat 15 April 2009$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Músics tocant taula i rubab
# Catedral de Les Illes

La Catedral de les Illes i Església col·legiata de l'Esperit Sant (en anglès Cathedral of The Isles and Collegiate Church of the Holy Spirit) és una concatedral de l'Església Episcopal Escocesa en Millport (Great Cumbrae). És una de les dues catedrals de la diòcesi d'Argyll i les illes, i l'altra és la Catedral de Sant Joan (St. John) a Oban. El comú de la diòcesi és el Reverend Right Kevin Pearson.
George Frederick Boyle, pertanyent a la noblesa de Glasgow va ser benefactor de la catedral i va encarregar a William Butterfield el disseny de la mateixa. Butterfield va ser un dels arquitectes del neogòtic, i va dissenyar la catedral en aquest estil. Culminada en 1849, va obrir les portes dos anys després, sent envoltada per boscos i jardins; és l'edifici més alt de l'illa (Great Cumbrae) i la catedral més petita de les Illes Britàniques.
# Fernando Climent Huerta

Fernando Climent Huerta (Coria del Río, Espanya 1958) és un remador espanyol, guanyador d'una medalla olímpica.

## Biografia

Va néixer el 27 de maig de 1958 a la ciutat andalusa de Coria del Río, població situada a la província de Sevilla.

## Carrera esportiva

Va participar, als 26 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1984 realitzats a Los Angeles (Estats Units), on aconseguí guanyar la medalla de plata en la prova masculina de dos sense timoner al costat de Luis María Lasúrtegui. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1988 celebrats a Seül (Corea del Sud) fou eliminat, juntament amb Lasúrtegui, en la primera ronda. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Espanya) participà en la prova de quatre sense timoner, finalitzant novè; i en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units) participà en la prova de quatre sense timoner lleuger, finalitzant catorzè.
Va ser el president de la Federació Espanyola de rem. des de l'any 1993 fins al 2016
# Brasilotyphlus braziliensis

Brasilotyphlus braziliensis és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae. És monotípica del gènere Brasilotyphlus. És endèmica del Brasil. El seu hàbitat natural inclou boscos secs tropicals o subtropicals. Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Referències

* ↑ «Brasilotyphlus braziliensis (Dunn, 1945)» (en castellà). [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ «AmphibiaWeb - Brasilotyphlus braziliensis». [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ «Map of Life - Species Maps». [Consulta: 9 octubre 2024].
* ↑ «Brazilian Caecilian» (en anglès). UICN Red List. [Consulta: 24 octubre 2009].
# Harka

La harka —àrab: الحرْكة, al-ḥarka— és una força indígena irregular amb comandaments europeus, emprada en les campanyes del Marroc per l'exèrcit espanyol. Es tracta d'unitats aguerrides, encara que difícils de governar, carn de canó per excel·lència, que van demostrar eficàcia, valor i fidelitat en els durs combats que sempre els tocava afrontar.
Historiadors com Raymond Carr i Manuel Espadas Burgos estenen aquesta denominació a les tropes d'Abd el-Krim, líder de la revolta rifenya, contra les quals van combatre.
Per extensió, la denominació harki es refereix a les tropes autòctones enrolades pels francesos (66.000 homes el 1961, dels quals uns dos terços estaven reclutats per força). Actualment és un terme pejoratiu a Algèria, que per extensió es fa servir per a qualsevol col·laborador amb el govern francès durant la guerra.
També reben aquesta denominació les tropes magiars, durant els segles ix i x. Per extensió, també rebien aquest nom els caps d'aquestes tropes, com per exemple Bulcsú (qui va intervenir en la batalla de Lechfeld).
# Arpi

Arpi (grec antic: Ἄρποι) va ser una ciutat de la Pulla. Era una de les ciutats més antigues, i estava situada al centre de les grans planúries d'Apúlia, a una 18 km de la ciutat de Lucèria i a uns 30 de la mar Adriàtica a Sipontum, segons la Taula de Peutinger.
La seva fundació s'atribueix a Diomedes d'Argos que li va donar el nom d'Argos Hippium (Ἄργος Ἵππιον) i Arpi en seria una corrupció a través d'Argyrippa (Ἀργύριππα). No obstant probablement no va ser una colònia grega i només en devia rebre la influència.
Històricament no apareix fins a les guerres samnites, entre Roma i Samni, quan va donar provisions al cònsol romà Luci Papiri Cursor Mugil·là durant el setge de Lucèria l'any 320 aC, segons Titus Livi.
Probablement va continuar com aliada de Roma, i va mantenir la fidelitat durant l'expedició de Pirros de l'Epir, participant amb un contingent de 4000 soldats i 400 cavallers a la batalla d'Asculum.
Durant la Segona Guerra Púnica Hanníbal va assolar el seu territori l'any 217 aC i després de la batalla de Cannas va obrir les portes al general cartaginès que va passar l'hivern a la regió, i la va dominar fins al 213 aC quan els seus habitants van obrir les portes i van deixar entrar a Quint Fabi Màxim, tot i que hi havia una guarnició cartaginesa d'uns cinc mil homes. La guerra va portar la decadència i ja no torna a aparèixer a la història fins que Juli Cèsar va ser allí en el seu camí cap a Brundusium. Estrabó diu que l'ample circuit de les muralles que encara existia en el seu temps mostrava la grandesa de la ciutat, però ja era un lloc en decadència.
La ciutat, tot i que va perdre importància, va seguir existint durant l'Imperi. I en temps de Constantí va ser la seu d'un bisbe. Més tard va se destruïda però no se sap quan. Correspondria a unes restes anomenades avui Arpa que es troben a uns 5 km de Foggia.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Arpi». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 20 maig 2023].

## Enllaços externs

* «Arpi». Enciclopedia Treccani [Consulta 20 de maig de 2023]
# Cal Ferrer Pagès (Massanes)

Cal Ferrer Pagès és una obra de Massanes (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia aïllada, situada al barri de Marquès, al municipi de Massanes. L'edifici, de planta basilical, amb planta baixa, pis i golfes, té la teulada a dos vessants i a dos nivells.
A la façana principal, hi ha tres obertures a la planta baixa, tres al pis, i una a les golfes. Totes les obertures són rectangualrs en arc de llinda. Les obertures del pis i les golfes són balcons amb barana de ferro forjat.
A l'estructura original s'hi va adossar un cos al costat dret, que s'aprecia clarament des de la façana posterior de l'edifici, on hi ha un contrafort que reforça i assegura l'estabilitat de l'edifici.
Tots els murs són de maçoneria. Destaquen els carreus de la cadena cantonera i de les obertures.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Ferrer Pagès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Gastrotheca piperata

Gastrotheca piperata és una espècie de granota de la família Amphignathodontidae. És endèmica de Bolívia. El seu hàbitat natural inclou montans tropicals o subtropicals secs i aiguamolls intermitents d'aigua dolça. Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.
# Joan I d'Holanda

Joan I d'Holanda (1284) - Haarlem, 10 de setembre de 1299) va ser comte d'Holanda des 1296 a 1299. Era fill de Florenci V, comte d'Holanda, i de Beatriu de Flandes.

## Història

La mort de Florenci V, el 1296, va causar greus disturbis en el comtat d'Holanda, a causa de l'administració durant la minoria d'edat del jove compte Joan, que va ser trucat de la cort d'Eduard I d'Anglaterra per succeir al seu pare. Teodoric, comte de Clèveris, Joan I d'Hainaut i Wolfert I van Borselen es van disputar durant algun temps la seva tutela. Tanmateix, Van Borselen, més hàbil, havent rebut a Joan a Veere a la seva tornada] d'Anglaterra, es va atribuir la regència.
El regent va adoptar una política de neutralitat respecte de Flandes i d'Anglaterra. Les seves extorsions i les seves violències, però per damunt de tot els canvis monetaris, amb els quals els comerciants se sentien molt molests, li van atreure l'odi de tota la nació. El que va acabar de perdre'l va ser l'atreviment d'atacar els privilegis del país, particularment els de la ciutat de Dordrecht. Van Borselen va creure poder salvar-se fugint a Zelanda amb el seu jove pupil; però va ser arrestat i traslladat a la presó de Delft, on va ser massacrat pel populatxo l'1 d'agost de 1299.
Joan I d'Hainaut, comte d'Hainaut, el seu parent més pròxim, que havia disputat la regència a Van Boserlen, es va apoderar d'ella darrere la seva mort. Bé fos emmetzinat pel seu cosí Joan I d'Hainaut bé a causa d'una disenteria, Joan I va morir a Haarlem, el 10 de setembre de 1299.

## Matrimoni

El 1297 Joan I es va casar amb la princesa Elisabet de Rhuddlan filla d'Eduard I d'Anglaterra i de la seva primera esposa Elionor de Castella (1241-1290). El matrimoni no va tenir descendència.

## Referències

* 1 2 Kerroux, 1778, p. 118.
* 1 2 Kerroux, 1778, p. 119.

## Bibliografia

* Kerroux, Louis Gabriel Florence. Abrégé De L'Histoire De La Hollande Et Des Provinces-Unies: Depuis Les Tems Les Plus Anciens Jusqu'A Nos Jours, Volum 1 (en francès), 1778.
# Khurma

Al-Khurma és un oasi de l'oest de l'Aràbia Saudita al curs del wadi Taraba o Turaba que desaigua al Wadi l-Dawasir. Està habitat pels subay. La part principal de l'oasi porta el nom de Kasr Khalid i altres llocs habitats són al-Suk i al-Sulaymiyya.

## Història

L'oasi és esmentat per primer cop el 1708 quan el xerif Ghalib ibn Musaaad i va aixecar el seu camp amb beduïns, marroquins, egipcis, en la campanya per impedir l'extensió del wahhabisme. Sorpresos per una força wahhabita manada per Hadi ibn Karmala (de la tribu kahtan) i Rubayyi ibn Zayd (dels Dawasir) van haver de fugir deixant centenars de morts. Ghalib va haver d'aixecar als wahhabites del Nedjd la prohibició que tenien de fer el pelegrinatge.
L'oasi fou notícia per un moment el 1917-1919 quan fou escenari de l'inici del conflicte entre els haiximites de l'Hedjaz i els saudites del Nedjd. Estava situat segons els britànics a l'Hedjaz prop de la frontera amb Nedjd (que la considerava seva), i habitat en majoria per la tribu subay dels Utayba, una bona part de la qual estava sota sobirania saudita. El governador haiximita d'al-Khurma era el xerif Khalid ibn Mansur ibn Luayy del clan haiximita dels Dhawu Abd Allah, que havia estat guanyat a les doctrines dels ikhwan wahhabites i estava en virtual rebel·lió des del 1917, havia rebutjat fins a tres expedicions de l'emir i xerif de la Meca.
Després de la conquesta de Medina pels haiximites el 1918, el xerif de la Meca, Al-Husayn II ibn Ali va enviar la quarta expedició, millor equipada, sota el comandament del seu fill Abd Allah ibn Husayn, futur rei de Transjordània (maig de 1919). Els notables d'al-Khurma van cridar en suport al rei saudita que hi va enviar als ikhwan sota Sultan ibn Bidjad ibn Humayd dels Utayba i, per tant, personatge especialment benvingut a l'oasi (1919). Ibn Humayd i al-Luayy van atacar junt i per sorpresa el campament d'Abd Allah a l'oasi de Taraba i el van derrotar completament; els ikhwan van ocupar els dos oasis i podien haver avançat cap a la Meca sense obstacles militars, però Ibn Saud va donar orde d'aturar-se per raons diplomàtiques.

## Notes

* ↑ L'oasi de Taraba on viuen les tribus bukum, esta a uns 75 km al sud-est

## Bibliografia

* H. Philby, Saudi Arabia, Londres 1955
# Concert per a fagot (Mozart)

El Concert per a fagot en si bemoll major, K. 191, escrit el 1774 per Wolfgang Amadeus Mozart, és la peça més estàndard en tot el repertori de fagot. Gairebé tots els fagotistes professionals realitzen l'obra en alguna etapa de la seva carrera, i és probablement una de les peces més sol·licitades a les audicions d'orquestra - generalment es demana que el músic toqui els extractes del concert dels primers dos moviments.
* Allegro
* 1r moviment
* Allegro
* Interpretat per la Skidmore College Orchestra. Cortesia de Musopen
* Andante ma adagio
* 2n moviment
* Rondo Tempo di Menuetto
* 3r moviment
Encara que s'ha perdut l'autògraf, es coneix la data exacta de la seva finalització: 4 de juny de 1774.
Mozart va escriure el Concert per a fagot quan tenia 18 anys, i va ser el seu primer concert per a instruments de vent. Tot i que es creu que va ser encarregat per un aristòcrata aficionat fagotista Thaddäus Freiherr von Dürnitz, que tenia setanta-quatre obres de Mozart, aquesta és una afirmació que és recolzada per poques proves. Els erudits creuen que Mozart va escriure tal vegada tres concerts per a fagot, però que només el primer ha sobreviscut.
L'obra es divideix en tres moviments:
* I. Allegro
* II. Andante ma Adagio
* III. Rondo: tempo di menuetto
El primer moviment està escrit en la forma sonata com una introducció orquestral. El segon moviment és un moviment lent i líric que conté un tema que més tard va aparèixer a l'ària de la comtessa Porgi, Amor, al començament del segon acte de l'òpera de Mozart, Le nozze di Figaro. El moviment final és en forma de rondó i és probablement una reminiscència d'una dansa de l'època.

## Referències

* ↑ Eisen, Cliff: 'Concerto', Grove Music Online ed. L. Macy (Accedit el 6 d'agost de 2006), <http://www.grovemusic.com.turing.library.northwestern.edu>
* ↑ Notes al CD de Supraphon (SU 3678-2 001) «Ančerl Gold Edition 18 Mozart, W.A. Koncerty/Voříšek, J.H.V. Symfonie D dur /ČF/K.Ančerl :: Supraphon».
* ↑ Mozart, W. A.; Giegling, Franz (foreword). Konzert in B für Fagott und Orchester. Kassel: Bärenreiter-Verlag, 2003, p. VII. ISMN M-006-45809-7
* ↑ Waterhouse, William: 'Bassoon', Grove Music Online ed. L. Macy (Accedit el 6 d'agost de 2006), <http://www.grovemusic.com.turing.library.northwestern.edu>
# Cinta de Sant Jordi

La Cinta de Sant Jordi (en rus: Георгиевская ленточка, Geòrgievskaia lentotxka) és un símbol militar formada per tres bandes negres a les quals s'afegeixen dues bandes i una vora fina de color groc (fins al 1913) o taronja (després del 1913). La cinta adopta els colors de l'orde imperial i militar de Sant Jordi creada per Caterina II el 1769 per a premiar oficials i soldats russos. Apareix com a component de moltes altes condecoracions militars concedides per l'Imperi Rus, la Unió Soviètica i l'actual Federació Russa.
A principis del segle XXI, la cinta de Sant Jordi s'ha fet servir com a símbol per a commemorar els veterans del front oriental de la Segona Guerra Mundial (coneguda a Rússia i alguns països postsoviètics com la Gran Guerra Patriòtica). És el símbol principal utilitzat en associació amb el Dia de la Victòria. Gaudeix d'una àmplia popularitat a Rússia com a símbol patriòtic, així com una manera de mostrar el suport públic al govern rus. D'ençà del 2014, el símbol ha esdevingut molt més controvertit en estats postsoviètics com Ucraïna i els estats bàltics, a causa de la seva associació amb l'imperialisme i nacionalisme russos.

## Referències

* ↑ «Hunting swastikas in Russia» (en anglès). OpenDemocracy, 01-05-2015. [Consulta: 11 maig 2024].
* ↑ Karney, Ihar; Sindelar, Daisy «For Victory Day, Post-Soviets Show Their Colors -- Just Not Orange And Black» (en anglès). Radio Free Europe/Radio Liberty, 07-05-2015.
# Dendropsophus juliani

Dendropsophus juliani és una espècie de granota de la família dels hílids. És endèmica de Bolívia.
Els seus hàbitats naturals inclouen boscos tropicals o subtropicals secs i a baixa altitud i aiguamolls intermitents d'aigua dolça.
# Jacquelina de Baviera

Jacquelina de Baviera o Jacquelina de Wittelsbach (Le Quesnoy, 15 de juliol de 1401 - Teylingen, 8 d'octubre de 1436) va ser comtessa d'Hainaut, d'Holanda i de Zelanda.

## Història

Jacqueline va néixer en Le Quesnoy i va ser l'única filla del duc Guillem II de Baviera, comte d'Hainaut, d'Holanda, de Zelanda i de Frísia, i de Margarida de Borgonya Dampierre (1374 - 1441), filla de Felip II de Borgonya, duc de Borgonya.
El 1406, es va casar amb Juan de França (1398 - 1417), fill de Carles VI de França i d' Elisabet de Baviera.
Després d'enviduar, es va casar el 1418 amb el seu cosí el duc Joan IV de Brabant, fill del seu oncle matern el duc Antoni de Borgonya. Jacquelina de Baviera va intentar anul·lar el seu matrimoni per qüestions de proximitat familiar, després d'un acord entre el seu marit i l'oncle d'aquest, Joan III de Baviera, qui volia espoliar-la de les seves possessions holandeses.
Cansada dels dubtes pontificies sobre la legitimitat del seu matrimoni i cercant protecció fora de la casa de Borgonya, es va casar novament el 1423 amb el duc Humberto de Gloucester, fill d'Enric IV d'Anglaterra i germà de Joan de Lancaster, duc de Bedfort, regent de França pel seu nebot Enric VI d'Anglaterra. El seu anterior matrimoni no va ser anul·lat definitivament i aquest últim va ser invalidat.
El 1427, Jacquelina de Baviera, última comtessa «autònoma» va ser obligada a lliurar el comtat d'Hainaut, i successivament, les seves altres possessions al seu cosí Felip el Bó, duc de Borgonya. Al costat de les possessions del nord, (Flandes, Namur, Luxemburg), que formessin els Països Baixos.
Es va casar per quarta vegada amb el noble zelandès Frank van Borselen. Va morir poc després de tuberculosi a Teylingen al nord de La Haia, el 8 d'octubre de 1436. Va ser inhumada a la Haia.

## Referències

* ↑ Franz von Löher. Jakobäa von Bayern und ihre Zeit. Acht Bücher niederländischer Geschichte. Nördlingen: C. H. Beck, 1862.
# Koinon

Koinon (en grec, κοινόν) és un terme que en l'antiga Grècia equivalia a allò comú i que va inspirar el concepte de república. Inclou el sentit de comunitat i federació i, per tant, es refereix tant a l'associació identitària d'un grup de persones que treballen en benefici dels altres com un tipus de govern implantat en diferents períodes històrics a les polis gregues. Usualment cada koinon articula una sèrie de lleis (explícites o no) que determinen els drets i obligacions dels seus membres. El seu origen sembla a Creta i va destacar sobre la fase de domini atenenc fins que els romans van exportar altres mètodes de divisió política a les seves províncies conquerides a la zona hel·lènica. Va néixer lligat a la noció d'asil i ajuda mútua en els viatges i davant enemics estrangers però va esdevenir un sistema de relació social més complex on el conjunt de ciutadans proveïa d'aquells béns inassumibles per una unitat familiar. La majoria de lligues polítiques entre ciutats van partir d'una koinon preexistent, com la Lliga Jònica o la Lliga del Peloponès

## Referències

* ↑ Mackil, Emily. Creating a common polity religion, economy, and politics in the making of the Greek koinon. Berkeley: University of California Press, 2012. ISBN 9780520953932 [Consulta: 22 juny 2018].
* ↑ Marie-Claire Amouretti et Françoise Ruzé, Le monde grec antique : des palais crétois à la conquête romaine, Paris, Hachette Université, 1978, (ISBN 2010074971).