OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mary Ann Newman

Mary Ann Newman (Nova York, 1951) és una lingüista estatunidenca amb una intensa relació amb Catalunya i la cultura catalana.
Es llicencià en literatura espanyola i literatura catalana a la Universitat de Nova York, on és professora. Va aprendre català gràcies a Alan Yates i aconseguí una beca Fulbright per fer una tesi doctoral sobre Eugeni d'Ors. El 1972 va visitar Barcelona per primer cop. Ho va tornar a fer el 1976 i entre 1980 i 1981 hi va viure; establí contacte amb Xavier Rubert de Ventós, Jaume Vallcorba i Quim Monzó. Impulsà la primera càtedra Barcelona - Nova York (1983-1986), amb el suport de l'Ajuntament de Barcelona.
Ha ensenyat llengua i literatura espanyola i catalana en diverses universitats estatunidenques, ha escrit articles sobre literatura i traducció i ha publicat traduccions del castellà i el català a l'anglès d'autors com Quim Monzó, Joan Maragall, Narcís Comadira o Josep M. de Sagarra. Ha treballat com a coordinadora institucional de l'Institut Ramon Llull i és membre de la North American Catalan Society. Va fer de voluntària per a la candidatura de Pasqual Maragall a la presidència de la Generalitat de Catalunya en les eleccions al Parlament de Catalunya de 1999 i 2003. De 2006 a 2011 va dirigir el Catalan Center de Nova York-Institut Ramon Llull, adscrit a la Universitat de Nova York, i actualment és investigadora visitant del Center for European and Mediterranean Studies. Impulsa el Farragut Fund Arxivat 2020-08-07 a Wayback Machine. for Catalan Culture in the US, que pretén documentar el llegat català als EUA i facilitar l'intercanvi cultural.
L'any 1998 va rebre la Creu de Sant Jordi i el 2016 se li concedí el Premi Internacional Joan Baptista Cendrós d'Òmnium Cultural. És membre del jurat del Premi Internacional Catalunya, que presideix des de 2019. El 2022 va rebre el Premi Internacional Ramon Llull de Catalanística i a la Diversitat Cultural.
És neboda del dramaturg Arthur Miller.

## Premis i reconeixements

* 1998 - Creu de Sant Jordi.
* 2016 - Premi Internacional Joan Baptista Cendrós d'Òmnium Cultural
* 2017 - Premi NACS ("for outstanding work in the field of Catalan studies") per la traducció a l'anglès de Vida privada (Private Life, Archipelago Books, 2015).
* 2022 - Premi Internacional Ramon Llull

## Referències

* 1 2 3 «Mary Ann Newman | enciclopèdia.cat». [Consulta: 5 juliol 2020].
* ↑ Mary Ann Newman, al descobert a vilaweb
* ↑ Mary Ann Newmann Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine. al CCCB
* ↑ Mary Ann Newman. Afers exteriors, 30 de maig de 2012
* ↑ Press, Europa. «El Govern nombrará a la lingüista Mary Ann Newman como presidenta delegada del Premi Internacional Catalunya», 09-09-2019. [Consulta: 20 març 2020].
* ↑ «La professora i traductora Mary Ann Newman, guanyadora del 31è Premi Internacional Ramon Llull de Catalanística i a la Diversi», 01-09-2022. [Consulta: 2 setembre 2022].
* ↑ «NACS Awards | NACS» (en anglès americà). [Consulta: 20 març 2020].
# Banu Salama

Els Banu Salama (àrab: بنو سلامة, Banū Salāma, literalment ‘descendents de Salama’) fou una família musulmana que va governar la meitat nord d'Aragó durant el darrer quart del segle viii.

## Orígens

Els orígens d'aquesta nissaga són incerts. L'historiador andalusí Àhmad ibn Úmar al-Udhrí (segle xi) afirmava que eren tujíbides, un clan iemenita que va instal·lar-se a la península Ibèrica amb la conquesta àrab. Segons l'historiador Ibn Hazm, els nuclis tujíbides eren Saraqusta, Daroca i Calataiud.
L'historiador Alberto Cañada els fa, en canvi, membres dels Banu Qassi, amb orígens visigots i convertits a l'islam. Segons Cañada, els Banu Salama són descendents del comte Cassi mitjançant el seu fill Abu-Salama ibn Qassi; així doncs, estarien emparentats amb Mussa I de Saraqusta i la resta dels Banu Qassi que van governar bona part de la vall de l'Ebre durant els segles viii i x.
| | | | | | | | | | | | | Casius Fortunius | Casius Fortunius | Casius Fortunius | Casius Fortunius | Casius Fortunius | Casius Fortunius | | | | | | |
| Abu-Tàhir | Abu-Tàhir | Abu-Tàhir | Abu-Tàhir | Abu-Tàhir | Abu-Tàhir | Fortuny | Fortuny | Fortuny | Fortuny | Fortuny | Fortuny | Abu-Salama ibn Qassi | Abu-Salama ibn Qassi | Abu-Salama ibn Qassi | Abu-Salama ibn Qassi | Abu-Salama ibn Qassi | Abu-Salama ibn Qassi | Yunus | Yunus | Yunus | Yunus | Yunus | Yunus | Yahya | Yahya | Yahya | Yahya | Yahya | Yahya |
| | | | | | | Mussa I | Mussa I | Mussa I | Mussa I | Mussa I | Mussa I | Salama | Salama | Salama | Salama | Salama | Salama | | | | | | | | | | | | |

## Senyors d'Osca

Pocs anys després de la conquesta de Waixqa (nom àrab d'Osca) pels àrabs, els Banu Salama van revoltar-se i van copar el poder de la ciutat durant gairebé tot el segle viii. El seu govern fou marcat per la tirania i els habitants de Waixqa van donar-los l'esquena. L'any 797, el cabdill militar Bahlul ibn Marzuq va derrocar els Salama.

## Referències

* ↑ Abū Marwān Ḥayyān ibn Khalaf Ibn Ḥayyān. La primera década del reinado de Al-Ḥakam I, según el Muqtabis II, 1 de Ben Ḥayyān de Córdoba (m. 469 h./1076 J.C.) (en anglès). Real Academia de la Historia, 2003, p. 100. ISBN 8495983176.

## Bibliografia

* Alberto Cañada Juste; Los Banu Qasi (714 - 924), Príncipe de Viana, ISSN 0032-8472, Any 41, Núm. 158-159, 1980, pàgs. 7-8 (castellà).
# Batocarpus

El Batocarpus és un gènere de la tribu de les artocàrpies que agrupa espècies tropicals distribuïdes a Amèrica central i del sud. Tenen similituds amb el gènere Artocarpus.
# Nictaginàcies

Les nictaginàcies són una família de plantes de l'ordre de les cariofil·lals.
Es tracta d'una família amb 33 gèneres i 290 espècies distribuïdes a zones tropicals, subtropicals i amb representació a les zones temperades. Els noms d'al·lioniàcia, buguenvil·liàcia, mirabilidàcia i pisoniàcia són sinònims d'aquesta família.
El gènere Bougainvillea s'empra en jardineria a bastament arreu del món.

## Gèneres

| Abronia Acleisanthes Allionia Ammocodon Andradea Anulocaulis Belemia Boerhavia Bougainvillea Caribea Cephalotomandra | Colignonia Commicarpus Cryptocarpus Cuscatlania Cyphomeris Gaupira Grajalesia Izabalaea Leucaster Mirabilis Neea | Neeopsis Nyctaginia Okenia Phaeoptilum Pisonia Pisoniella Ramisia Reichenbachia Salpianthus Selinocarpus Tripterocalyx |

## Referències

* ↑ «Nictaginàcies». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Noni (planta)

El noni (Morinda citrifolia) és una planta del gènere Morinda, de la família de les rubiàcies.

## Distribució i hàbitat

El noni és una planta arbòria o arbustiva que es troba a les regions tropicals del planeta. La seva distribució és extensa i va des del sud-est asiàtic fins a la Polinèsia.
La planta creix correctament en sòls ben drenats. És una planta halòfita, que tolera bé les altes salinitats, i les sequeres no gaire persistents. La seva bona adaptabilitat permet de trobar-lo des de les selves polinèsies, fins a terrenys volcànics, passant pels sòls sorrencs dels atols.

## Característiques

El noni és un arbust o arbre petit de fulla perenne i amb un tronc recte. Les fulles són el·líptiques, grans, senzilles i de color verd brillant, amb els nervis marcats. Floreix durant tot l'any, amb unes inflorescències petites, blanques i de forma tubular. D'ací surt el fruit, ovoïdal i amb una superfície irregular de color groguenc i blanquinós. Quan es torna madur cau.

## Usos gastronòmics i medicinals

El fruit de la Morinda citrifolia formava part de la dieta tradicional de molts llocs del sud-est d'Àsia i les illes del Pacífic. En l'època moderna ha passat a ser considerat un aliment tosc, que es consumeix només quan hi ha escassetat d'aliments.
Es menja madur, quan es torna tou. Té una olor intensa i característica que recorda els formatges rocafort o llenguat. El seu gust és fort i un xic picant i combina bé amb el peix. Es pot fer servir com a succedani del formatge rocafort en certes salses per a amanides i per a acompanyar la pasta. La seva aplicació a la cuina occidental encara no ha estat massa explorada.
Té usos medicinals molt estesos a la medicina de molts països d'Àsia i moltes illes del Pacífic on encara avui es continua elaborant un producte medicinal: el tònic de morinda. Es tracta d'un xarop extret a partir de les fruites que s'usa com a antipirètic, descongestiu i contra l'artritis. A Malàisia un emplastre de les fulles és emprat contra la tos. Actualment, el tònic de morinda (sobretot el que procedeix de Tahití) es comercialitza als països occidentals com a calmant dels dolors corporals.

## Vegeu també

* Llista de fruits comestibles

## Enllaços externs

* Generalitat de Catalunya - Departament de Salut - Agència Catalana de Seguretat Alimentària - Nota informativa sobre el suc de noni
* Capítol del llibre Traditional Trees of Pacific Islands dedicat a la Morinda citrifolia (anglès)
* Noni (anglès)
* Anàlisi de la composició del tònic de noni Arxivat 2005-10-19 a Wayback Machine. (francès)
# Warszewiczia

El Warszewiczia és un gènere vegetal que comprèn una desena d'espècies de plantes amb flor de la família Rubiàcia. Els membres d'aquest gènere són arbres petits o bé arbustos de boscos tropicals de l'Amèrica Central i del Sud. Llurs inflorescències mostren vistoses i acolorides estructures formades per pètals amb grans i vistosos calzes, amb l'objectiu d'atreure els pol·linitzadors.
El membre més famós del gènere és probablement l'espècie W. coccinea, la flor nacional de Trinitat i Tobago.
L'insòlit nom de Warszewiczia és un homenatge a Józef Warszewicz, un col·leccionista d'orquídies polonès que al segle xix va ser l'inspector del jardí botànic de Cracòvia.

## Taxonomia

* Warszewiczia ambigua Standl.
* Warszewiczia coccinea (Vahl) Klotzsch
* Warszewiczia cordata Spruce ex K. Schum.
* Warszewiczia elata Ducke
* Warszewiczia longistaminea K. Schum.
* Warszewiczia obovata Ducke (sin. Calycophyllum obovatum (Ducke) Ducke)
* Warszewiczia peltata Wedd.
* Warszewiczia schwackei K. Schum.
* Warszewiczia tomentosa H. Karst.
* Warszewiczia uxpanapensis (Lorence) C.M. Taylor (= Elaeagia uxpanapensis Lorence)

## Enllaços externs

* Llista d'espècies i autoritats (anglès)
* The International Plant Names Index (anglès)
* USDA (anglès)
# Areceae

Areceae és una tribu de plantes amb flor de la família Arecaceae.

## Característiques

Són palmeres amb troncs normalment erectes i prims. Es troben generalment a les zones tropicals del món. Aquesta tribu inclou la palmera que produeix la nou d'areca.

## Taxonomia

* Archontophoenicinae
** Actinorhytis
** Archontophoenix
** Actinokentia
** Chambeyronia
** Kentiopsis
* Arecinae
** Areca
** Nenga
** Pinanga
* Basseliniinae
** Basselinia
** Burretiokentia
** Cyphophoenix
** Cyphosperma
** Lepidorrhachis
** Physokentia
* Carpoxylinae
** Carpoxylon
** Satakentia
** Neoveitchia'
* Clinospermatinae
** Cyphokentia
** Clinosperma
* Dypsidinae
** Dypsis
** Lemurophoenix
** Marojejya
** Masoala
* Linospadicinae
** Calyptrocalyx
** Linospadix
** Howea
** Laccospadix
* Oncospermatinae
** Oncosperma
** Deckenia
** Acanthophoenix
** Tectiphiala
* Ptychospermatinae
** Ptychosperma
** Ponapea
** Adonidia
** Solfia
** Balaka
** Veitchia
** Carpentaria
** Wodyetia
** Drymophloeus
** Normanbya
** Brassiophoenix
** Ptychococcus
* Rhopalostylidinae
** Rhopalostylis
** Hedyscepe
* Verschaffeltiinae
** Nephrosperma
** Phoenicophorium
** Roscheria
** Verschaffeltia
* Incertae sedis
** Bentinckia
** Clinostigma
** Cyrtostachys
** Dictyosperma
** Dransfieldia
** Heterospathe
** Hydriastele
** Iguanura
** Loxococcus
** Rhopaloblaste

## Referències

* John Dransfield, Natalie W. Uhl, Conny B. Asmussen, William J. Baker, Madeline M. Harley, Carl E. Lewis: Genera Palmarum. The Evolution and Classification of Palms. Zweite Auflage, Royal Botanic Gardens, Kew, 2008, ISBN 978-1-84246-182-2, S. 493ff.
# Bruguiera

Bruguiera és un gènere de plantes amb flor de la família Rhizophoraceae.

## Característiques

Són arbres tropicals menuts, sovint halòfits, que viuen en zones d'aiguamolls i manglars.

## Taxonomia

N'hi ha 32 espècies,; cal destacar:
* Bruguiera arnottiana
* Bruguiera australis
* Bruguiera candel
* Bruguiera capensis
* Bruguiera caryophyllaeoides
* Bruguiera caryophylloides
* Bruguiera conjugata
* Bruguiera cylindrica
* Bruguiera decandra
* Bruguiera decangulata
* Bruguiera eriopetala
* Bruguiera exaristata
* Bruguiera gymnorrhiza
* Bruguiera hainesii
* Bruguiera littorea
* Bruguiera madagascariensis
* Bruguiera malabarica
* Bruguiera nemorosa
* Bruguiera nubicola
* Bruguiera obtusa
* Bruguiera oxyphylla
* Bruguiera parietosa
* Bruguiera parviflora
* Bruguiera rheedii
* Bruguiera ritchiei
* Bruguiera rumphii
* Bruguiera sexangula
* Bruguiera sexangularis
* Bruguiera timoriensis
* Bruguiera wightii
* Bruguiera zippelii

## Referències

* van Wyk, B. & van Wyk, P. 1997. Field Guide to trees of South Africa. Struik, Cape Town

## Enllaços externs

* «Bruguiera gymnorrhiza». Plantz Afrika. Arxivat de l'original el 2010-01-07. [Consulta: 8 febrer 2010].
# Anacantobàtids

Els anacantobàtids (Anacanthobatidae, gr. an-, «sense», acantha, «espina» i bathys, «profund») són una família d'elasmobranquis de l'ordre Rajiformes. Els membres d'aquesta família no tenen denticles dorsals com altres rajades, d'aquí el seu nom científic. Són peixos que generalment es troben en el fons, en fons marins de regions tropicals i subtropicals.

## Taxonomia

* Anacanthobatis americanus Bigelow i Schroeder, 1962
* Anacanthobatis donghaiensis (S. M. Deng, G. Q. Xiong i H. X. Zhan, 1983)
* Anacanthobatis folirostris (Bigelow i Schroeder, 1951)
* Anacanthobatis longirostris Bigelow i Schroeder, 1962
* Anacanthobatis marmoratus (von Bonde & Swart, 1923)
* Anacanthobatis nanhaiensis (Q. W. Meng i S. Li, 1981)
* Anacanthobatis ori (J. H. Wallace, 1967)
* Anacanthobatis stenosoma (S. Li i A. S. Hu, 1982)

## Referències

* 1 2 Froese, Rainer. «Family Details for Anacanthobatidae - Smooth skates» (en anglès). Fishbase. [Consulta: 2 març 2022].
# Casa al carrer Marquès de Palmerola, 29 (les Masies de Voltregà)

La Casa al carrer Marquès de Palmerola, 29 és una obra de les Masies de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres, de planta baixa i dos pisos. La façana presenta gran nombre d'obertures al mur, totes de tipologia rectangular. A la planta baixa destaca un portal amb brancals de carreus de pedra ben escairats i desiguals, i un més a la llinda. Al pis superior es veu un conjunt de tres finestres, la central més alta, amb brancals de carreus de pedra desiguals i ben escairats, una llinda d’un sol carreu i un ampit motllurat. Al segon pis hi ha una sèrie de finestres-balcó, totes iguals, rectangulars, estretes i amb una barana de brèndoles de ferro. Aquest pis segurament era utilitzat com a magatzem. La façana, tota arrebossada tret dels brancals, acaba amb una barbacana sostinguda per mènsules de fusta.

## Història

Casa construïda, com la resta de les cases del mateix carrer, durant el segle xviii, en relació al Santuari de La Gleva i vinculat al camí ral que anava de Vic a Puigcerdà, i segurament fou mol reformada posteriorment, durant el segle xx, per adaptar-la a les noves funcions de magatzem i habitatge unifamiliar a l'hora.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer Marquès de Palmerola, 29». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 agost 2021].
# Eriçó (planta)

«Eriçó» té aquests significats:
Les següents plantes són conegudes amb el nom principal o alternatiu d'eriçó:
* Eriçó (Erinacea anthyllis), espècie de la família de les fabàcies.
* Eriçó (Vella spinosa), espècie de la família de les brassicàcies.
* Eriçó (Launaea lanifera), espècie de la família de les asteràcies.
* Eriçó (Rebutia), gènere de la família de les cactàcies.
* Eriçó groc (Echinospartum horridum), espècie de la família de les fabàcies.
* Argelaga de Lobel (Genista longipes), espècie de la família de les fabàcies.
* Coixinet de monja (Launaea cervicornis), espècie de la família de les asteràcies.
* Eixorba-rates negre (Astragalus balearicus), espècie de la família de les fabàcies.
# Thomas Eakins

Thomas Cowperthwaite Eakins (Filadèlfia, Estats Units, 25 de juliol de 1844 - ibídem, 25 de juny de 1916) fou un pintor, fotógraf, escultor i educador de belles arts estatunidenc.
Thomas Eakins va estudiar a París, a l'Escola de Belles Arts de Jean-Léon Gérôme i de Léon Bonnat entre el 1866 i el 1868. Després va viatjar a Espanya i més endavant va tornar als Estats Units, on va començar una brillant carrera com a pintor realista. Enamorat de la realitat òptica, es va interessar per la fotografia. El 1882 va ser nomenat professor de l'Acadèmia de Belles Arts de Pennsilvània, una escola d'art avantguardista on va ensenyar fotografia. El 1886 va perdre el lloc en aquesta acadèmia per haver revelat la nuesa d'un model masculí a un públic femení en un curs d'anatomia. La seva dona, Susan Macdowell Eakins (1851-1938), també va ser pintora. Entre els artistes que van ser influïts per ell, cal citar Andrew Wyeth.

## Referències

* ↑ «Thomas Eakins: Photography, 1880s–1890s». Heilbrunn timeline of art history. Metropolitan Art Museum in New York. [Consulta: 21 desembre 2015].
* ↑ TFAOI.com, Philadelphia Museum of Art, retrieved July 27, 2009
* ↑ About Thomas Eakins, American Masters, PBS
* ↑ «Thomas Eakins». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Michael Gore

Michael Goldstein, conegut com a Michael Gore (Brooklyn, Nova York, 5 de març de 1951) és un pianista, director d'orquestra i compositor estatunidenc de música de pel·lícules.

## Biografia

Amb el seu lletrista Dean Pitchford, Michael Gore s'emporta l'Oscar a la millor cançó original el 1981 amb Fame de la pel·lícula del mateix nom. El mateix any guanya també l'Oscar a la millor banda sonora.
És el germà petit de la cantant i compositora Lesley Gore.
Va compondre igualment el tema i la banda sonora de la pel·lícula La força de la tendresa el 1983, amb Shirley MacLaine i Debra Winger.

## Filmografia
### Cinema

* 1980: Fame d'Alan Parker
* 1983: La força de la tendresa de James L. Brooks
* 1986: Rose bonbon
* 1987: Broadcast News de James L. Brooks (música addicional)
* 1990: Don't Tell Her It's Me
* 1991: Defending Your Life d'Albert Brooks
* 1991: The Butcher's Wife de Terry Hughes
* 1999: Superstar de Bruce McCulloch
* 2003: Camp (dues cançons)

### Televisió

* 1989-1991: Generations

## Premis i nominacions
### Premis

* 1981: Oscar a la millor banda sonora per Fame
* 1981: Oscar a la millor cançó original per Fame amb "Fame"
* 1981: Globus d'Or a la millor cançó original per Fame amb "Fame"

### Nominacions

* 1981: Oscar a la millor cançó original per Fame amb "Out Here on My Own"
* 1981: Oscar a la millor banda sonora per Fame
* 1981: BAFTA a la millor música per Fame
* 1981: Grammy al millor àlbum de banda sonora original escrita per pel·lícula o televisió per Fame
* 1984: Oscar a la millor banda sonora per La força de la tendresa
* 1985: Grammy al millor àlbum de banda sonora instrumental escrita per pel·lícula o televisió per Footloose

## Referències

* ↑ «biografia de Michael Gore». The New York Times.
* ↑ «Michael Gore, premis». The New York Times.
* ↑ «filmografia de Michael Gore». The New York Times.
# José María de Labra Suazo

José María de Labra Suazo (La Corunya, 1925 - Palma, 1994) fou artista membre del Grup Parpalló.
Entre 1945 i 1958 estudià a la Escuela de Bellas Artes de San Fernando de Madrid. Durant el seu últim any de formació formà part del Grup Parpalló. La seva relació amb el grup començà amb la participació com a artista convidat a la primera exposició conjunta d'art normatiu espanyol (1960) i després exposà com a membre en les dues últimes mostres del col·lectiu.
Els seus inicis artístics tingueren una tendència figurativa, amb temàtica religiosa, basada en una estructura geomètrica de l'espai compositiu. Tanmateix, cap a la meitat de la dècada de 1950 evolucionà cap a l'abstracció geomètrica. Amb aquesta nova orientació, les experimentacions constituïeren una nova recerca personal a través de la pintura i l'escultura deixant en evidència, igual que molts dels artistes coetanis a Labra, la búscada de nous conceptes d'espai i moviment partint de la barreja de materials.
El 1953 l'artista exposà a la Corunya i el 1955 a l'Ateneo de Madrid. Un any més tard, obtingué el Premio Francesco Perotti a la millor obra de tema religiós de la XXVIII Biennal de Venècia.
També, formà part de diverses exposicions col·lectives, tant nacionals com internacionals, i rebé nombrosos premis com el Premio Uruguay a la III Biennal Hispanoamericana o el Gran Premi en el III Festival Internacional de Cagnes-Sur-Mer.
El 1989 Martín Alia publicà la seva tesi doctoral sobre anàlisis i valoració de l'obra de José María de Labra. Durant el 2013 el Museu Oteiza li dedicà l'exposició "Laboratorio de Formas" i la galeria madrilenya José de la Mano organitzà una selecció de maquetes. Actualment trobem obres seves, per exemple, a la Col·lecció Caixanova i a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, entre d'altres.

## Referències

* ↑ «José María de Labra». Galería de Arte José de la Mano. Arxivat de l'original el 2013-09-02. [Consulta: 4 desembre 2013].
* ↑ «Laboratorio de Formas, José María de Labra». Mueso de Oteiza. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 4 desembre 2013].

## Enllaços externs

* «Notícia sobre la mort de José María de Labra». El País. [Consulta: 4 desembre 2013].
* «Las Formas de José María de Labra». Diario de Navarra. [Consulta: 4 desembre 2013].
# Paul Sayal Moukila

Paul Sayal Moukila (Souanké, 6 de juny de 1950 - Meaux, 23 de maig de 1992) fou un futbolista de la República del Congo que fou escollit Futbolista africà de l'any per la revista France Football l'any 1974.
Pel que fa a clubs, passà la major part de la seva carrera al CARA Brazzaville, on jugà de 1971 a 1975 i de 1976 a 1978, després de retornar d'una breu estada a França, al RC Strasbourg (1975-1976). Amb la selecció del Congo disputà la Copa d'Àfrica de Nacions de 1972.
Moukila fou votat per la IFFHS Jugador del Segle de la República del Congo l'any 2000.

## Referències

* ↑ Paul Sayal Moukila a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Congo-Brazzaville - Record International Players». RSSSF. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ Arruda, Marcelo Leme de. «IFFHS' Players and Keepers of the Century for many countries». RSSSF. [Consulta: 21 gener 2000].

## Enllaços externs

* Article Arxivat 2006-11-29 a Wayback Machine. (francès)
# Magisteri Teatre - Mag Poesia

Magisteri Teatre - Mag Poesia fou un grup de teatre universitari de les Illes Balears. S'originà com un projecte acadèmic liderat pel doctor Antoni Artigues i Bonet (1950-2018) des del 1977 impartí magisteri a la Universitat de les Illes Balears, on des del 1986 fou catedràtic d’escola universitària. Subdirector de l’Escola de Magisteri (1986-88), fou també professor del Departament de Filologia Catalana i Lingüística General de la Universitat de les Illes Balears (UIB), investigador del Grup de Recerca en Art i Educació i secretari del Laboratori de Música i Art. El projecte fou iniciat el 1992 i tenia per objectiu apropar els autors més destacats de la literatura catalana o autors universals en versió catalana, preferentment poetes, tant als mestres com als estudiants. Els actors eren estudiants de Magisteri i hi col·laboraren professors com Gabriel Oliver «Majoral», Maria A. Font, Baltasar Bibiloni, l’escenògraf Jaume Falconer, Toni de Cúber, Carles Rebassa, etc. El 2017 aquest projecte fou guardonat amb el premi Emili darder, dels premis 31 de Desembre, atorgats per l'Obra Cultural Balear (OCB).

## Referències

* ↑ «Antoni Artigues i Bonet». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ dBalears. «Ha mort el professor i activista Antoni Artigues», 06-03-2018. [Consulta: 30 desembre 2024].
* ↑ «Els premiats dels 31D - Obra Cultural Balear», 21-06-2024. [Consulta: 25 desembre 2024].