OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Turó d'en Quirze

El Turó d'en Quirze és una muntanya de 230 metres que es troba al municipi de Molins de Rei, a la comarca del Baix Llobregat. L'envolten des de nord i sud i direcció oest els torrents de Santa Creu i de Can Tintorer respectivament, a uns 300 metres al sud hi trobem la masia de can Tintorer, i a uns 450 metres al nord-oest el poble de Sant Bartomeu de la Quadra.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Turó d'en Quirze». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.
# Serra de Can Rubió

La Serra de Can Rubió és una serra situada al municipi d'Esparreguera a la comarca del Baix Llobregat, amb una elevació màxima de 426 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Saltos del Guairá

Els Saltos del Guairá (en portuguès Salto de Sete Quedas que es tradueix al català com a Salt de les set cascades) o Salto Guaíra, va ser la major cascada d'aigua del riu Paraná fins a la seva desaparició el 1982 amb la construcció de la represa hidroelèctrica de Itaipú. No obstant això, a vegades s'aconsegueixen veure una part de les cascades. Rep el nom de l'antiga regió situada a l'est del riu Paraná (avui estat de Paraná) anomenada Guayrá (o Guaíra).
Amb un volum de 49.000 m³/s, aquestes cascades eren les majors del món; les 18 caigudes que sumaven aquests salts transportaven el doble de volum d'aigua que les Cascades del Niàgara o dotze vegades més que les Cascades Victòria. La remor de l'aigua es podia escoltar des de 30 km de distància. Les cascades es formaven en un punt on el riu Paraná era encaixat per un estret canó, aigües avall de la serra d'Iguatemy que és un branca oriental de la Serra de Maracayú; el riu es feia més estret i passava d'un ample d'uns 381 metres a, amb prou feines, 61 metres. Aquest conjunt constava d'un total de 18 cascades; les set majors li donaven el seu nom portuguès. A més, hi havia centenars de salts menors. La major de les cascades tenia una altura de 40 m.
Per als vaixells que remuntaven el riu Paraná des dels ports del sud o des de l'oceà Atlàntic, els Saltos del Guairá eren el límit nord en la seva navegació.

## Vegeu també

* Salto del Guairá (ciutat paraguaiana)
* Sete Quedas (ciutat brasilera)

## Referències

* 1 2 «Guaíra Falls | waterfalls, South America» (en anglès). Encyclopaedia Britannica. [Consulta: 1r novembre 2021].
* ↑ PR, Do G1; TV, com informações da RPC. «Seca no Rio Paraná permite ver parte de cachoeira inundada há 30 anos» (en portuguès brasiler), 27-12-2013. [Consulta: 2 gener 2025].
* ↑ «Guaíra, Salto del, Brazil» (en anglès). World Waterfall Database. [Consulta: 1r novembre 2021].

## Bibliografia

* Brazil, Lonely Planet Guide, 4th Edition, c. 1998 Lonely Planet Publications, PO Box 617, Hawthorn, Victoria 3122, Australia

## Enllaços externs

* "A new gateway to the heart of South America, 1918" per William Alfred Reid
* Fotos del Salto de Sete Quedas
* Salto de Sete Quedas - Brasil, Desembre de 1978, per Mario Cesar Mendonça Gomes
# Districte de Dhubri

El districte de Dhubri és una divisió administrativa d'Assam amb capital a Dhubri. Es va formar el 1983 quan el districte de Goalpara es va dividir.
La superfície és de 2.838 km² i la població d'1.637.344 habitants (2001).
Les muntanyes principals són poc importants, sent les més rellevants Tokorabandha, Dudhnath, Chandardinga, Boukuamari, Boropahar i Chakrasila, totes al nord-est del districte. El Brahmaputra creua el districte d'est a oest i en la zona hi ha els afluentes Champabati, Gourang, Gadadhar, Gangadhar, Tipkai, Sankosh, Silai, Jinjiram i altres menors.
Administrativament està format per tres subdivisions:
* 1. Dhubri (Sadar)
* 2. Bilasipara
* 3. South Salmara-Hatsingimari-Mankachar
14 blocs de desenvolupament:
* Agomoni
* Bilashipara
* Birsing Jarua
* Chapar Salkocha
* Debatoli
* Fekamari
* Gauripur
* Golokganj
* Jamadarhat
* Mahamaya
* Mancachar
* Nayar Alga
* Rupshi
* South Salmara
I 7 tahsils (amb 2 subtahsils)
* Agamoni
* Golokganj
* Dhubri
* Bagribari
* Bilasipara
* Chapar
* South Salmara
** Mankachar
** Hatsingimari
També té 8 thanes o estacions de policia i 4 viles urbanes 1360 pobles.

## Llocs d'interès

* Rangamati amb la mesquita de Panbari
* Mahamaya Dham
* Gurdwara Sri Guru Tegh Bahadur Sahib
* Chakrasila Wildlife Sanctuary
* Florican Garden
* Panchpeer Dargaha

## Galeria

* Panchpir Dargah a Dhubri
* Gurdwara Sri Guru Tegh Bahadur Sahib a Dhubri
* Chilarai a Dhubri

## Enllaços externs

* Dhubri district official website
# NHIndustries NH90

El NHIndustries NH90 és un helicòpter militar polivalent de mida mitjana i dos motors. Va ser desenvolupat a partir dels requisits de l'OTAN per a un nou helicòpter militar capaç d'operar en entorns marítims. Fou el primer helicòpter de producció amb control per senyals elèctrics.

## Versions
### NFH: NATO Frigate Helicopter

La funció principal de la versió NFH és la lluita autònoma antisubmarina (ASW) i antisuperfície (ASuW), sobretot des de vaixells de guerra. També poden fer tasques d'aprovisionament vertical (VERTREP), cerca i rescat i transport de tropes.

### TTH: Tactical Transport Helicopter

La funció primària de la versió TTH és el transport de 20 tropes o més de 2.500 kg de càrrega interna, així com tasques de cerca i rescat i transport de ferits.

## Operadors
### Austràlia

* Exèrcit australià
* Marina Reial australiana

### Bèlgica

* Belgian Air Component

### Finlàndia

* Exèrcit finlandès

### França

* Exèrcit francès
* Marina francesa

### Alemanya

* Exèrcit alemany
* Marina alemanya (18 en ordre)

### Grècia

* Exèrcit grec

### Itàlia

* Exèrcit italià
* Marina italiana

### Països Baixos

* Força aèria reial holandesa

### Nova Zelanda

* Força aèria reial neozelandesa

### Noruega

* Força aèria reial noruega
* Marina reial noruega

### Oman

* Força aèria reial d'Oman

### Espanya

* Exèrcit espanyol (22 en ordre)

### Suècia

* Forces aèria sueques

## Especificacions

Dades de International Directory
Característiques generals
* Tripulació: 2 pilots (i operadors de sensors per a tasques antisubmarines o antisuperfície en la versió NFH)
* Capacitat: 20 tropes assegudes, 12 lliteres en evacuació mèdica, 2 palets OTAN o 4.200 kg penjats amb un estrop a l'exterior
* Longitud: 16,13 m
* Diàmetre del rotor: 16,30 m
* Alçada: 5,23 m
* Pes buit: 6.400 kg
* Càrrega útil: 4.200 kg
* Pes màxim d'enlairament: 10.600 kg
* Motors: 2× turboeix Rolls-Royce Turbomeca RTM322, 1.662 kW cadascun, o 2 turboeixos General Electric T700 de 1.577 kW (2,115 cv) cadascun cada un
Rendiment
* Velocitat màxima: 300 km/h (162 nusos)
* Abast: 800 km (TTH); 1.000 km (NFH)
* Sostre de servei: 6.000 m
* Ràtio d'ascens: 8 m/s
Armament
2 metralladores a les portes laterals i, en la versió NFH, torpedes antisubmarins o míssils antivaixell

## Referències

* ↑ Sgarlato, Nico «Gli NH-90 dell'Esercito» (en italian). Aeronautica&Difesa, 4-2008.
* ↑ «Delivery of the 20th NH90 To Finland». NHIndustries, 10-07-2015. Arxivat de l'original el 4 de juliol 2017. [Consulta: 24 agost 2015].
* ↑ Perry, Dominic. "Rotor club: Our top 10 most influential helicopters." Flight International, 21 November 2014.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 «World Air Forces 2014». Flightglobal Insight, 2014. Arxivat de l'original el 10 agost 2014. [Consulta: 17 gener 2014].
* ↑ «808 Squadron». Royal Australian Navy. [Consulta: 25 gener 2014].
* ↑ Frawley, Gerald. "NH Industries NH 90". The International Directory of Military Aircraft, 2002/2003. Fyshwick, Act: Aerospace Publications, 2002. ISBN 1-875671-55-2

## Enllaços externs

* Pàgina oficial d'NHIndustries
# Baixos Casa Ramona

Els Baixos Casa Ramona és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt format per dues obertures -una porta i un portal-, situades a l'interior d'un únic marc de carreus de pedra. La porta té un marc individual, també de carreus de pedra; per sobre de la llinda de la porta hi ha una reixa de ferro forjat treballada amb la data 1877.

## Referències

* ↑ «Baixos Casa Ramona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Lorenzo Fortunato

Lorenzo Fortunato (Bolonya, 9 de maig de 1996) és un ciclista italià, professional des del 2016. Actualment corre a l'equip XDS Astana Team. En el seu palmarès destaca una victòria d'etapa al Giro d'Itàlia de 2021.

## Palmarès

* 2013
** 1r al Trofeu Guido Dorigo
* 2014
** Vencedor d'una etapa als Tre Giorni Orobica
* 2016
** 1r al Trofeu Impresa Edile Fagni
* 2021
** 1r a l'Adriatica Ionica Race i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa al Giro d'Itàlia
* 2023
** 1r a la Volta a Astúries i vencedor d'una etapa

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2021. 16è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 2022. 15è de la classificació general
* 2023. 21è de la classificació general
* 2024. 12è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2024. 16è de la classificació general

## Referències

* ↑ esport3. «Fortunato guanya al Monte Zoncolan i Alberto Contador embogeix», 23-05-2021. [Consulta: 11 juny 2021].
* ↑ «Fortunato conquista el Zoncolan y Bernal abraza medio Giro en una etapa épica» (en castellà), 22-05-2021. [Consulta: 11 juny 2021].
# Osmica

Una osmica (plural osmice, pronunciació en italià: osmizza i en triestí: osmiza) és un tipus de local de gestió familiar en on es poden vendre i consumir productes típics i propietaris de la zona directament. Són tavernes, cantines o locals que els mateixos camperols o agricultors han adequat, en l'altipla del Carso, dividit entre Itàlia i Eslovènia,
El terme prové de l'eslovè osem, que significa vuit; indicava la durada del període d'obertura de l'activitat.
Les "osmice" són llocs de trobada per a tota mena de gent i edats. Són llocs típics situats tant a la regió italiana de Friuli-Venezia Giulia com en el litoral eslovè i també a la vall del riu Vipava, a Eslovènia. En els últims anys aquesta tradició culinària s'ha estès també a la zona eslovena d'Istria, especialment en els voltants de Koper. No obstant això la majoria de les "osmice" es troben a la província de Trieste i, en menor quantitat, a la província de Gorizia.

## Característiques

Les "osmice" tenen unes regulacions legals que marquen la diferència entre aquests establiments i els agroturismes o restaurants. Dites limitacions es refereixen tant al vi servit, que ha de ser únicament de la pròpia collita, com al menjar, ja que es poden oferir només plats freds i casolans. Addicionalment, l'osmica pot estar oberta per un període màxim de 59 dies a l'any. En l'altipla del Carso els agricultors planifiquen l'obertura d'aquests locals de tal forma que hi hagi sempre alguna osmica oberta.

## Història

La tradició de les "osmice" és molt antiga, apareixen ja en l'època de Carlemany, quan Istria i Tergeste (Trieste) van ser abandonades per part dels romans d'Orient, i posteriorment van passar a formar part del Regne dels Francs. Una de les ordenances de Carlemany consistia a atorgar a tots els viticultors de l'Imperi Carolingi el dret a vendre les seves pròpies produccions de vi, senyalitzant aquest tipus d'activitat amb fletxes de fusta i sobre aquestes rams d'heura col·locats en llocs visibles dels carrers i les places. Diferents documents acrediten l'existència de les "osmice" ja a l'Edat Mitjana. Un document de 1430 tracta sobre els camperols de la zona de Prosek (Prosecco) a la província de Trieste, en relació a la venda de vi en els seus propis habitatges sense cap aranzel. Aquesta tradició antiga va ser restaurada i renovada en virtut d'un decret de l'any 1784, emanat per part de Josep II d'Habsburg, que permetia als agricultors la possibilitat de vendre els seus propis productes durant un període màxim de vuit dies.
Actualment existeixen unes 40 “osmice” en l'altipla càrsic. Es troben a la zona de Mavhinje-Malchina, Praprot-Prepotto, Surtž-Sals, Samatorca-Samatorza, Prosek-Prosecco, Opčine-Opicina, Repen- Rupingrande, Mediavas-Medeazza, Križ-Santa Croce, Nabrežina-Aurisina, Zgonik-Sgonicco.
L'horari d'obertura de les “osmice” és generalment des de les 9:00 fins a les 23:00, variant sempre en relació a les normes i regles de cada poble.

## Vegeu també

* Web amb informació sobre les osmize Arxivat 2014-08-13 a Wayback Machine.
# Pemmó de Friül

Pemmó (o Pennó) va ser duc de Friül durant vint-i-sis anys, des de vers el 706 fins a la seva mort. Era el fill de Billó de Belluno. Pau el Diaca, nascut en el regnat de Pemmó, el defineix com "home intel·ligent i útil a la pàtria" (Historia Langobardorum, VI, 26).
Pemmó va arribar al ducat en el moment en una recent guerra civil havia assolat el país longobard i molts nobles havien mort en lluita contra els eslaus al Friül. Pemmo va criar a la seva pròpia casa als fills dels nobles morts a la guerra o en la batalla contra els eslaus, i els va considerar com els seus propis fills. Com molts dels seus predecessors, ell també va haver de fer front als eslaus, lliurant tres guerres contra els eslaus de Caríntia als que va derrotar i obligar a acceptar les seves condicions en un tractat de pau; la batalla decisiva va tenir lloc al poble de Lauriana i, segons Pau el Diaca, va acabar amb l'aniquilació dels invasors contra una pèrdua reduïda dels llombards
També Pemmó es va enfrontar amb Calixte (Callisto), patriarca d'Aquileia, resident a Cormons que tenia el suport del rei Luitprand. El patriarca estava en desacord amb el bisbe de Zuglio, Fidenzio, que havia traslladat la seva seu a Cividale; el successor de Fidenzio, Amador, va confirmar el trasllat i Calixte ho considerava inconvenient per la proximitat de Cividale a la seva pròpia seu, i el va deposar. Pemmó, en resposta, va detenir el patriarca i el va empresonar sota unes condicions força dures al castell de Pozio. Per això, el rei Liutprando va marxar al Friül i va deposar a Pemmó nomenant duc al fill d'aquest, Ratquis, considerat més fidel o més proper al rei. Pemmó va fugir amb els seus seguidors, però el seu fill es va assegurar el seu perdó.
Pemmo va deixar tres fills de Ratperga: Ratquis (Ratchis), Ratchait i Astolf (o Aistulf); el primer i el darrer es van convertir successivament en ducs de Friül i després reis longobards d'Itàlia

## Notes

* ↑ Bellunum, on hauria dirigit una revolta i es va haver de traslladar a Forum Julii o Cividale, on va viure pacíficament
* ↑ a causa de la vulnerabilitat excessiva de la capital patriarcal als atacs dels romans d'Orient
* ↑ Sed ipse, ut erat vir sapiens, plus eius mores et humilitatem verecundamque pudicitiam quam corporis pulchritudinem sibi conplacere dicebat. De hac igitur coniuge tres Pemmo filios, hoc est Ratchis et Ratchait et Ahistulfum, viros strenuos, genuit. Quorum nativitas humilitatem matris ad gloriam erexit
* ↑ Ratperga, diu Pau el Diaca, era d'aparença tosca i sovint va demanar al seu marit que la acomiadés i prengués una altra dona més adequada per a tan gran duc; però com era un home savi, va dir que el seu comportament i reverent humilitat i modèstia li agradaven més que la bellesa del cos. D'aquesta dona Pemmó va engendrar tres fills, Ratchis, Ratchait i Ahistulf

## Referències

* Pau el Diaca. Historia Langobardorum.
# Isabel de la Roche

Isabel de la Roche (morta abans de 1291) va ser filla de Guido I de la Roche. En alguns casos, Isabel és coneguda com a Isabel d'Atenes. Es va casar dues vegades, primer amb Godofred de Briel, senyor de Karitena, i després amb Hugo, comte de Brienne, i va tenir fills només amb el seu segon espòs.

## Biografia

La data del naixement d'Isabel és desconeguda. Era la cinquena de sis fills i els seus germans van ser Joan I de la Roche, Guillem I de la Roche i Alícia de la Roche, qui va ser regent de Beirut. El seu pare Guido va ser nomenat duc d'Atenes el 1260 pel rei Lluís IX de França.
Isabel es va casar primer el 1256 amb Godofred de Briel, senyor de Karitena. La parella va estar casada durant tretze anys; no obstant això, cap fill va néixer d'aquest matrimoni. En 1275, Godofred va morir de febre mentre comandava la guarnició d'Escorta. A la mort de Godofred, Isabel va rebre la meitat de la baronia com a dot, mentre que l'altra meitat va passar al príncep Guillem II de Villehardouin com a sobirà de la baronia.
El 1277, Isabel es va casar per segona vegada, aquesta vegada amb Hugo, comte de Brienne, el reclamant als trons de Xipre i Jerusalem. Els seus fills es van convertir en part de la reclamació Brienne al Regne de Jerusalem. La parella va tenir dos fills:
* Gutierre V de Brienne (mort el 1311), duc d'Atenes, hereu d'Hugo.
* Inès de Brienne, que es va casar amb Joan, comte de Joigny.
La data de mort d'Isabel és desconeguda; tanmateix, no degué viure més que Hugo, ja que aquest es va tornar a casar el 1291 amb Helena Comnè Ducas, la qual cosa significa que Isabel hauria mort abans del 1291. Hugo i Helena van tenir una altra filla anomenada Joana. A través d'Isabel, el seu fill Gutierre va ser capaç de reclamar el ducat d'Atenes el 1308 després de la mort del seu cosí de Guido II de la Roche.

## Referències

* ↑ William Miller, The Latins in the Levant (Nova York: Dutton, 1908), p. 142.
* ↑ Bon, Antoine (1969). La Morée franque. Recherches historiques, topographiques et archéologiques sur la principauté d'Achaïe p 148
* ↑ Lignages d'Outremer, Le Vaticanus Latinus 4789, CCC.XXXIII, p. 90.
# Palau Castell de Sacosta

Palau Castell de Sacosta és una obra de Girona declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

L'edifici és de planta quadrada edificat entorn a un pati central interior i des del que es distribueixen les estances. Des d'un lateral d'aquest pati, s'accedeix a una galeria volada de pedra.
La façana principal està situada a ponent. Té un portal adovellat d'arc de mig punt i està coronat per un relleu que representa l'escut de Joan Sarriera, protegit per una petita figura d'un Sant Miquel, i la inscripció: «casa feta per Mossen Johan Cerriera: Batlla General. Ay MCCCCLXXXXV». A la part més alta d'aquesta façana, hi ha un matacà sostingut per un doble arc sobre tres mènsules escalonades.
Del conjunt en sobresurten dues torres adossades a l'edifici, una de planta quadrada i una altra circular oposades diagonalment. La torre quadrada correspon a la part més antiga que resta del primitiu castell o palau. Presenta una finestra geminada amb petits arcs de mig punt i columna amb capitell treballat, segurament del segle xiii.
Al pis noble hi ha els salons més importants que conserven enteixinats de fusta. El parament del palau és de maçoneria i carreus, amb cadenats en els angles. A totes les façanes, hi ha finestrals gòtics, ja siguin de llinda plana o bé finestrals trigeminats, i espitlleres.
Recentment l'edifici ha estat rehabilitat.

## Història

No s'ha localitzat documentació anterior al 1495. Tot i així, per la factura d'alguns murs del castell i l'existència de documents anteriors del llinatge dels Sarriera, fan pensar que el casal d'avui en dia podria respondre a una gran reforma de 1495 d'un castell anterior.
La façana presenta l'escut de Sarriera acoblat amb el Margarit, que és protegit per la figura d'un Sant Miquel. Hi ha la inscripció: «Casa feta per Mossèn Joan Cerriera batlla general. Any 1495». Joan Sarriera desenvolupà una gran activitat durant la guerra i el setge de Girona de 1462, al costat de Joan II. Es va casar amb Violant de Margarit del Castell d'Empordà. A més d'aquesta casa posseïen una altra al pla de Santa Eugènia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Palau Castell de Sacosta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].

## Enllaços externs

* «Torres de Palau» (pdf). Catàleg del Patrimoni Històrico-artístic. Ajuntament de Girona.
* «El barri de Palau Sacosta». Pedres de Girona.
* «Palau Castell de Sacosta». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Santa Margarida de Benavent de la Conca

Santa Margarida de Benavent de la Conca és l'església parroquial del poble de Benavent de la Conca, cap de l'antic municipi homònim i integrat en el d'Isona i Conca Dellà el 1970. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església renaixentista d'una sola nau amb coberta de dues aigües, de teula àrab. La façana de ponent en un gran contrafort amb una espadanya de dos ulls. El portal, d'arcada de mig punt, està situat al mur de migdia on s'aprecien el carreus reblats vistos, arrebossats a les altres façanes. El 1633 és la data que consta a la clau de la porta.
Al Museu Nacional d'Art de Catalunya es conserven dos interessants elements romànics de l'ornamentació interior de l'església: una taula de baldaquí, i un frontal d'altar. La taula de baldaquí presenta un Crist en Majestat, mentre que el frontal d'altar presenta també el Crsit en Majestat, però acompanyat dels símbols dels quatre evangelistes i dels dotze apòstols. Totes dues són del segle xiii, més primitiu el baldaquí, més tardà (pot arribar a ser del xiv) el frontal d'altar.

## Història

L'església està àmpliament documentada al llarg dels segles, des del 1068 (testament d'Arsenda, muller d'Arnau Mir de Tost), fins a visites pastorals del segle xviii. Tingué sempre categoria parroquial, i en depenia l'església de Mont-repòs de Montadó.
És un temple originalment romànic, del qual actualment en queda poca cosa. A partir de mitjan segle xviii comença a rebre diverses afectacions que la transformaren completament. Es conserven alguns elements, de l'edifici primitiu, com la major part del mur nord, però la nau, els absis, la sagristia, etcètera, foren refets del tot. Actualment és d'una sola nau rectangular, i la majoria de parets són de l'obra del xviii.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Margarida de Benavent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 març 2017].

## Bibliografia

* BADIA I MORERA, Leonor, BERGÈS I SAURA, Carme i CASES I LOSCOS, Joan-Albert. "Santa Margarida de Benavent", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Sebastià de Talarn

Sant Sebastià de Talarn és una ermita de la vila de Talarn, pertanyent al terme d'aquest nom, del Pallars Jussà. Està situada al nord-oest de la vila i al sud-est de l'Acadèmia General Bàsica de Suboficials, dalt d'un turonet entre la llau dels Sabarissos (est) i la llau de les Maçanes (oest). És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Ermita, molt modificada, d'una nau de planta rectangular amb laterals adossats i tres portes, una per cada cos a la façana principal a llevant, amb ull de bou i campanar d'una sola obertura. Els murs són de carreus reblats i han estat arrebossats i repintats d'un blanc llampant. La coberta és de teula àrab.

## Referències

* ↑ «Sant Sebastià de Talarn». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2017].