OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Himne homèric

Els himnes homèrics són una col·lecció de trenta-dos (o trenta-quatre, segons altres opinions) poemes èpics curts grecs, que en l'antiguitat solien atribuir-se a Homer a causa de les coincidències mètriques amb altres obres homèriques. Tot i això ja en l'Antiguitat es va descartar que l'autor fos Homer. La tendència crítica actual predominant considera que les confluències es deuen a una època similar de composició, sense que calgui atribuir-los a Homer ni a un sol autor. De fet, són molts els que dubten de la mateixa existència d'Homer. Malgrat tot, el nom ha perdurat.
Actualment, es considera que el més antic d'aquests és el dedicat a Demèter, que va ser escrit el segle vii aC, en temps d'Hesíode, una mica més tard que la data normalment atribuïda a Homer. Això els situa entre els més antics monuments de la literatura grega. Semblen formar part d'un conjunt d'himnes més gran, els textos restants del qual s'han perdut.
Cada un dels himnes està dedicat a un déu i destinat a ser cantat per un aede com a preludi o proemi (en grec, προοίμιον; prooimion) abans de passar-ne a un més llarg. Els himnes varien força en longitud, i alguns són tan breus com tres o quatre versos, mentre que d'altres en superen els cinc-cents. Aquests himnes lloen deïtats concretes en hexàmetres dactílics, la mètrica usada en les èpiques homèriques.

## Llista dels himnes

Els trenta-dos himnes estan dedicats a:
* Dionís
* Demèter
* Apol·lo
* Hermes
* Afrodita
* Afrodita
* Dionís
* Ares
* Artemisa
* Afrodita
* Atena
* Hera
* Demèter
* Rea/Cíbele (la mare dels déus)
* Hèracles, cor de lleó
* Asclepi
* Els dioscurs (Càstor i Pòl·lux)
* Hermes
* Pan
* Hefest
* Apol·lo
* Posidó
* Els totpoderosos fills de Cronos (entre ells, Zeus)
* Hestia
* Les muses i Apol·lo
* Dionís
* Artemisa
* Atena
* Hestia
* Gea (la Terra, mare de tot)
* Hèlios
* Selene
* Els dioscurs

## Versions al català

* Maragall, Joan / Bosch Gimpera, Pere. Himnes homèrics. Traducció en vers de Joan Maragall i text grec amb la traducció literal de P. Bosch Gimpera. Barcelona: Institut de la Llengua Catalana. Impremta de L'Avenç (7 de març de 1913)
* Balasch, Manuel. Himnes homèrics. Barcelona: Llibres del Mall, 1974
* Llabrés Ripoll, Maria Rosa. Himnes homèrics. Introducció, traducció i notes de --. Port de Pollença: Edicions del Salobre, col·lecció Ílion de textos clàssics, 2009.

## Bibliografia

* Homer; Bosch Gimpera, Pere. Himnes homèrics. impremta de l'Avenç, 1913 [Consulta: 12 octubre 2010].

## Vegeu també

* Homer.
* Ilíada.
* L'Odissea.

## Enllaços externs

* http://sunsite.berkeley.edu Arxivat 2004-12-10 a Wayback Machine. (tots els himnes homèrics, en anglès).
* L'estructura del Himne homèríc a Apol·lo.
* El Dret i la Justícia del més fort en l'Himne homèric a Àrtemis (HH IX) Arxivat 2012-09-02 a Wayback Machine..
* Versió de Joan Maragall dels Himnes homèrics (Bloc De Troia a Ítaca).
# Temple d'Antoní i Faustina

El temple d'Antoní i Faustina és l'edifici millor conservat del Fòrum Romà. S'obre a la Via Sacra, a l'est de la basílica Emília i el temple del Diví Ròmul, enfront de la Règia. Consta d'un naos construït en blocs de tova volcànica, en origen revestida de marbre viat, un pronaos de sis columnes d'ordre corinti al front i d'altres dues en cada línia lateral, d'una alçada d'uns disset metres. El fris presenta una decoració de grifons enfrontats i motius vegetals.
Aquest temple, encara que de petites dimensions, és d'un gran interès per l'estat de conservació, simplicitat, severitat i puresa de l'estil. És una construcció d'una perfecció rara vegada en els monuments d'aquesta època. L'estil és corinti pròstil i hexàstil. Les columnes, d'una bella proporció, presenten els capitells tallats en marbre blanc, així com les bases que uneixen senzillesa i bellesa. L'entaulament és un dels més senzills de l'ordre corinti i no porta permòdols. El fris, executat d'una manera admirable, està compost de grifons, canelobres i d'altres variades decoracions. Aquest temple és un dels tipus més bells d'arquitectura coríntia. Descansa sobre un estilobat, disposició que es troba en els temples primitius i que va ser en general adoptada des del temps de Domicià.
La construcció era un encàrrec d'Antoní Pius a la mort de la seva esposa Faustina la Major l'any 141. L'emperador sovint deia que hauria preferit viure amb ella al desert que sense ella al palau. Pocs anys més tard, el 161, mor l'emperador i el Senat, en divinitzar-lo, consagra el temple a la parella imperial. Durant el segle xi es va transformar en l'església de San Lorenzo in Miranda.

## Referències

* ↑ Platner i Ashby, 1929, p. 14-15.
* ↑ Enciclopedia moderna: diccionario universal. Tomo III. Francisco de P. Mellado. 1851 (castellà)
* ↑ Platner i Ashby, 1929, p. 14.

## Bibliografia

* Platner, Samuel Ball; Ashby, Thomas. «Templum Antonini et Faustinae». A: Topographical Dictionary of Ancient Rome (en anglès). Londres: Oxford University Press, 1929.

## Vegeu també

* Temple romà.
# Teodosi d'Alexandria

Teodosi d'Alexandria, en llatí Theodosius, en grec antic Θεὸδοσιος, fou un gramàtic grec nadiu d'Alexandria.
Va escriure un comentari sobre el τέχνη γραμματική (Tékhne Grammatiké) de Dionís Trax. Se suposa que va viure en temps de Constantí I el Gran. La seva obra principal abans esmentada fou publicada en 1822 sota el títol Theodosii Alexandrini Grammatica.
Un epítom de la gran obra d'Herodià en vint llibres sobre prosòdia general, atribuït erròniament a Arcadi d'Antioquia, és probablement l'obra de Teodosi d'Alexandria o d'un gramàtic anomenat Aristòdem. Aquest epítom només inclou 19 dels llibres originals, l'últim va ser obra d'un falsificador del segle xvi, i encara que muntat sense cura, és valuós, ja que conserva l'ordre de l'original i, per tant, ofereix una base fiable per a la seva reconstrucció.

## Referències

* ↑ 5.Theodosius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1071

## Enllaços externs

* Theodosii Alexandrini Grammatica en línia
# Sant Antoni de Pàdua de Vallclara

Sant Antoni de Pàdua de Vallclara és una església amb elements barrocs de Vallclara (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular amb teulada a dues vessants. Destaquen a la façana, feta amb carreus rectangulars, una porta amb dintell on figura la data de 1653 i una finestra circular al damunt. S'ha d'assenyalar la marcada nuesa de la mateixa.

## Història

Aquesta capella fou venuda a particulars arran la desamortització. A continuació es convertí en magatzem. A la llinda hi apareix la data 1653.

## Referències

* 1 2 «Sant Antoni de Pàdua de Vallclara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Sant Antoni de Pàdua de Vallclara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Talla de diamants

La talla de diamants és una operació per a convertir un diamant en brut en un diamant d'ornament. El diamant és el material primitiu més dur conegut a la naturalesa. Avui dia s'utilitzen molts productes abrasius, però manufacturats per l'home que poden arribar a ser més durs que els materials d'origen mineral. La llana d'acer n'és un exemple. Gràcies als avenços tecnològics realitzats durant el segle xx, ara es poden obtenir, a un cost raonable, aquests abrasius artificials més durs que el diamant. Els més importants són el carbur de silici (també conegut sota la marca carborùndum), els diamants sintètics i els diamants sintètics d'alúmina (òxid d'alumini).

## Procediment

Abans de tot cal examinar com es realitzarà la feina de talla del diamant i marcar les línies per on es tallarà la pedra en brut des del primer moment. Cal mantenir en primer lloc una consideració primordial: Es tracta de conservar la forma pura d'octàedre del cristall a partir de la talla d'una forma irregular. Al rebaixar el diamant en una operació estàndard es redueix sovint la grandària a menys de la meitat del material original.

## Vegeu també

* Duresa
* Escala de Mohs

## Referències

* ↑ Karl Hans Moltrecht. Machine Shop Practice. Industrial Press Inc., 1981, p. 177–. ISBN 978-0-8311-1126-7 [Consulta: 7 febrer 2013].
# Moab (albedo)

Moab és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 19.78 ° latitud N i 10 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Moab, regió esmentada a la Bíblia.

## Referències

* ↑ "Moab (albedo)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Jardins de Maria Mercè Marçal

Els Jardins de Maria Mercè Marçal són una zona verda del barri de la Nova Esquerra de l'Eixample de Barcelona, situada a l'interior de l'illa compresa entre els carrers de Provença, Viladomat, Rosselló i del Comte Borrell, on conflueixen diferents equipaments, com el Casal de Gent Gran de l'Esquerra de l'Eixample, i a la part inferior hi ha el pavelló esportiu de l'escola IPSI.

## Història i descripció

L'enderrocament de la seu de l'Editorial Sopena l'octubre del 1996 va motivar la forta oposició dels veïns, que en reclamaven la preservació i van organitzar-hi diverses accions, però l'Ajuntament va considerar que l'edifici, que en aquell moment no estava catalogat, no tenia cap valor arquitectònic. Per a compensar-los, va pactar amb la immobiliària Metro-3 la creació d'uns jardins de 1.312 m² a l'interior de l'illa. Aquests foren inaugurats l'any 2002 i van ser batejats en honor de la poetessa i feminista barcelonina Maria Mercè Marçal (1952-1998). Alguns dels elements més característics de l'antiga façana es van recuperar en un mural de ceràmica realitzat per Jordi Gispert, que adorna un dels murs perimetrals del jardí; altres són entapissats amb plantes enfiladisses.
L'espai té tres zones ben diferenciades: una àrea de jocs, una d'estada i una zona reservada a horts urbans. Durant l'any 2017 i fins a l'octubre del 2018, se'n va fer una important reforma i ampliació. Es van remodelar la zona de jocs infantils, els horts urbans i s'hi instal·là una pèrgola coberta de plantes enfiladisses, i s'adequaren noves jardineres.

## Referències

* 1 2 «Jardins Interior d'Illa de Maria-Mercè Marçal». Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Ricart, Marta «La demolición de la vieja editorial Sopena indigna a muchos vecinos del Eixample». La Vanguardia, 08-10-1996, pàg. 32.
* ↑ VVAA. Jardins Interior d'Illa de Barcelona. Barcelona: El Globus Vermell, 2018.
* ↑ «Maria Mercè Marçal, jardins de». Nomenclàtor dels carrers. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Casinos, Xavi «La memoria de la Editorial Sopena». La Vanguardia, 09-12-2018.
* ↑ «Remodelació de l'interior d'illa Jardins de Mª Mercè Marçal, al c. de Provença, 97». BIMSA. Arxivat de l'original el 24-09-2020.
# Ferdinand Escanyé

Ferdinand Escanyé (Vinçà, 20 d'octubre del 1795 - Perpinyà, 22 de desembre del 1874) fou un polític i parlamentari francès, pare del també polític Frederic Escanyé.

## Biografia

Ferdinand Jean Joseph Sébastien Escanyé fou fill de Sébastien Escanyé, polític d'Assemblea Nacional legislativa francesa del 1791, i de Thérèse Parès.
Després d'acabar els estudis a l'Institut de Perpinyà, va començar la seva carrera a l'exèrcit fins a ascendir a capità d'estat major, amb destinació a la 9a divisió militar de Montpeller.
Més endavant va esdevenir diputat pels Pirineus Orientals pel districte de Prada el 30 de novembre del 1831 després d'haver obtingut 52 vots pels 46 de François Durand. Va perdre les següents eleccions del 21 de juny del 1834, per 52 contra 62 del seu adversari Joseph Lacroix. El 10 de maig del 1832 fou nomenat cavaller de la Legió d'Honor i el 1848 ascendit a oficial.

## Referències

* 1 2 3 4 Escanyé (Ferdinand-Jean-Joseph-Sébastien). A: Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpinyà: s.n., 1914.
* 1 2 3 4 Escanyé (Ferdinand, Jean, Joseph, Sébastien). A: Frénay, Étienne. Nouveau Dictionnaire de Biographies Roussillonnaises 1789-2011. Perpinyà: Publications de l'olivier, 2011. ISBN 9782908866414. 699 p.
# Cal Sastre Vell

Cal Sastre Vell és una obra de Vallfogona de Riucorb (Conca de Barberà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa situada en un xamfrà al carrer Portal (abans, carrer Vicenç Garcia) i el carrer del Portalet. Consta de dues plantes i golfa. A la planta baixa gran portalada de carreus de pedra picada i llinda amb la part inferior esculpida en punta, també una finestra i una altra porta lateral. A la planta principal finestres d'estil renaixentista amb ampit i motllures guardapols. A la golfa finestres quadrangulars de petites dimensions. La coberta és de teules i els murs de paredat calcari.

## Referències

* ↑ «Cal Sastre Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Nimaviridae

Nimaviridae (WSS) és una família de virus bicatenaris que infecten els crustacis de la família Penaeidae. Produeix una malaltia que mata aquests crustacis ràpidament i que s'encomana. En explotacions d'aqüicultura de tot el món pot matar tots els crustacis en pocs dies.
La primera epidèmia es va detectar a Taiwan el 1992, però va ser a la Xina continental des de 1993, on va portar a un col·lapse en la producció d'aquest tipus de crustacis. Després es va estendre al Japó i Corea, Tailàndia, Índia Malàisia i Amèrica i ara està estesa a totes les zones d'aqüicultura de crustacis del món excepte Austràlia..
També pot afectar en diversa intensitat a altres crustacis.
Els símptomes són una sobtada reducció de l'alimentació, letargia, pèrdua de cutícula, possible decoloració i taques blanques de 0,5 a 2 mil·límetres.
La malaltia es transmet principalment per via oral per l'aigua i d'altres animals infectats. El virus també està present en crustacis en llibertat però no s'han observat mortalitats massives en crustacis silvestres.
No es disposa encara de tractament.

## Referències

* ↑ Chen, S. N.. «Current status of shrimp aquaculture in Taiwan.». A: C. L. Browdy & J. S. Hopkins (Eds.). Swimming through troubled water. Proceedings of the special session on shrimp farming. Aquaculture ’95. World Aquaculture Society, Baton Rouge, Louisiana, USA, 1995, p. 29–34.
* ↑ Huang, J., X. L. Song, J. Yu & C. H. Yang «Baculoviral hypodermal and hematopoietic necrosis: study on the pathogen and pathology of the explosive epidemic disease of shrimp». Marine Fisheries Research, vol. 16, 1995, pàg. 1–10.

## Enllaços externs

* Viralzone: Nimaviridae
# Moeris Lacus

Moeris Lacus és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 7.91 ° latitud N i 90 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència al Llac Moeris, antic nom del llac Karun.

## Referències

* ↑ "Moeris Lacus". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Terratrèmol de Cascàdia de 1700

El terratrèmol de Cascàdia de 1700 fou un sismes que tingué lloc el 26 de gener de 1700 a l'oest dels Estats Units d'una potència que s'estima equivalent a 8,7 - 9 punts en l'escala de Richter. Davant la manca de fonts escrites coetànies, la recerca s'ha dut a terme a partir de les descripcions del tsunami que afectà Japó, conseqüència d'aquest terratrèmol, i del qual sí que hi ha documentació, especialment a la Prefectura d'Iwate.
El terratrèmol fou provocat per la subducció de l'extrem de la placa de Juan de Fuca amb la placa nord-americana, continental i, per tant, més densa. Grans onades van envair la costa americana, de les quals queden restes a la vegetació, morta per la salinitat brusca, tal com proven les anàlisis dels sòls i els sediments a la regió (especialment reveladores han estat les anàlisis relacionades amb la Thuja plicata) S'han trobat també restes arqueològiques de poblats abandonats de sobte a la mateixa època, així com llegendes orals que expliquen la lluita entre una balena i un ocell mític que feu tremolar la terra.
Al llarg de 1000 km es va fracturar la terra, amb un desplaçament de plaques de fins a 20 metres en quatre minuts, fet que explica la magnitud del sisme. La zona de Cascàdia, com es coneix aquesta unió geològica, és una àrea de risc sísmic alt, amb possibilitat de grans terratrèmols en el futur, més devastadors per l'augment de la població a la zona, poc preparada per a tsunamis gegantins. Els experts calculen que existeix un 37% de possibilitats que un terratrèmol similar al de 1700 tingui lloc durant el segle xxi, segons els intervals de trencament de la falla de Cascàdia. Cada any la placa oceànica es desplaça 60 mm i cada cert temps es produeix un terratrèmol de consideració per la reubicació del sòl. Es creu que els sismes anteriors al de 1700 van tenir lloc els anys 1310, 810, 400, 170 aC i 600 aC.
La importància d'aquest terratrèmol, a part de la seva magnitud (el sisè en importància des de l'edat moderna), és que es va descriure amb tècniques indirectes i va fer avançar la sismologia. L'anomenat "tsunami orfe", un tsunami que no es podia explicar per cap sisme a la regió del Japó, va posar en marxa una recerca que va permetre detectar l'existència d'aquest desastre natural, abans no consignat als registres. Posteriorment es van realitzar expedicions geològiques al fons de l'oceà que confirmaren un canvi en les capes de les plaques.

## Referències

* ↑ Kenji Satake, Kunihiko Shimazaki, Yoshinobu Tsuji, and Kazue Ueda (18 January 1996). "Time and size of a giant earthquake in Cascadia inferred from Japanese tsunami records of January 1700". Nature (379): 246–249
* ↑ Witter, Robert C.; Kelsey, Harvey M.; Hemphill-Haley, Eileen (2003). "Great Cascadia earthquakes and tsunamis of the past 6700 years, Coquille River estuary, southern coastal Oregon". Geological Society of America Bulletin (The Geological Society of America) 115 (10): 1289–1306. doi:10.1130/b25189.1.
# Rectoria (Vimbodí i Poblet)

La Rectoria és una obra de Vimbodí i Poblet (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici cantoner amb dues façanes molt diferenciades. La principal té una portada d'arc de mig punt amb grans dovelles de pedra i la data "1709". La façana que dona a l'església esta realitzada en carreus força irregulars, conté com a elements distintius vàries finestres i una porta realitzades amb un fals arc format per línies corbes i rectes.

## Referències

* ↑ «Rectoria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Nereidum Fretum

Nereidum Fretum és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -44.66 ° latitud N i 305 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a les Nereides, nimfes del mar de la mitologia grega.

## Referències

* ↑ "Nereidum Fretum". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Shan shui

Shan shui (en xinès 山水 literalment "muntanya d'aigua") es refereix a un estil de pintura de la Xina que implica representar un escenari o paisatges naturals fent servir un pinzell i tinta més que no pas pintures convencionals. Les muntanyes, els rius i sovint els salts d'aigua són principalment tractats en aquest estil artístic.
Les pintures de l'estil Shan shui van agafar preeminència durant el segle v, durant la dinastia Liu Song. Un autor primerenc que va assolir la fama va ser Zhan Ziqian. Més tard va ser caracteritzat per un grup de pintors paisatgistes com Zhang Zeduan, la majoria molt coneguts que produïren paisatges a gran escala. Aquestes pintures de paisatges normalment representaven muntanyes, que sovint eren considerades com llocs sagrats a la Xina.
Posteriorment va esclatar una polèmica entre els artistes sobre el paper de la tradició, il·lustrada amb la defensa de Qian Xuan o el rebuig de Huang Gongwang, partidari d'innovar dins el gènere malgrat es mantinguessin els seus elements distintius. Bian Jingzhao va barrejar el paisatge amb la pintura d'animals de fort simbolisme, com la grua.
La dinastia Ming va esperonar de manera decidida el gènere entre els seus artistes, que va perdurar fins a la contemporaneïtat, com prova l'obra de Ding Guanpeng. Al segle XX pintors com Chang Dai-chien van revolucionar la pintura Shan sui amb l'addició de colors vius i noves tècniques de pinzellada solta, d'influència occidental, un llegat present també en els quadres de Wu Guanzhong.

## Referències

* ↑ Textual Evidence for the Secular Arts of China in the Period from Liu Sung through Sui by Alexander Soper
* ↑ Sirén, Osvald. Chinese Painting: Leading Masters and Principles (en english). Ronald Press, 1956, p. 62,104.
* ↑ Yang Xin, Richard M. Barnhart, Nie Chongzheng, James Cahill, Lang Shaojun, Wu Hung, Trois mille ans de peinture chinoise, Arles, Éditions Philippe Picquier, 1997
* ↑ King, Richard (2010). Art in Turmoil: The Chinese Cultural Revolution. Vancouver: UBC Press.

## Enllaços externs

* Pintura de paisatge xinès a China Online Museum
* Pintors xinesos i galeries a China Online Museum
# Sisena batalla de l'Isonzo

La sisena batalla de l'Isonzo també coneguda com la batalla de Gorizia es va lliurar del 4 d'agost al 17 d'agost de 1916 entre els exèrcits d'Itàlia i de l'exèrcit austrohongarès durant la Primera Guerra Mundial.

## Antecedents

El comandant en cap austríac Franz Conrad von Hötzendorf, havia reduït les forces dels austrohongaresos, al llarg del front l'Isonzo per reforçar la seva ofensiva a Trentino - Alto Adige coneguda també com a Strafexpedition. El Cap d'Estat Major italià Luigi Cadorna va usar la xarxa dels ferrocarrils per desplaçar ràpidament les tropes de Trentino novament a la línia de l'Isonzo per a un atac contra les defenses afeblides austrohongareses.

## Batalla

El 6 d'agost es va llançar l'ofensiva sobre Gorizia. Es va concentrar a dues zones: la zona muntanyosa a l'oest del riu Isonzo a la vora de Gorizia i a la part occidental de l'altiplà Carso a prop del municipi Doberdò del Lago. A la batalla de Doberdò, els italians van aconseguir conquerir la carretera principal que va des de la ciutat costanera de Duino a Gorizia, assegurant així el seu avançament des del sud. Les forces austrohongareses van haver de retirar-se de la línia est de Gorizia, deixant als italians la ciutat molt danyada. Cadorna va finalitzar el seu atac el 17 d'agost de 1916.

## Referències

* ↑ Schindler, 2007, cap.VIII.
* ↑ Chersovani, 1916, p. 11-26, Introducció.
* ↑ Sema, 2009, p. 205.
* ↑ Schindler, 2007, p. 225.

## Bibliografia

* Chersovani, Sergio. La battaglia di Gorizia - Agosto 1916 (en italià). Gorizia: Libreria Editrice Goriziana, 2006. ISBN 88-86928-93-9.
* Sema, Antonio. La gran guerra en el frente de Isonzo (en italià). Gorizia: Libreria Editrice Goriziana, 2009. ISBN 978-88-6102-031-3.
* Schindler, John R. Isonzo, il massacro dimenticato della Grande Guerra. Gorizia: Libreria Editrice Goriziana, 2007. ISBN 88-86928-54-8.