OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Torre Bela

Torre Bela (o A Terra –Torre Bela) és una pel·lícula portuguesa del 1977 dirigida per l'alemany Thomas Harlan, un llargmetratge documental fet en co-producció entre Portugal, Itàlia i RFA. Es caracteritza per assimilar gèneres “contradictoris” en el seu moment: la pel·lícula històrica, s'assumeix com a cinema militant i, alhora, com un exercici d'antropologia visual.
Torre Bela i Mortu Nega (1987), de Flora Gomes són dues de les pel·lícules de la família portuguesa del cinema militant que es permeten. contaminar-se des de la perspectiva de l'antropologia visual, quelcom més obert i més delicat. Fou estrenada al Cinema King de Lisboa, el 2 d'agost de 2007, en la seva versió final.

## Sinopsi

Torre Bela, una antiga propietat del Duc de Lafões, una propietat de Ribatejo amb dues mil hectàrees, la propietat emmurallada més gran de Portugal, està ocupada per treballadors agrícoles sense feina ni terra, que en un dels moments candents del Procés Revolucionari en Curs, van decidir organitzar-se en cooperativa. Amb el suport de revolucionaris idealistes, un líder carismàtic de perfil dubtós i “soldats del poble”, volen fer sentir la seva veu i les seves raons. Tothom veu en aquesta apropiació il·legítima un mitjà legítim de rehabilitació social, que inclou la recuperació dels treballadors borratxos. Actuen de bona fe i senten que estan aportant la seva experiència al procés revolucionari en curs.
Hi ha en joc terres no conreades des de 1961, que els ocupants, residents dels pobles de Manique do Intendente, Maçussa (Azambuja) i Lapa (Cartaxo), pretenen explorar per produir productes de primera necessitat. El procés se segueix pas a pas en una pel·lícula que s'inventa pas a pas, buscant desxifrar el sentit profund d'un gest que va més enllà de les qüestions socials, de classe, i que es descobreixen altres personatges, a més dels que estan enfocats al principi: «la base», els generosos soldats de la «Policia Militar, en l'àmbit de les conquestes salvaguardades pel Moviment de les Forces Armades (MFA)»

## Festivals

* 1977 - Torre Bela al Festival Internacional de Cinema de Canes
* 1977 - Torre Bela sl Festival de Pesaro (notícia al El País)
* 1977 – VI Festival del Documental de Lilla (Gran Premi)

## Referències

* ↑ Torre Bela a blogsandocs.com
* ↑ Diario de lucha. Torre Bela, CCCB
* ↑ (Cit.: José de Matos-Cruz a O Cais do Olhar' ', ed. da Cinemateca Portuguesa, 1999).

## Bibliografia

* Jean-Loup Passek, Cinéma 77, n° 224-225, août 1977, p. 121
* Pierre-Antoine Fabre, Écran 79, n° 81, juin 1979, p. 68
* Gilles Colpart, La Saison cinématographique 79, octobre 1979, p. 305

## Enllaços externs

* Torre Bela a Vimeo
# Mina antitancs

Una mina antitancs és una mina destinada a ser menys sensible a la pressió i amb una major càrrega explosiva, amb la finalitat de destruir un vehicle blindat, com ara un tanc.
Es va utilitzar per primera vegada a gran escala a la Segona Guerra Mundial. Les mines antitancs requereixen una pressió de més de 150 quilograms per a explotar i, per tant, poden ser activades pels cotxes, tancs i motocicletes, però són inofensives pels humans i animals. El seu funcionament bàsic és similar al d'una mina explosiva. L'ús d'aquest tipus de mina està permès pel Tractat d'Ottawa. Normalment la instal·lació de mines es fa distribuint mines antitancs i mines antipersona en el mateix camp, de manera que siguin més difícils de localitzar i eliminar.
# Casa al carrer Cabrafiga, 1 (Llançà)

La casa al carrer Cabrafiga, 1 és un edifici del municipi de Llançà (Alt Empordà), inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És situada dins el nucli urbà de la població de Llançà, al bell mig del terme i formant cantonada entre el carrer de Cabrafiga i l'accés al recinte de la casa Marly.
Es tracta d'un edifici cantoner format per tres cossos adossats que li proporcionen una planta irregular, assimilada a un triangle. Els cossos de la banda de migdia de la construcció presenten les cobertes de teula de dues vessants i consten de dues plantes, mentre que cap al nord les cobertes són planes i s'utilitzen de terrat, en un cos organitzat en una sola planta. La façana principal, orientada al carrer, presenta obertures rectangulars amb els emmarcaments arrebossats. L'extrem de tramuntana està rematat per la barana d'obra del terrat, mentre que a l'extrem de migdia les obertures són d'arc deprimit còncau i tenen els emmarcaments arrebossats. La façana posterior presenta un accés des de l'interior del recinte de la casa Marly. Aquest parament presenta obertures de mig punt a la planta baixa i rectangulars al pis, totes elles amb els emmarcaments arrebossats. La façana està rematada per una cornisa motllurada damunt la qual hi ha els forats de ventilació de la coberta, que també es repeteixen a la façana principal.
La construcció presenta el parament principal arrebossat i decorat a imitació de carreus ben desbastats, mentre que la façana posterior és bastida en pedra i amb les juntes destacades.

## Història

Aquesta casa té accés directe als jardins de la casa Marly per la façana posterior, cosa que fa pensar que podria haver estat, en origen, on s'hostatjava el servei de la família Marly.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa al carrer Cabrafiga, 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Acheron Catena

Acheron Catena és una formació geològica del tipus catena del quadrangle Arcadia de Mart, situat amb coordenades planetocèntriques a 40.7 ° latitud N i 261.71 ° longitud E. Té un diàmetre de 421.77 km i va rebre el nom d'un clàssic d'albedo situat a 35 ° latitud N i 140 ° longitud O. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1979. El terme "Catena" fa referència a una cadena de cràters.

## Referències

* ↑ "Acheron Catena". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Hermann et Cie. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.
* ↑ «Descripcions dels termes» (en anglés). [Consulta: 13 febrer 2021].

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# (112) Ifigenia

(112) Ifigenia és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides i va ser descobert per Christian Heinrich Friedrich Peters des de l'observatori Litchfield de Clinton, als Estats Units d'Amèrica, el 19 de setembre de 1870. Està nomenat per Ifigènia, un personatge de la mitologia grega.

## Característiques orbitals

Iphigenia està situat a una distància mitjana de 2,433 ua del Sol, i pot apropar-se fins a 2,12 ua. Té una excentricitat de 0,1287 i una inclinació orbital de 2,604°. Triga 1.387 dies a completar una òrbita al voltant del Sol.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 3 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 23. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglés). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* «(112) Iphigenia» (en anglés). Minor Planet Center. [Consulta: 16 juny 2015].
# Nioboixiolita-(Fe³⁺)

La nioboixiolita-(Fe³⁺) és un mineral de la classe dels òxids que pertany al supergrup de la columbita.

## Característiques

La nioboixiolita-(Fe³⁺) és un òxid de fórmula química (Nb$_{0.5}$Fe³⁺₂)O₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de novembre de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «04.DB - Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations de mida mitjana; cadenes que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb altres minerals com la cassiterita, la pirolusita, el rútil o la biehlita, entre d'altres. L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 6169/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a les pedreres In den Dellen, situades a la localitat de Mendig, a Mayen-Koblenz (Renània-Palatinat, Alemanya), sent aquest indret l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Nioboixiolite-(Fe3+)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 gener 2024].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 82». European Journal of Mineralogy, 36, 6, 09-12-2024, pàg. 1005–1010. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-1005-2024 [Consulta: 4 gener 2025].
* ↑ «Strunz-mindat (2025) Classification - With medium-sized cations; chains of edge-sharing octahedra». Mindat. [Consulta: 4 gener 2025].
# Deuteronilus Colles

Deuteronilus Colles és un grup de turons del quadrangle Ismenius Lacus de Mart, situat amb les coordenades planetocèntriques a 42.38 ° latitud N i 22.31 ° longitud E. Té 59.01 km de diàmetre i va rebre el nom d'un tret albedo. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1982. El terme "Colles" és utilitzat per turons petits o knobs.

## Referències

* ↑ "Deuteronilus Colles". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Hermann et Cie. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.
* ↑ «Descriptor Terms (Feature Types)» (en anglés).
# Rodolf de Diepholt

Rodolf de Diepholt (Diepholz, circa 1390 - Vollenhove, 24 de març de 1455) va ser bisbe d'Utrecht entre 1423 i 1455 i bisbe d'Osnabrück entre 1454 i 1455. Va fomentar la construcció de la catedral de Sant Martí d'Utrecht, on va ser enterrat en una capella que porta el seu nom.

## Història

Rodolf de Diepholt va ser un dels més influents bisbes d'Utrecht als finals de l'edat mitjana. Rudolf era el fill de Johann III, senyor de Diepholz (mort el 1422), i la comtessa Kunigunde von Oldenburg; era germà de Konrad IX, Senyor de Diepholz (mort el 1426), i oncle d'Otto IV, senyor de Diepholz (mort el 1481).

### Bisbat d'Utrecht

Abans d'ésser nomenat bisbe, va ser canonge a Colònia. A Utrecht, després de la mort de Frederic III de Blankenheim quan va caldre elegir un nou bisbe el 1423, es van trobar dues parts en disputa els Lichtenbergers i els Lockhorsten. Rodolf va ser el candidat de Lichtenbergers, i va ser elegit pel capítol amb el suport de les ciutats i la classe noble dels cavallers. Els Lockhorsten, tanmateix, van mantenir el seu suport al seu candidat Zweder de Culembourg. Per resoldre el conflicte, el papa Martí V va nomenar al seu protegit Rhabanus van Helmstatt el 7 de juny de 1424 encara que Rhabanus es va retirar, i després d'això el papa va nomenar a Zweder el 6 de febrer de 1425. Per tant, el que s'anomena el «Cisma d'Utrecht» es va convertir en realitat. Zweder es va establir per la violència, però va ser expulsat de la ciutat el 1426 pels Lichtenbergers. Rodolf va ser excomunicat pel papa, però tanmateix es va mantenir, encara que en principi Zweder podia comptar amb el suport del duc Felip III de Borgonya, que era a més a més comte d'Holanda i duc de Gelderland.
Rodolf encara va aconseguir un acord amb els dos sobirans veïns. El papa Eugeni IV -successor de Martí V- va reconèixer a Rodolf el 10 de desembre 1432, que podria ser bisbe oficialment entronitzat el 1433. Després de la mort de Zweder el mateix any, Walraven van Meurs va presentar la seva candidatura enfront de la de Rodolf, recolzada pel Consell de Basilea; va abdicar el 1448, donant fi al cisma. Rodolf va ser universalment reconegut, al mateix any en què va ser expulsat de la ciutat per la població que no aprovaven la seva política fiscal. Rodolf va regressar el 1449 mitjançant la força i va mantenir la seva posició fins a la seva mort el 1455.

### Bisbat d'Osnabrück

Després de la mort del bisbe d'Osnabrück Hendrik van Meurs el 1450, Rodolf va interferir en la lluita per la successió que es va allargar durant molt de temps. Va tractar d'assentar-se al soli episcopal en lloc del seu nebot Konrad III de Diepholz, que ja era rector d'Osnabrück. El 1454 Rodolf va aconseguir infligir una severa derrota als seus oponents i aconseguir la funció del príncep-bisbe d'Osnabrück. Després de la seva mort, va ser el seu nebot, qui el va succeir.

## Referències

* 1 2 3 4 Vogtherr, Thomas. Rudolf v. Diepholz (en alemany). Berlín: Neue Deustsche Biographie, 2005 digitalitzada, p. 189-190. ISBN 3-426-11203-2 [Consulta: 2 febrer 2016].
# Molly O

Molly O' és una pel·lícula muda de la Mack Sennett-Mabel Normand Productions dirigida per F. Richard Jones i protagonitzada per Mabel Normand en la seva primera actuació després de deixar la Goldwyn. Es va estrenar el novembre de 1921. L'estrena es va endarrerir una mica per l'escàndol de la mort de Virginia Rappe en una festa de Roscoe Arbuckle en la que l'actor Lowell Sherman hi era convidat. La pel·lícula, que va costar aproximadament 250.000 dòlars, va suposar uns ingressos propers al milió de dòlars tot i que hagueren pogut ser molt superiors a no ser per l'escàndol que va suposar la mort de William Desmond Taylorr: la darrera persona que el va veure viu i, per tant, en algun moment fou sospitosa, va ser Mabel Normand.

## Argument

Molly O'Dair, és una noia de classe treballadora que la seva mare és bugadera i el seu pare un constructor de séquies. La noia està enamorada del doctor John Bryant, un jove milionari solter del que segueix les seves obres filantròpiques pels diaris. El pare voldria que es cases amb Jim Smith, el seu ajudant. Més tard, quan va tornar la roba neta a un club de camp se’l troba i ell, atret per la seva simpatia, la porta a passejar en cotxe. La xicota de Bryant, Miriam, s'assabenta, i quan en un ball de disfresses confon a Molly per ella, decideix trencar el compromís i li torna el seu anell. Tornant a casa, Molly es troba amb Jim Smith, que li retreu que hagi anat al ball i es rescatada per Bryant. El pare mal-interpreta la situació i la fa fora de casa.
Quan l'endemà el pare canvia d'idea i la va a buscar a casa del Dr., la troba en el dormitori de Bryant per lo que està a punt de matar-lo a trets. Tot s'aclareix quan ell li explica que s'han casat. Posteriorment, Jim i el seu germà fan que el germà de Molly contregui deutes amb ells. Molly queda amb el germà de Jim en un aeròdrom per donar-li aquests diners i és segrestada en un zepelí. Al final, el marit es presenta amb un hidroavió i la rescata.

## Repartiment

* Mabel Normand (Molly O')
* George Nichols (Tim O'Dair)
* Anna Dodge (Mrs. Tim O'Dair)
* Albert Hackett (Billy O'Dair)
* Eddie Gribbon (Jim Smith)
* Jack Mulhall (Dr. John S. Bryant)
* Lowell Sherman as Fred Manchester
* Jacqueline Logan (Miriam Manchesteer)
* Ben Deeley (Albert Faulkner)
* Gloria Davenport (Mrs. James W. Robbins)
* Carl Stockdale (l'home silueta)
* Eugenie Besserer (Antonia Bacigalupi)
* Al Cooke (home en una llotja durant el ball)
* Floy Guinn (no acreditat)
* Irene (no acreditada)
* Mildred June (no acreditada)
* Kathryn McGuire (no acreditada)
* John B. O'Brien (no acreditat)
* John J. Richardson (no acreditada)
* Peggy Rompers (no acreditat)
* Ben Turpin (no acreditat)

## Referències

* 1 2 Massa, Steve. Slapstick Divas: The Women of Silent Comedy (en anglès). BearManor Media.
* ↑ «Molly O'» (en anglès). AFI Catalog. [Consulta: 6 maig 2020].
* ↑ Walker, Brent E. Mack Sennett's Fun Factory: A History and Filmography of His Studio and His Keystone and Mack Sennett Comedies, with Biographies of Players and Personnel (en anglès). McFarland, 2010-01-13, p. 124. ISBN 978-0-7864-5707-6.

## Enllaços externs

* Molly O’ al catàleg de l'American Film Institute
# Santi Borrell Giró

Santi Borrell Giró (Vilafranca del Penedès, 1 de setembre de 1972) és un poeta en llengua catalana.
El seu primer llibre Els dies a les mans es va publicar el 2010, amb dues edicions exhaurides, considerat com un dels fenòmens editorials d'aquella temporada. El 2013 es va publicar el seu segon llibre de poesia Fragments d'una pedra i també es va exhaurir. Mar da Morte, el seu tercer llibre de poesia, publicat el 2017, és una edició en català amb traducció al gallec d'Amauta Castro. Ha estat organitzador de diversos festivals de poesia (Kinzena Poetika, a Vilafranca del Penedès; i Festival de Poesia a les Caves, a Sant Sadurní d'Anoia). Ha promogut diversos llibres col·lectius: Poetes a la Xarxa (2010, Poemes i blogs), i Poesia a la Frontera. Antologia de poetes en llengua catalana, aragonesa i castellana (2011, March Editor i Llibreria Serret. ISBN 9788496638938).
El seu compromís amb la realitat el va portar a impulsar el Manifest de Poetes Catalans per la Independència, presentat a la seu de l'Institut d'Estudis Catalans l'octubre del 2014, amb l'adhesió de 300 poetes. El 2016 es va editar el seu estudi La història del Cava (Publicacions de l'Ajuntament de Sant Sadurní d'Anoia), que rebé el Premi al Millor Llibre d'Història de Vins en l'àmbit mundial (Gourmand. Word Cookbook Awards& 2016). El 2018 es va editar un altre estudi, La vinya i el vi del Penedès. 1885-2018, una continuació de l'estudi del cava que rebé el Premi al Millor Llibre d'Europa de Vins (Gourmand. Word Cookbook Awards 2018).

## Llibres de vins

* Història del cava: Sant Sadurní d'Anoia. Sant Sadurní d'Anoia: Ajuntament de Sant Sadurní d'Anoia, 2016.
* La vinya i el vi del Penedès. 1850-2018. Vilafranca del Penedès, 2020. ISBN 9788409094042.

### Poesia

* Els dies a les mans. Vilafranca del Penedès: Edicions de pedra, 2010. ISBN 9788461420513.
* Fragments d'una pedra. Vilafranca del Penedès: Edicions de pedra, 2013. ISBN 9788461658404.
* Mar da Morte. Vilafranca del Penedès: Edicions de pedra, 2017. ISBN 9788469753613.

## Referències

* ↑ «Borrell Giró, Santi, al web de la Institució de les Lletres Catalanes (ILC)». [Consulta: 2 setembre 2017].
* ↑ Soler, Josep Ma. «Santi Borrell ha guanyat el Premi al Millor Llibre del Món en la categoria d'Història del Vi». RtvVilafranca, 29-05-2017 [Consulta: 2 setembre 2017].
# Syria Colles

Syria Colles és un grup de turons del quadrangle Phoenicis Lacus de Mart, situat amb les coordenades planetocèntriques a -8.55 ° latitud N i 263.92 ° longitud E. Té 630 km de diàmetre i va rebre el nom d'un tret albedo. El nom va ser aprovat per la UAI l'11 d'abril de 2015. El terme "Colles" és utilitzat per turons petits o knobs.

## Referències

* ↑ "Syria Colles". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Blunck, Jürgen. Exposition Press. Mars and its Satellites, A Detailed Commentary on the Nomenclature. 2$^a$, 1982..
* ↑ «Descriptor Terms (Feature Types)» (en anglés).
# (124) Alcestis

(124) Alcestis és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides i va ser descobert per Christian Heinrich Friedrich Peters des de l'observatori Litchfield de Clinton, Estats Units, el 23 d'agost de 1872. S'anomena per Alceste, un personatge de la mitologia grega. Està situat a una distància mitjana de 2,63 ua del Sol, i pot apropar-se fins a 2,428 ua. Té una inclinació orbital de 2,953° i una excentricitat de 0,07689. Empra 1.558 dies a completar una òrbita al voltant del Sol.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 24. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglés). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* «(124) Alkeste» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 17 juny 2015].
Viccionari
# Dòlar continental

El dòlar continental o, simplement, continental (en anglès continental currency dollar) va ser un paper moneda emès pel Congrés Continental, després de la Guerra d'Independència dels Estats Units, el 1775. Eric P. Newman, autoritat líder en les primeres edicions de bitllets de banc dels Estats Units, distingeix entre la moneda continental i les monedes colonials, expedides per les colònies abans de la revolució.
La moneda continental va ser denominada en dòlars que anaven d'1/6 de dòlar fins a 80 dòlars, molts d'ells imparells entre les denominacions del seu valor, mentre que les monedes colonials foren denominades en lliures, xílings i penics, així com en dòlars. Durant la Revolució, el Congrés va imprimir 241.552.780 dòlars continentals en paper moneda. Sense un suport sòlid ni garanties i amb la característica que podien ser fàcilment falsificats, els continentals ràpidament van perdre el seu valor, cosa que va originar la frase en anglès «not worth a continental», és a dir 'això no val ni un continental'.
El dòlar continental va ser imprès mitjançant una matriu de gravat a la fusta amb un segell de tinta i contenia un lema i alguns motius de seguretat que requeien sobretot en la tipografia, amb la numeració que es feia de forma manual i la impressió a una sola cara. Els següents bitllets ja van tenir un revers realitzat amb un procediment inventat per Benjamin Franklin en què es representava un motiu que reproduïa unes fulles d'arbre, segons una tècnica que encara avui no se sap ben bé com es feia.
A la fi de 1778 els continentals valien entre ⅕ i ⅐ del seu valor nominal. El 1780 ja valien només una quarantena part del mateix valor. El Congrés va intentar dur a terme una reforma monetària i va retirar els antics bitllets de la circulació i els va reemplaçar per uns de nous, però no reeixí, i, el maig de 1781, els continentals van deixar de circular com a moneda corrent. Franklin va remarcar que la devaluació dels diners, de fet, havia actuat com un impost de guerra. A la dècada de 1790, després de la ratificació de la Constitució, el dòlar continental es podia ser canviat com a bons del tresor, a un 1% del valor nominal.
La dolorosa experiència dels fugitius de la inflació i el col·lapse del continental va impulsar els delegats de la Convenció de Filadèlfia a incloure la clàusula d'or i plata en la Constitució dels Estats Units de manera que cadascun dels Estats no pogués emetre factures de crèdit.

## Referències

* ↑ Newman, 1990, p. 16.
* ↑ El més corrent va ser: Fugio. Mind your business.
* ↑ Reproduccions de diferents emissions de 45 a 80 dòlars.
* ↑ Newman, 1990, p. 17.
* ↑ Newman, 1990, p. 17 i 49.
* ↑ Constitució dels Estats Units, Article I, secció 10.

## Bibliografia

* Newman, Eric P. The Early Paper Money of America. 3a edició. Wisconsin: Krause Publications, 1990. ISBN 0-87341-120-X.
# Tempe Colles

Tempe Colles és un grup de turons del quadrangle Arcadia de Mart, situat amb les coordenades planetocèntriques a 33.93 ° latitud N i 277.74 ° longitud E. Té 34.49 km de diàmetre i va rebre el nom d'un tret albedo. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1991. El terme "Colles" és utilitzat per turons petits o knobs.

## Referències

* ↑ "Tempe Colles". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Blunck, Jürgen. Exposition Press. Mars and its Satellites, A Detailed Commentary on the Nomenclature. 2$^a$, 1982..
* ↑ «Descriptor Terms (Feature Types)» (en anglés).