OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pou dels desitjos

Un pou dels desitjos és un terme del folklore europeu per descriure els pous en què hom pensa que qualsevol desig expressat seria concedit. La idea que un desig seria concedit ve de la creença que hi havia déus continguts en l'aigua o que havia estat col·locada allà com un regal dels déus, ja que l'aigua era una font de la vida i sovint era una matèria escassa.
L'aigua es va considerar que contenia energies curatives i, per tant, els pous van arribar a ser populars entre molta gent que bevia, es banyava o simplement expressava desitjos sobre ella. La gent creia que els guardes o els habitants del pou li concedirien el seu desig si pagaven un preu. Generalment, després de pronunciar el desig, hom havia de llançar monedes al pou. El desig llavors seria concedit pel guarda o l'habitant, basant-se en com la moneda aterraria en el fons del pou. Si la moneda aterra de cara amunt, el desig seria concedit. Si la moneda aterra cara avall el desig no seria concedit.
La tradició de llançar xavalla a basses i fonts prové d'això. Les monedes hi serien gitades com a regals per a la deïtat en forma d'agraïments.
# Clibanornis

Clibanornis és un gènere d'ocells de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per cinc espècies:
* Clibanornis dendrocolaptoides - espiner dels bambús.
* Clibanornis rectirostris - plegafulles bec-recte.
* Clibanornis erythrocephalus - plegafulles cap-rogenc.
* Clibanornis rubiginosus - plegafulles castany.
* Clibanornis rufipectus - plegafulles de Santa Marta.

## Referències

* ↑ «Clibanornis rubiginosus (P.L.Sclater, 1857)» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ «Clibanornis (Clibanornis sp.) - Avibase». [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ «Ovenbirds, woodcreepers – IOC World Bird List». [Consulta: 10 gener 2025].
# Casa al carrer Serra Bullones, 11 (Sant Pere Pescador)

La Casa al carrer Serra Bullones, 11 és una obra de Sant Pere Pescador (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Sant Pere Pescador, a poca distància al sud de l'antic recinte medieval de la vila.
Edifici entre mitgeres de planta irregular, format per tres cossos adossats. L'habitatge principal està disposat formant cantonada dins del mateix carrer. Presenta la coberta de teula a dues vessants i està distribuït en planta baixa i dos pisos. Totes les obertures de la façana són rectangulars, destacant el portal i la finestra de la planta baixa, emmarcats amb carreus de pedra i amb les llindes planes gravades. Al primer pis hi ha un balcó corregut amb la barana de ferro treballada i a la segona planta, una galeria amb finestrals rectangulars delimitats amb una balustrada amb el passamà corregut. Del lateral de la façana destaca una dovella clau amb les inicials “R.R” i l'any 1905. La construcció està arrebossada i pintada d'un color ataronjat.

## Història

En el nucli antic de Sant Pere Pescador hi ha algunes cases dels segles XVI, XVII i XVIII amb interessants elements arquitectònics. Amb l'acabament de les guerres remences la vila de Sant Pere Pescador s'expandí més enllà del nucli fortificat al centre, on hi havia l'església i la casa Caramany, sobretot vers migdia on es formà un extens barri entre la muralla i el riu. L'habitatge del carrer Serra Bullones 11 és possiblement del segle xvii amb reformes posteriors, com ho testimonien les dates 1603 i 1909 que s' aprecien a les façanes.

## Referències

* 1 2 3 «Casa al carrer Serra Bullones, 11». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Idiopàtic

Idiopàtic (del grec ἴδιος, idios (propi, particular) πάθος, pathos (patiment, sofriment), amb el sentit d'«una malaltia d'un tipus particular o propi») és un adjectiu utilitzat primàriament en medicina, que significa que una símptoma és d'irrupció espontània o de causa fosca o desconeguda. És tècnicament un terme de la nosologia, la branca de la medicina de classificació de les malalties.
Amb algunes malalties, la comunitat mèdica no pot establir una causa en un gran percentatge dels casos (per exemple la glomeruloesclerosi focal i segmentària, que la majoria dels casos és idiopàtica); i en altres malalties, però, les causes idiopàtiques representen un petit percentatge (per exemple, fibrosi pulmonar). A mesura que la medicina i els avenços científics es produeixen en relació a una malaltia, es descobreixen les causes que l'originen, i així disminueix el percentatge de casos designats com idiopàtics.

## Sinònims

De vegades, la paraula essencial és sinònim d'idiopàtica (com en la hipertensió essencial, la trombocitèmia essencial i el tremolor essencial) i el mateix passa amb primària (com en la colangitis biliar primària o l'amenorrea primària), amb aquest darrer terme s'utilitza en aquests casos per contrast amb secundaria en el sentit de "secundari a [és a dir, causat per] algun altre trastorn".

## Referències populars

* En el seu llibre The Human Body, Isaac Asimov anota un comentari sobre el terme idiopàtic fet a la 20a edició del Stedman's Medical Dictionary: "Un terme d'alta volada per a conciliar-se amb la ignorància".
* En la sèrie de televisió House, MD, el caràcter principal remarca que la paraula "prové del llatí i vol dir: som idiotes i no sabem què ho està causant.' "

## Referències

* ↑ Daskalakis N, Winn M «Focal and segmental glomeruloesclerosis». Cell Mol Life Sci, 63, 21, 2006, pàg. 2506-11. PMID: 16952054.
* ↑ «Medical Encyclopedia: Idiopathic pulmonary fibrosis». MedlinePlus. [Consulta: 13 febrer 2007].
* ↑ Asimov, Isaac. The Human Body: Its Structure and Operation.. Houghton Mifflin, 1963, p. 179. ISBN 0-395-07350-2.
* ↑ Referència de House
Viccionari
# Chthonerpeton viviparum

Chthonerpeton viviparum és una espècie d'amfibi Gimnofió de la família Typhlonectidaeendèmica del Brasil que habita en boscos temperats, rius, pantans, llacs d'aigua dolça, aiguamolls d'aigua dolça, cursos intermitents d'aigua dolça, pastures, zones d'irrigació, terres agrícoles inundades en algunes estacions i canals i dics.

## Referències

* ↑ «Chthonerpeton viviparum Parker & Wettstein, 1929» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ «Chthonerpeton viviparum Parker and Wettstein, 1929 | Amphibian Species of the World» (en anglès). American Museum of Natural History. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ «AmphibiaWeb - Chthonerpeton viviparum». [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ «Santa Catarina Caecilian (Chthonerpeton viviparum)» (en anglès). UICN Red List. [Consulta: 10 gener 2025].
# Cal Moliner (Vilanant)

Cal Moliner és una casa de Vilanant (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al sud del nucli urbà de la població de Vilanant, dins l'entramat del veïnat de Taravaus, formant cantonada entre la plaça de l'Era i el carrer del Manol.
Edifici cantoner de planta més o menys rectangular, amb la coberta de teula de dos vessants i distribuït en planta baixa i dos pisos. Presenta un terrat situat a l'extrem de llevant de la coberta, delimitat per una barana de ferro i obra. La façana principal, orientada a la plaça, presenta un portal d'accés rectangular amb els brancals bastits en carreus de pedra desbastats i la llinda plana de fusta. A l'altre extrem del parament hi ha una finestra quadrada emmarcada en pedra. Al primer pis, damunt del portal, hi ha un balcó exempt amb la llosana motllurada i la barana de ferro treballat. El finestral de sortida és rectangular, amb els brancals bastits amb carreus de pedra ben desbastats i la llinda plana monolítica gravada amb les inicials “P M” i l'any 1900. Al costat hi ha un altre balcó exempt de les mateixes característiques, amb el finestral de sortida amb l'emmarcament arrebossat decorat amb motius vegetals, a mode de guardapols. També hi ha una finestra decorada de la mateixa manera que el finestral del balcó. La segona planta presenta dues finestres també decorades i un rellotge de sol pintat al bell mig del parament. Adossat a la façana de ponent de l'edifici hi ha un cos rectangular amb teulada de dos aiguavessos, precedit per un volum de planta irregular cobert per una terrassa al nivell del segon pis. Aquest volum presenta, a la planta baixa, una obertura d'arc rebaixat bastida en maons que dona accés a l'interior. Al primer pis destaca una galeria d'arcs de mig punt sostinguda per pilars, i delimitada per baranes d'obra individuals. El nivell es tanca amb una cornisa motllurada i decorada damunt la que s'assenta una barana d'obra.
La construcció està bastida en pedra sense treballar disposada regularment i lligada amb morter. L'aparell només s'observa a la planta baixa donat que als pisos superiors està arrebossat i pintat.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Moliner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Margaret Anglin

Mary Margaret Anglin (3 d'abril de 1876 – 7 de gener del 1958) va ser una actriu, directora i productora de teatre canadenca.

## Carrera

Margaret Anglin va néixer a Ottawa, Canadà, filla petita del polític Timothy Anglin (1822–1896) i d'Ellen MacTavish. Va obtenir el seu grau en arts dramàtiques en el "Empire School of Dramatic Acting" a la ciutat de Nova York l'any 1894. Les seves habilitats per a l'actuació van atreure l'atenció del productor teatral Charles Frohman, el qual li va donar l'oportunitat de fer el seu debut a l'escenari l'any 1894 en la producció Shenandoah de Bronson Howard.
L'any 1896 va actuar al costat de l'actor James O'Neill. Va fer la seva primera aparició a Broadway el 1898, en l'obra "Lord Chumley", i va aconseguir un reconeixement considerable caracteritzant a "Roxane" en l'obra Cyrano de Bergerac, al costat de Richard Mansfield.
L'any 1911, Margaret Anglin es va convertir en ciutadana nord-americana, després de casar-se amb l'actor Howard Hull. El 1929, va insistir que al seu espòs se li donés un paper a Broadway novament, després de gairebé 20 anys sense actuar. En rebre una resposta negativa es va retirar de l'escena fins a 1936, en la qual seria la seva última aparició a Broadway. Anglin va refusar a portar el seu talent només al teatre, portant-ho a la florent indústria del cinema.
Va protagonitzar la versió original del programa radial Orphans of Divorce quan es realitzava en format setmanal nocturn.
Margaret Anglin va tornar al seu natal Canadà l'any 1953, on va morir el 1958.

## Referències

* ↑ Margaret Anglin - North American Theatre Online[1]
* ↑ Morgan, Henry James Types of Canadian women and of women who are or have been connected with Canada : (Toronto, 1903)
* ↑ Eaton, Walter Prichard. The American Stage of Today. P.F. Collier & Son, 1910.
* ↑ «Wednesday's Highlights». Radio and Television Mirror, 13, 4, 1940, pàg. 46 [Consulta: 2015].
* ↑ "Margaret Anglin, A Stage Life" by John LeVay (grandnephew of Ms Anglin) (1989) ISBN 0-88924-206-2

## Enllaços externs

* Margaret Anglin papers, 1898-1952 (bulk 1911-1936), propietat de Billy Rose Theatre Division, New York Public Library for the Performing Arts (anglès)
* fotografies de Margaret Anglin propietat de New York Public Library for the Performing Arts (anglès)
* Informació a Famous Canadian Women Arxivat 2018-08-31 a Wayback Machine. (anglès)
* Margaret Anglin portraits ; University of Washington, Sayre collection (anglès)
# Mimosa

Mimosa és un gènere de plantes amb flor de la subfamília Mimoseae. El nom del gènere prové del grec antic μιμος (mimos), que significa "imitació." Les espècies més conegudes del gènere són Mimosa pudica, una de les poques plantes que pot fer moviments ràpids per la manera en què plega les seves fulles, i Mimosa tenuiflora, coneguda per la droga ayahuasca o dimetiltriptamina que es troba en l'escorça de la seva rel. El gènere Mimosa ha passat per tota una història de classificacions i reclassificacions taxonòmiques.

## Taxonomia

N'hi ha unes 400 espècies, cal destacar:
* Mimosa aculeaticarpa Ortega
* Mimosa arenosa (Willd.) Poir.
* Mimosa asperata L.
* Mimosa borealis Gray
* Mimosa casta L.
* Mimosa ceratonia L.
* Mimosa diplotricha C.Wright ex Sauvalle
* Mimosa dysocarpa Benth.
** Mimosa dysocarpa var. dysocarpa Benth.
* Mimosa emoryana Benth.
* Mimosa grahamii Gray
** Mimosa grahamii var. grahamii Gray
* Mimosa hostilis
* Mimosa hystricina (Small ex Britt. & Rose) B.L.Turner
* Mimosa latidens (Small) B.L. Turner
* Mimosa laxiflora Benth.
* Mimosa malacophylla Gray
* Mimosa microphylla Dry.
* Mimosa nuttallii (DC.) B.L. Turner
* Mimosa pellita Kunth ex Willd.
* Mimosa pigra L.
** Mimosa pigra var. pigra L.
* Mimosa pudica L. - sensitiva
* Mimosa quadrivalvis L.
** Mimosa quadrivalvis var. hystricina (Small) Barneby
* Mimosa roemeriana Scheele
* Mimosa rupertiana B.L. Turner
* Mimosa scabrella Benth.
* Mimosa schomburgkii Benth.
* Mimosa somnians
* Mimosa strigillosa Torr. et Gray
* Mimosa tenuiflora (Willd.) Poir. (= Mimosa hostilis)
* Mimosa texana (Gray) Small
* Mimosa turneri Barneby
* Mimosa verrucosa Benth.

## Referències

* ↑ Gledhill, D. The Names of Plants. 4. Cambridge University Press, 2008, p. 356. ISBN 9780521866453.

## Bibliografia

* Barneby, R.C. 1992. Sensitivae Censitae: A description of the genus "Mimosa" Linnaeus (Mimosaceae) in the New World. Memoirs of the New York Botanical Garden, vol. 65.

## Enllaços externs

* Sensitiva Arxivat 2015-04-22 a Wayback Machine.
* Videos de la planta plegant les fulles
# Llicència de programari anticapitalista

La Llicència de programari anticapitalista (en anglès The Anti-Capitalist Software License (ACSL)) és una llicència de programari que aspira a un món més enllà del capitalisme. La seva finalitat pretén ser una proposta de llicència que empoderi individualment, col·lectivament, i cooperativament el treball sobirà, sense ànim de lucre, rebutjant també l'ús i l'explotació laboral només pel profit personal.
A diferència d'altres llicències lliures, la llicència ACSL A més a més de parlar de la disponibilitat del codi font, la facilitat d'ús, la comercialització i l'atribució, parla també de les condicions laborals en què s'escriu el programari, considerant com opera la feina de programació al món i com les persones implicades es relacionen entre elles.
Així, aquesta llicència no es considera a si mateixa una llicència de programari de codi obert, ja que no permet l'ús il·limitat per part de cap grup en cap camp, una prestació que consolidi encara més els poders establerts. Tampoc allibera automàticament els projectes a Creative Commons o domini públic, ni requereix que el codi font derivat estigui disponible, tot i que es pot optar per alliberar el treball d'aquesta manera. ACSL reconeix que el requisit de copyleft o codi obert pot suposar una pèrdua de recursos limitats, pot exposar informació crítica i pot posar el programari en risc de robatori. A També permet la integració en projectes de codi tancat com ara jocs, eines de seguretat, obres d'art i projectes personals sense que aquestes eines es facin públiques. Per tant, per aquesta llicència la disponibilitat del codi font és menys important que l'organització del treball del programari.
No considera que el comerç i el capitalisme siguin el mateix, i permet la comercialització de programari ACSL, sempre que les organitzacions que ho facin no s'organitzin seguint línies capitalistes, tal com es defineix a la llicència. Tenint també la intenció explícita de proporcionar a aquestes organitzacions i individus un avantatge perquè puguin sobreviure sota el capitalisme i sobreviure.
En general, l'ACSL és una combinació de les llicències MIT, ISC o BSD, però amb restriccions contra l'ús corporatiu.

## Història

La llicència de programari anticapitalista va ser iniciada pel programador Everest Pipkin i el dissenyador Ramsey Nasser, i fou sintetitzada en un text legal de menys de 300 paraules amb l'objectiu de "contribuir a un món més enllà del capitalisme". Per això la llicència pot considerar-se també com un manifest.
Així, van idear la llicència per tal que fos utilitzada per quatre categories diferents de programadors:
* Una persona individual, treballant per si mateixa.
* Una organització sense ànim de lucre.
* Una institució educativa.
* Una organització que busca beneficis compartits per a tots els seus membres i permet als no socis establir el cost de la seva mà d'obra.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «The Anti-Capitalist Software License». [Consulta: 10 gener 2025].
* 1 2 «The Path to Destroying Capitalism Might Go Through a Software License» (en anglès americà). VICE, 26-08-2020. [Consulta: 10 gener 2025].
# Casa al carrer de l'Església, 11 (Sant Tomàs)

El Casa al carrer de l'Església, 11 és una obra de Torroella de Fluvià (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat a pocs metres de l'església de Sant Tomàs, de planta rectangular i coberta a dues vessants. Aquesta casa està formada per diferents cossos, un dels quals rehabilitat recentment, amb el paredat de pedra sense treballar amb la porta d'accés amb carreus ben escairats, i una finestra al primer pis amb dos arcs apuntats entre els quals hi ha una creu grega inscrita. El cos del costat, amb planta baixa i primer pis, manté dues finestres allindades al primer pis, i la porta carreuada amb una gran llinda. El paredat d'aquest cos és irregular, amb pedra sense treballar de mides diferents. A la façana posterior veiem els dos cossos de manera diferenciada, on ambdós estan arremolinats, el més baix dels quals amb cantonada carreuada, i l'altre té un mur atalussat i dues finestres allindanades.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer de l'Església, 11». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Dolmen de la Ramera I

El Dolmen de la Ramera I és un dolmen del terme comunal de Queixàs, a la comarca dels Aspres, inclosa en la del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És a 482,5 m alt, a la zona nord-est del terme de Queixàs, en terres del mas de la Ramera, que queda a una certa distància al sud-oest del dolmen. És també a prop al nord-est de l'església de Santa Maria de Fontcoberta, en una petita eminència a ran a llevant de la carretera D - 48, de molt fàcil accés. És a prop a ponent del Dolmen de la Ramera II.
El dolmen, de notables dimensions, no conserva la llosa de cobertura. C'est un dolmen sans sa dalle de couverture mais qui a des dimensions honnêtes. Posseeix un recinte circular de pedres plantades, que probablement són les restes del túmul. Era un dolmen de galeria catalana, amb peristàlit a la vora del túmul.

## Vegeu també

* Dòlmens de Sant Miquel de Llotes
* Llista de monuments megalítics dels Pirineus Orientals

## Referències

* ↑ El Dolmen de la Ramera en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Iund, 2002.
* ↑ Carreras i Tarrús, 2013.

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques: dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes. Canet: Trabucaire, 2011, p. 350 p.. ISBN 9782849741245.
* Carreras Vigorós, Enric; Tarrús Galter, Josep «181 anys de recerca megalítica a la Catalunya Nord (1832-2013)». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, vol. LIV, 2013, pàg. 86, 169.
* Iund, Richard «Orientations of dolmens nort of the Eastern Pyrenees». Archaeoastrnomy, 27, 2002, p. 21-28 [Consulta: 11 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Pàgina web de dòlmens de Martine et Eric
* Pàgina web de Megalithic portal (anglès)
# Mi Fang

    En aquest nom xinès, el cognom és Mi.
Mi Fang va ser un oficial militar servint sota el senyor de la guerra Liu Bei durant la tardana Dinastia Han i el període dels Tres Regnes de la història xinesa. Hi era el germà menor de Mi Zhu, que també va servir a Liu Bei. En 219, Mi Fang es va rendir a Sun Quan, suposant directament la pèrdua de la província de Jing (avui en dia Hubei i Hunan) i la mort de Guan Yu. L'historiador Rafe de Crespigny destaca que Mi Fang tenia el remarcable rècord d'haver servit a cadascun dels líders dels Tres Regnes durant la seva vida.

## Referències

* Chen Shou. Records of Three Kingdoms. Yue Lu Shu She, 2002. ISBN 7-80665-198-5.
* Rafe de Crespigny. A biographical dictionary of Later Han to the Three Kingdoms (23–220 AD). Brill, 2007. ISBN 978-90-04-15605-0.
* Luo Guanzhong. Romance of the Three Kingdoms. Yue Lu Shu She, 1986. ISBN 7-80520-013-0.
* Lo Kuan-chung; tr. C.H. Brewitt-Taylor. Romance of the Three Kingdoms. Tuttle Publishing, 2002. ISBN 0-8048-3467-9.
# Ana Carrique

Ana Carrique (Buenos Aires, 19 de juliol 1886 - 1979) va ser una compositora i professora de música argentina.
Va estudiar en el Conservatori de Música de Buenos Aires, on va tenir com a mestre de composició Julián Aguirre. Després va ampliar el estudis de piano en el Conservatori Nacional de Música i Declamació. En aquest últim centre va ampliar els estudis d'harmonia i contrapunt amb Athos Palma.
La majoria de les seves obres van estrenar-se en concerts organitzats per la Sociedad Nacional de Música argentina, de la qual era membre.
Ana Carrique, d'ascendència basca, va passar els últims anys de la seva vida a la Euskalechea de Lavallold (Buenos Aires) una residència d'ancians del col·lectiu basc, on va morir als noranta-tres anys.

## Reconeixements

Les seves obres van rebre premis de la Municipalitat de Buenos Aires, i de la Direcció Nacional de Belles Arts i la Comissió Nacional de Cultura argentines. El 1986, amb motiu del centenari del seu naixement, la Sociedad Nacional de Música argentina va retre-li un homenatge en el teatre Colón de Buenos Aires.

## Obres

La musicòloga Silvina Luz Mansilla ha publicat el recull ordenat de la producció musical d'Ana Carrique, en un projecte que estudia i analitza diverses compositores argentines.
Algunes de les seves obres:
* Coplas Puntanas
* El ceibo se enamoró
* Impromptu
* La noche
* Letras para cantar
* Suite Campera (Evocación, Sombra, Vibraciones)
* Sonatina en mi bemol

## Fonts

* Cardellicchio, Antonio. La esencia de la historia de la música. Buenos Aires: Antonio Cardellicchio, 1999, p. 144.
* «Ana Carrique» (en castellà). Catàleg Acceder. Buenos Aires: Govern de la Ciutat de Buenos Aires.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Mansilla, Silvina Luz «Mujeres, nacionalismo musical y educación : bases heurísticas para una historia sociocultural de la música argentina : Elsa Calcagno y Ana Carrique» (en castellà). Revista del Instituto de Investigación Musicológica "Carlos Vega", 19, 2005, pàg. 51-78. ISSN: 1515-050X [Consulta: 13 agost 2021].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 Sosa de Newton, Lily. Diccionario biográfico de mujeres argentinas (en castellà). Buenos Aires: Artes Gráficas Bartolomé U. Chiesino, 1972, p. 76-77.