OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Els deixebles d'Emmaús (Milà)

Els deixebles d'Emmaús és un dels quadres de Caravaggio sobre l'episodi bíblic de l'aparició de Jesús a dos deixebles en el camí d'Emmaús. Es troba en la Pinacoteca de Brera a Milà.

## Antecedents

Caravaggio va pintar el 1606 una segona versió del Sopar de Emmaús, que avui es troba en la Pinacoteca de Brera, Milà.
És un oli pràcticament de la mateixa altura (141 enfront dels 140 cm de la versió de Londres), però més estret (175 cm enfront dels gairebé dos metres de la primera).
Comparant ambdues pintures, resulta que els gestos de les figures estan més continguts en aquesta segona versió, fent que la presència sigui més important que la interpretació. Aquesta diferència possiblement reflecteixi les circumstàncies de la vida de Caravaggio en aquest moment (havia fugit de Roma com proscrit després de la mort de Ranuccio Tomassoni), o possiblement, després de comprendre el sentit en el qual evolucionava el seu art, havia arribat a reconèixer, en aquests cinc anys que intervenen entre un i un altre quadre, el valor de la subtilesa.

## Anàlisi

L'obra es va emprendre el 1606 per al marquès Patrizi. Va ser pintada, amb tota probabilitat, durant la fugida de Caravaggio de Roma, ja que estava acusat d'assassinar Ranuccio Tomassoni durant una baralla de carrer. Tots aquests esdeveniments deixaran la seva empremta en l'obra de Caravaggio, perquè aquest quadre té molts dels trets estilístics del període: reducció de naturaleses mortes, els rostres adquireixen la qualitat de semblar gairebé espectres en les ombres i es transformen en vius retrats dels sentiments i les energies. La pinzellada i la delicadesa de les tonalitats permeten apreciar una obra mestra del pensament artístic de Caravaggio.

## Europeana 280

A l'abril de 2016, la pintura Els deixebles d'Emmaús va ser seleccionada com una de les deu més grans obres artístiques de Itàlia pel projecte Europeana.

## Referències

* ↑ «Europeana 280 Blog» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-05-01. [Consulta: 25 maig 2016].

## Bibliografia utilitzada

* Carrascat, Patricia. Maestros de la pintura (en castellà). Spes Editorial, S.L, 2005. ISBN 84-8332-597-7.
* Gash, John. Caravaggio (en anglès), 2003. ISBN 1-904449-22-0.
* Langdon, Helen. Caravaggio: A Life (en anglès), 1998. ISBN 0-374-11894-9.
* Robb, Peter. M (Peter Robb book) (en anglès), 1998. ISBN 0-312-27474-2.
* Gregori, Mina. Caravaggio (en italià). Milà: Electa.
# Piuí crestat rogenc

El piuí crestat rogenc (Mitrephanes phaeocercus) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als clars del bosc, matolls als vessants i boscos subtropicals des de Mèxic al nord-est de Sonora, oest de Chihuahua, Sinaloa, Durango, oest de Zacatecas, sud de San Luis Potosí i sud de Tamaulipas, cap al sud, a través de l'interior de Mèxic, a Jalisco, fins Guatemala, El Salvador i Hondures fins al nord de Nicaragua. Des del centre de Costa Rica, cap al sud, a través de Panamà i oest de Colòmbia fins al nord-oest de l'Equador.

## Referències

* ↑ «Piuí crestat rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Tina per a guardar el gra (Conill)

Tina per a guardar el gra és una obra al nucli de Conill, al municipi de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquest element forma part d'una de les cases de la quadra de Conill i dona a la plaça del nucli. Només s'hi pot accedir des de l'exterior a través d'una gran portalada d'arc rebaixat. És cilíndrica amb una tapa superior i sobresurt un metre sobre el nivell de terra. Es va construir amb carreus de pedra als voltants del 1800.

## Referències

* ↑ «Tina per a guardar el gra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 setembre 2021].
# Mirabello Cavalori

Mirabello d'Antonio di Pacino Cavalori, també conegut com a Mirabello da Salincorno o Mirabello Cavalori (Salincorno, 1520/1535 - Florència, 27 d'agost de 1572), va ser un pintor manierista italià, íntimament relacionat amb el cercle de Giorgio Vasari.
Va ser un dels fundadors de l'Accademia del Disegno de Florència (1563), treballant en diversos projectes de gran envergadura: les decoracions per al funeral de Michelangelo Buonarroti en la basílica de San Lorenzo (1564); les festes nupcials de Francesc I de Mèdici amb Joana d'Àustria (1565).
Han quedat poquíssimes obres que el puguin ser atribuïdes amb total seguretat. A elles mostra una notable capacitat d'observació de la natura i una fina execució de mà. Apartant-se de l'alta maniera dominant en el seu temps, Cavalori va cercar com a referents a artistes com a Andrea del Sarto i al primer Pontormo. La seva prematura mort le va impedir cristal·litzar un estil que es revelava com més personal que el dels seus companys de generació.
Al cadafal de Miquel Àngel va col·laborar amb el seu amic i col·lega Girolamo Macchietti en les grisalles de Llorenç de Mèdici rep Miquel Àngel (obra perduda). Per a l'Arc de la Religió, una estructura efímera erigida en el recorregut de la processó nupcial de Francesc I, Cavalori va pintar un Sant Francesc fundant el Retir de Vernia i rebent els estigmes (obra perduda).
A la decoració del Studiolo de Francesc I al Palazzo Vecchio de Florència, Mirabello va col·laborar amb dues obres, Fàbrica de llanes i Sacrifici de Lavinia.

## Obres destacades

* Personatges en una discussió (c. 1560, National Gallery de Londres)
* Sacrifici de Lavinia (1565, Studiolo de Francesc I, Palazzo Vecchio, Florència)
* Fàbrica de llanes (1570-72, Studiolo de Francesc I, Palazzo Vecchio, Florència)
* Martirio de Santa Cristina (Whitfield Fine Art, Londres), en col·laboració amb Girolamo Macchietti.
* Isaac beneeix Jacob (abans a Col·lecció Loeser)
* Pentecosta (1555-1572, Capella del Spirito Santo, Badia Fiorentina, Florència)

## Referències

* ↑ Ruffini, 2011, p. 167.

## Bibliografia

* Ruffini, Marco. Art Without an Author: Vasari's Lives and Michelangelo's Death (en anglès), 2011. ISBN 978-08-2323-4554 [Consulta: 16 novembre 2014].
* Sydney Joseph Freedberg (1978). Pintura en Italia, 1500-1600. Editorial Cátedra, Madrid. ISBN 84-376-0153-3 pp. 465, 467-469. (castellà)
* The Grove Dictionary of Art, MacMillan Publishers (2000) (anglès)

## Enllaços externs

* «Mirabello Cavalori» (en italià). Treccani.it.
* «Obres de Mirabello Cavalori» (en italià). Arcadja.com.
# Palau de Snēpele

El Palau de Snēpele (en letó: Snēpeles muižas pils) és un palau de la històrica regió de Curlàndia, al municipi de Kuldīga a l'oest de Letònia.

## Història

L'edifici va ser construït a començaments del segle xix com un pavelló de caça senyorial amb dos apartaments d'una habitació per a hostes al segon pis. L'edifici ha allotjat l'escola primària Snēpele des de 1924.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Dei Lucrii

Segons la mitologia romana, els Dei Lucrii, del llatí lucrus, 'guanyar obtenir beneficis', són les deïtats propícies a les activitats econòmiques, el comerç i la producció dels diners, segons explica Arnobi el Vell. El seu culte va quedar tan reduït amb l'arribada de Mercuri, que des de llavors es van convertir en servents d'aquest déu.
Els fa fills de Mercuri i Larunda i, per tant, serien germans dels Lars.

## Llista dels Dei Lucrii

* Mercuri (Déu del Comerç).
* Esculà (Déu de les mines i de les monedes de bronze).
* Argentinus (Pare d'Esculà i déu de les monedes de plata).
Més tard, entre ells es va afegir al déu Pecunia, la deïtat dels metalls que produeixen riquesa.

## Referències

* 1 2 Arnobi de Sicca. The case against the pagans: vol. 2, llibres 4-7. Westminster: The Newman Press, 1949, p. 381-382.
# Combat de dones

Combat de dones és una pintura barroca de Josep de Ribera realitzada en oli sobre llenç que es conserva al Museu del Prado a Madrid. La pintura, datada i signada, va ser realitzada a Nàpols el 1636, com a part d'un cicle de més de trenta quadres sobre la història de Roma encarregada a Giovanni Lanfranco, Domenichino, el propi Ribera i altres artistes.
Es representa un episodi llegendari ocorregut a Nàpols el 1552: dues dones, Isabella de Carazzi i Diambra de Pottinella, en presència del Marquès del Vasto, es repten a un duel per l'amor d'un home anomenat Fabio Zeresola. El tema de la pintura també ha estat interpretat com una al·legoria de la lluita entre el Vici i la Virtut.

## Referències

* ↑ Bosse, Monika; Potthast, Barbara. La creatividad femenina en el mundo barroco hispánico Volumen 51 (en castellà). Reichemberger, 1999, p. 128.
# Toquí tricolor

El toquí tricolor (Atlapetes tricolor) és un ocell de la família dels passerèl·lids (Passerellidae).

## Descripció

És un ocell més aviat gros, de color grogós per sota i marró fosc per sobre amb una coroneta groga o bruna. No presenta dimorfisme sexual. Es pot confondre amb el toquí pitgroc però aquest es troba a elevacions més altes i té una capçada vermellosa més brillant. Pot anar en parelles o grups reduïts alimentant-se als nivells inferiors del bosc de muntanya, zones limítrofes i bardisses, sovint enfilant-se al voltant d'un parell de metres del terra. Es troba entre els 600 i els 2.500 m.

## Hàbitat i distribució

Habita la selva humida localitzada als vessants andins del centre del Perú (La Libertad i Junín)

## Taxonomia

De les autoritats més importants, només eBird/Clements i Howard and Moore consideren que té una subespècie, l'Atlapetes tricolor crassus, la resta consideren que aquesta última és en sí una espècie, l'Atlapetes crassus.
La subespècie A. t. crassus de vegades es considera una espècie completa, el pinyol del pinzell de Choco (Atlapetes crassus).

## Referències

* ↑ «Toquí tricolor». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/02/2023(català)
* ↑ «Tricolored Brushfinch» (en anglès). eBird. [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ (en anglès) Atlapetes tricolor. BirdLife International: The IUCN Red List of Threatened Species 2016, 01-10-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2016-3.rlts.t103774148a94712158.en.
* ↑ «Tricolored Brushfinch (Choco) - eBird» (en anglès). [Consulta: 12 gener 2024].
* ↑ «Atlapetes tricolor (toquí tricolor)». Avibase. [Consulta: 12 gener 2024].
# Casa al carrer Major del Talladell, 26

Casa al carrer Major del Talladell, 26 és una obra al municipi de Tàrrega (Urgell) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici situat a la cantonada entre el carrer de Sant Pere i el carrer Major. De planta rectangular, aquest immoble presenta planta baixa, dos pisos i golfes i una coberta a un sol aiguavés amb carener paral·lel a la façana principal. Aquesta està configurada a partir de tres eixos de composició vertical. La porta d'accés, situada al centre de la planta baixa, està adovellada i presenta una llinda ampla. A la seva dreta hi ha una petita finestra rectangular amb un emmarcament de pedra i, a l'extrem oposat, una petita obertura. Al primer pis, les tres obertures d'arc a nivell s'obren a balcons individuals de ferro forjat sense cap mena d'ornamentació, dos dels quals presenten voladís. Al segon pis se situen, de manera simètrica, tres obertures més amb balcons individuals en voladís i d'estil senzill, un dels quals compta amb mènsules que ajuden a suportar el seu pes. El nivell de les golfes destaca per la seva porxada, amb grans obertures rectangulars formades per pilars de secció quadrada.
El parament de l'immoble és fet a base de carreus irregulars.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer Major del Talladell, 26». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 setembre 2021].
# Vil·la Ludovisi

La Vil·la Ludovisi era una mansió de la ciutat de Roma, construïda al segle xvii per Domenichino a l'àrea que un cop havien ocupat els jardins de Sal·lusti, (Horti Sallustiani), a prop de la Porta Salaria, per encàrrec del cardenal Ludovico Ludovisi.

## Història

Els seus magnífics jardins van ser dissenyats per André Le Nôtre, l'arquitecte dels jardins de Versalles.
La vil·la va passar a les mans dels Boncompagni, els quals el 1872 la van llogar al rei Víctor Manuel II. El rei va utilitzar la vil·la com residència per la seva amant, Rosa Vercellana.
El 1883, malgrat les nombroses protestes de la classe intel·lectual, el seu últim propietari, el príncep de Piombino, Baldassarre Boncompagni, va vendre la propietat després de dividir-la en parcel·les. La majoria dels edificis i escultures van ser destruïts, i el Casino dell'Aurora va ser l'única construcció que va seguir dempeus. La Via Veneto va travessar el seu terreny, part del qual està ocupat per l'ambaixada dels Estats Units al Palazzo Margherita, i el districte Ludovisi va prendre forma, adquirint el Palazzo Margherita nom del cardenal i la seva vil·la.

## Referències

* ↑ A. Schiavo, Villa Ludovisi e Palazzo Margherita, Rome 1981
* ↑ I. Belli Barsale, Ville di Roma, Milan 1970, vol. III.1
* ↑ D.R. Coffin, Gardens and Gardening in Papal Rome, Princeton 1991
* ↑ «Villa Ludovisi» (en anglès). [Consulta: 2 desembre 2014].
* ↑ La crisi financera Boncompagni Ludovisi de 1893 a 1896 s'analitza a Palermo, S. Terra, città, finanza. Yo Boncompagni Ludovisi di Roma (1841-1896), 2008.
* ↑ Schreiber, Theodor. Die antiken Bildwerke der Villa Ludovisi (en alemany), 1880.
# Torre dels Budells

La torre dels Budells se situa en el tossal Punxent (o Punxegut), a l'extrem meridional de la serra de Montllober

## Història

Al capdamunt del tossal, es troben restes d'una construcció de planta rectangular. També hi ha pedres de molins de mà barquiformes, que juntament amb la ceràmica feta a ma, testimonien que l'indret ja s'ocupà a l'edat del bronze. L'ocupació continuà en època andalusina que es fa palesa pels fragments de ceràmica de corda seca parcial, i vidriada, d'època taifa i continuà durant tota l'Edat Mitjana, al final de la qual desapareix l'hàbitat que hi hauria pel pendent meridional. La visibilitat de la torre de la vall del Cinca és molt àmplia essent per tant un punt estratègic segurament relacionat amb la vigilància de Fraga, davant el perill d'atac de les tropes d'Alfons el Bataller després de la conquesta de Mequinensa (1133). Està connectada cap al sud amb el castell de Mequinensa i cap a l'oest amb el castell de Torrent.

## Arquitectura

La construcció de planta rectangular és feta a base de pedres irregulars, lligades amb un morter molt fort. L'edifici es recolza sobre una petita capa de roca de gres, la qual en l'angle sud-oest està descalçada i forma balma, amb el consegüent perill d'enderroc de tota l'estructura. Per la banda nord i l'oriental no es conserva res si bé hi ha restes de tàpia procedents segurament de la part superior del mur. La part meridional de la torre conserva una paret de gairebé 8 m de llargada i uns 2 m d'alçada. A l'oest, la paret segueix en angle recte amb un contrafort prim als 2,5 m. L'estructura es pot identificar com una fortificació de planta rectangular, la qual devia tenir una base d'encofrat i la part aèria de tàpia, relativament semblant a la Torre del Pilaret de Santa Quitèria (Fraga). L'aparell no és típicament islàmic ni tampoc sembla un aparell cristià de la baixa edat mitjana. Es tractaria, més aviat, d'una defensa realitzada a la primera meitat del segle xii. El cim del tossal està ocupat per la torre, mentre que l'hàbitat s'estén pels vessants on encara es poden veure restes d'alguna construcció.

## Referències

* 1 2 González i Perez, Joan-Ramon; Garcia i Biosca, Joan-Eusebi. «Torre dels Budells». A: El Segrià Les Garrigues El Pla d'Urgell La Segarra L'Urgell. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1997, p. 219 (Catalunya romànica, XXIV). ISBN 84-412-2513-3.
# Comtat de Vallfogona

El comtat de Vallfogona és un títol nobiliari concedit el 12 d'abril de 1600 pel rei Felip III a favor de Miquel Galceran de Pinós-Fenollet i de Zurita-Peramola, baró de Milany o de Vallfogona, com a transformació en comtat de la seva baronia. Era successor de Ramon Galceran de Pinós i Fenollet (mort el 1430), baró de Vallfogona i vescomte d'Illa i de Galceran de Pinós i de Pau, també vescomte d'Illa.
Posteriorment passà als Ferrandis d'Híxar, ducs d'Híxar, i als Silva, comtes de Salinas.
La seva denominació fa referència al castell de Vallfogona (Ripollès).

## Comtes de Vallfogona

| | Titular | Període |
| Creació per Felip III |||
| I | Miquel Galceran de Pinós-Fenollet i de Zurita-Peramola | 1600- |
| II | Joan Galceran de Pinós-Fenollet i de Zurita-Peramola | |
| III | Francesca de Pinós-Fenollet i de Zurita-Peramola | |
| IV | Isabel Margarita Ferrandis d'Híxar i Castro-Pinós | ? -1642 |
| V | Jaime Francisco Sarmiento de Silva | 1642-1700 |
| VI | Juana Petronila de Silva y Aragón | 1700-1710 |
| VII | Isidro Francisco Fernández de Córdoba y Portugal Silva | 1710-1745 |
| VIII | Joaquín Diego de Silva y Moncada | 1745- 1758 |
| IX | Pedro de Alcántara Fernández de Híjar y Abarca de Bolea | 1758-1797 |
| X | Agustín Pedro de Silva y Palafox | 1797-1817 |
| XI | Francisca Javiera de Silva y Fitz-James Stuart | 1817- 1818 |
| XII | José Rafael de Silva Fernández de Híjar | 1851-1863 |
| XIII | Cayetano de Silva y Fernández de Córdoba | 1863-1865 |
| XIV | Jaime de Silva y Campbell | 1865- ? |
| XV | José Guillermo de Silva y Mitjans | 1922- ? |
| XVI | Jaime de Silva y Agrela | 1967-1977 |
| XVII | María del Socorro de Silva y Mora | 1977-actual titular |

## Vegeu també

* Marquesat de Rupit

## Referències

* ↑ Elenco de Grandezas y Títulos Nobiliarios Españoles. Instituto "Salazar y Castro", C.S.I.C.
* ↑ «Comtat de Vallfogona». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Coll de la Carrasqueta (Xixona)

El coll de la Carrasqueta o port de la Carrasqueta és un pas de muntanya en la serra de la Carrasqueta, al terme de Xixona (l'Alacantí) per on transcorre la carretera entre Alcoi i Xixona, al País Valencià, l'antiga N-340 i actual CV-800. Es situa a 1.023 metres d'alçada.
A dalt s'hi troba un mirador des que ens permet gaudir del contrast paisatgístic, molt pronunciat, entre les seues vessants (la solana i l'ombria), així com d'una bona panoràmica de la costa i l'interior muntanyós.
El port de la Carrasqueta també és considerat un punt negre de les carreteres valencianes, especialment per a especialment per a motociclistes que fan un ús recreatiu d'aquesta via.

## Referències

* ↑ Hernàndez, Agustí. «Pobles Valencians Abandonats: El port de la Carrasqueta, entre Xixona i Alcoi, amb vistes de la mar i la muntanya d'Alacant», dimarts, 29 maig 2012. [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ PRESS, ALICANTE. «La Generalitat abre el mirador del Port de la Carrasqueta» (en castellà), 29-03-2019. [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ López, Bea Ponce, Marta. «El port de la Carrasqueta, punt negre a la carretera: 18 persones mortes en 5 anys», 11-01-2022. [Consulta: 7 gener 2025].
# UCI Women's Team

Un UCI Women's Team és la denominació dels equips ciclistes femenins per la Unió Ciclista Internacional.
Aquests equips competeixen en les principals curses de ciclisme femení, com l'UCI Women's WorldTour, el Calendari UCI femení, i anteriorment el Campionat del món en contrarellotge per equips.
Els UCI Women's Team estan estructurats d'acord amb les regulacions presentades per l'UCI, com tenir un representant de l'equip, patrocinadors i tota la resta de personal (director esportiu, entrenadors, personal de logística) contractat pel representant o pel patrocinador de l'equip, amb la fi d'assegurar de forma permanent el funcionament de l'equip.
Les ciclistes integrants de l'equip han de ser entre 8 i 16. A part poden existir 4 ciclistes suplementàries per participar en una altra disciplina com el ciclocròs, el ciclisme en pista o el ciclisme de muntanya.
Entre el 2020 i el 2024, hi va haver dues categories d'equips reconegudes per la UCI: els UCI Women's WorldTeams i els equips continentals femenins de la UCI. Inicialment prevista per al 2026, una nova categoria veurà la llum el 2025: les UCI Women's ProTeam, que se situen entre la categoria WorldTeams (1a divisió) i la dels continentals (3a divisió).

## Referències

* ↑ «Reglament UCI» ( PDF). UCI [Consulta: 16 agost 2017].

## Vegeu també

* Equip ciclista
* UCI WorldTeam
* Equip continental professional
* Equip continental

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'UCI
# L'Illa Perduda

L'Illa Perduda és un barri de la ciutat de València (País Valencià), pertanyent al districte d'Algirós. Està situat a l'est de la ciutat i limita al nord amb La Carrasca i Beteró, a l'est amb Cabanyal-Canyamelar, al sud amb Aiora i a l'oest amb Ciutat Jardí. Segons el cens de 2020, la seua població és de 8.700 habitants.

## Història

La construcció dels primers blocs de pisos al barri va començar l'any 1957, tot i que la llicència de construcció es va atorgar en 1955. Originalment estaven pensats per intentar solucionar els problemes de barraquisme i assentaments irregulars de la ciutat de València, però amb la riuada de València de 1957 també es van destinar per acollir a damnificats de la riuada.
Els blocs de pisos, situats cap al final de l'avinguda Blasco Ibáñez, llavors anomenada Passeig de València a la Mar, estaven aïllats al bell mig de l'horta d'Algirós, sense connexions i sense equipaments bàsics com ara escoles. El seu topònim prové d'aquest aïllament, situats en una àrea d'horta apartada de la ciutat. La seua construcció va suposar també el començament de la unió dels Poblats Marítims de València amb la resta de la ciutat a través de l'avinguda Blasco Ibáñez.
Els edificis de l'Illa Perduda, inaugurats l'any 1962, van constituir l'inici de la urbanització de l'avinguda Blasco Ibáñez, que continuaria durant les dècades següents. Cap a finals dels anys 80 es van construir noves finques d'habitatges al voltant dels primers blocs de cases. Actualment està situada entre l'avinguda Blasco Ibáñez, el carrer Crevillent i el carrer l'Alguer.
L'any 1989 es va construir el Col·legi Públic Municipal Professor Santiago Grisolia, propietat de l'Ajuntament de València, que va ser el primer equipament educatiu del barri. En l'actualitat compta també amb el Centre Municipal Juvenil d'Algirós, situat al carrer Campoamor i gestionat per l'Ajuntament de València.

## Referències

* ↑ «Districte 13. Algirós Barri 1. L'Illa Perduda». Oficina d'Estadística. Ajuntament de València, 2009. [Consulta: 17 octubre 2010].
* 1 2 «El barrio de La Isla: antes perdida y ahora afortunada» (en castellà). Las Provincias, 08-08-2019.
* ↑ «30 anys d’història del Col·legi Públic Municipal Professor Santiago Grisolía». Ajuntament de València, 29-03-2019.
* ↑ «CMJ Algirós». Ajuntament de València.

## Enllaços externs

* Plànol de L'Illa Perduda a la web de l'Ajuntament de València