OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ermita de Sant Miquel (Ascó)

Sant Miquel és una ermita catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, al carrer de Sant Miquel de la vila d'Ascó (Ribera d'Ebre) que segueix fins a la carretera de Flix.
La planta de l'ermita és de creu llatina i l'absis no està marcat en planta. Consta d'una sola nau coberta amb volta de canó, amb llunetes i dividida per dos arcs torals que descansen sobre una cornisa i pilastres. A cada costat hi ha una capella, oberta a la nau en arc de mig punt. La part de l'absis també s'obre a la nau en arc de mig punt, coberta amb volta de canó. Als peus del temple hi ha el cor, situat sobre el portal en un altre cos, que cobreix l'entrada formant porxo. A l'exterior, aquest està obert a les tres cares amb arcs de mig punt. La il·luminació de la nau es fa a través de petites finestres quadrades situades sota les llunetes, algunes de les quals han estat tapiades, així com un òcul als peus de l'ermita. Entre el porxo i la nau en sobresurt un campanar de cadireta d'un sol ull. L'acabat exterior és de carreus escairats vistos. El ràfec està decorat amb una imbricació de teula i rajol ceràmic.
Diuen que un militar, no saben quan, va caure pel terraplè amb el seu cavall, i en no fer-se res, d'agraïment va fer construir les arcades i el cor, engrandint l'ermita i protegit la porta. S'hi celebra la festivitat de Sant Miquel arcàngel, per la seva aparició a Itàlia, el 8 de maig. El Papa de Roma, no fa gaires anys, el proclamà Patró dels ecologistes. Totes les manifestacions que es feien a Ascó es concentraven aquí.

## Notes

* 1 2 «Ermita de Sant Miquel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2015].
# Miniopterus petersoni

Miniopterus petersoni és una espècie de ratpenat de la família dels minioptèrids. És endèmic de Madagascar. El seu hàbitat natural són els boscos humits de plana situats a menys de 550 msnm. Es creu que podria estar amenaçat per la desforestació, tot i que no es disposa de dades suficients per avaluar-ne l'estat de conservació.

## Referències

* ↑ Jenkins, R. K. B. i Rakotoarivelo, A. R. Miniopterus petersoni. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 4 gener 2009.
# Can Fatjó dels Urons

Can Fatjó dels Urons és una masia del municipi de Cerdanyola del Vallès (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici principal conserva l'estructura de la primitiva de masia amb façana principal orientada a llevant, portal de punt rodó dovellat i teulada a dos pendents amb carener perpendicular a façana i barbacana. En la planta pis hi ha tres finestres renaixentistes, la central amb fris decorat amb metopes i tríglifs i un frontó triangular que se sustenta en dues pilastres laterals. L'interior està condicionat com a residència familiar. Les estances més antigues són les peces centrals de la façana principal. En planta baixa, l'entrada amb la cuina i el menjador, cobertes amb volta a banda i banda. En planta pis, la sala noble en el centre i dos dormitoris amb sala i alcova als costats. Hi ha mobles antics de diverses èpoques i un nínxol amb un plafó de rajoles catalanes amb una imatge de Santa Teresa. En la plataforma que presideix la façana principal, sembla que hi hagué un auró plantat que donà nom a la finca. La plataforma es perllongà cap al sud-est amb la coberta transitable d'un edifici semi-soterrat i en aquest límit es construí una barana calada que permetia gaudir de la vista de la plana de Cerdanyola amb la Serra de Collserola al fons. A banda i banda es construïren dos edificis de planta baixa, amb façanes d'obra vista de maó ceràmic, sostre de voltes de maó de pla recolzades sobre bigues metàl·liques i coberta plana. Dues portalades permetien controlar l'accés al pati des de l'arribada a la finca al sud-oest o cap als edificis auxiliars situats al nord. Una segona closa amb portalada al sud-oest, defineix el recinte limitat al nord-oest per una nau allargada amb coberta a dues vessants amb encavallada mixta d'uns 11 metres de llum, bigues i llates de fusta i tauler ceràmic. Adossada a la façana sud-oest d'aquesta nau hi havia un petit habitatge pels masovers que va ser enderrocat a principis del segle xxi.

## Història

L'any 1270 apareix un Isidre Fatjó dels Urons signant un testament. L'any 1520 una pubilla Fatjó dels Urons es casa amb Isidre Margenat. Isidre Margenat adquireix i afegeix al mas dos masos medievals més petits: el mas Farrerrons que era una parada i ferreria al peu de l'antic camí de Sant Cugat a Sabadell, dins de la Serra de Galliners, i el mas Baixadors. El 1553 en el fogatge apareixen tres focs Fatjó: el de Luis Fatjó del Molí, el d'Antoni Fatjó Xiprés i el de Joan Fatjó Palegrí. (informació extreta del pla especial de protecció del patrimoni arquitectònic i arqueològic de Cerdanyola del Vallès).

## Referències

* 1 2 «Can Fatjó dels Urons». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].

## Enllaços externs

* Can Fatjó dels Urons Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Sant Pere de Granyena de Segarra

Sant Pere de Granyena de Segarra és una església de Granyena de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Pere està situada a la plaça Sant Pere de la vila, aïllada de qualsevol edificació, d'una sola nau, planta rectangular i teulada a doble vessant. Presenta un aparell de carreus mitjans, disposats en filades més o menys regulars, malgrat tot, hi ha també restes de pegats d'arrebossat a alguns sectors de la façana principal. Ambdós murs laterals de l'església hi ha l'estructura de reforçament mitjançant tres contraforts a cada costat. A la façana principal hi ha la porta d'accés a partir d'una estructura d'arc rebaixat i cantells bisellats. A la clau de l'arc de la porta d'entrada ens apareix la data de construcció "1738". Per sobre d'aquesta porta, apareix una finestra, també, amb estructura d'arc rebaixat. Remodelacions posteriors fan que a la seva façana principal s'adhereixin elements decoratius prou significatius. A la part esquerra de la façana principal hi troben part de la decoració del que devia ser una font ornamental, que encara avui tenim el relleu de la seva cronologia "1937". Posteriorment, l'estructura de la pica d'aigua de la font, desapareix i en el seu lloc i encastat a la part esquerra de la façana, s'integra un banc corregut que abraça també una part del mur lateral esquerra d'aquesta església.

## Referències

* ↑ «Església de Sant Pere de Granyena de Segarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2017].
# Raúl Alarcón García

Raúl Alarcón García (Saix, Alt Vinalopó, 25 de març de 1986) és un ciclista valencià, professional des del 2007 i que actualment corre en l'equip W52-FC Porto. La major part de la seva carrera la ha disputat formant part de diferents equips portuguesos.
Els seus èxits esportius més importants són les victòries finals a la Volta a Astúries de 2017 i a la Volta a Portugal de 2017 i 2018. El 21 d'octubre de 2019 la UCI el va sancionar de forma provisional por l'ús de substàncies prohibides. El 10 de març de 2021 es fa pública una suspensió de 4 anys, fins a l'octubre de 2023, i se li anul·len tots els seus resultats des del 28 de juliol de 2015.

## Palmarès

* 2006
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Cantàbria
* 2009
** 1r a la Clàssica Ciudad de Torredonjimeno
* 2010
** 1r a la Copa d'Espanya
** 1r a la Volta a Segòvia i vencedor de 2 etapes
** 1r a la Cursa Ciclista del Llobregat
** 1r al Circuit de Pontevedra
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Galícia
* 2011
** Vencedor d'una etapa al Trofeu Joaquim Agostinho
* 2013
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Portugal
* 2016
** Vencedor d'una etapa al Trofeu Joaquim Agostinho
* 2017
** 1r a la Volta a Astúries i vencedor d'una etapa
** 1r al Gran Premi Jornal de Notícias i vencedor de 2 etapes
** 1r a la Volta a Portugal i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Comunitat de Madrid
** Vencedor d'una etapa a la Volta Internacional Cova da Beira
* 2018
** 1r al Gran Premi Nacional 2 de Portugal i vencedor d'una etapa
** 1r a la Volta a Portugal i vencedor de 3 etapes

## Referències

* ↑ «Alarcón se lleva la Vuelta a Asturias». mundodeportivo.com, 01-05-2017 [Consulta: 1r maig 2017].
* ↑ «Raúl Alarcón, suspès quatre anys per dopatge». Superdeporte, 10-03-2020. [Consulta: 14 març 2020].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Fitxa a procyclingstats.com
# Sant Joan del Noguer

Sant Joan del Noguer és una església romànica de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Capella de planta rectangular, d'una sola nau, sense absis, amb coberta de volta apuntada a l'interior i lloses planes a l'exterior de la teulada. Té una finestra de doble esqueixada a la paret de ponent i una altra a la paret de migjorn, al costat dret del presbiteri. La porta, formada per un arc de mig punt, s'obre al mur de migdia. Tota l'església està construïda amb carreus grans tallats amb cura i que queden ben conjuntats entre ells. L'interior de la volta està enguixat.
Està abandonada i el seu estat de conservació és lamentable.

## Història

La primera documentació de l'església és del 1245, quan Beatriu de Posa llega en testament dos sous a l'església del Noguer. Notícies posteriors denoten la presència de culte, la vinculació als propietaris del mas Noguer i al rector de Sant Pere de Sora que hi celebrava missa diverses vegades l'any. La visita pastoral del 1686 diu que està dedicada a Sant Joan Baptista i a Sant Joan Evangelista.
Tot i que es troba sense culte des del 1936 i està abandonada, encara presenta validesa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Joan del Noguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Mary Rand

Mary Denise Rand, de naixement Mary Bignal i també coneguda com a Mary Bignal-Rand, Mary Bignal-Toomey i Mary Bignal-Reese, (Wells, Regne Unit 1940) és una atleta anglesa, ja retirada, guanyadora de tres medalles olímpiques.

## Biografia

Va néixer el 10 de febrer de 1940 a la ciutat de Wells, població situada al comtat de Somerset (Anglaterra). Es casà, i posteriorment divorcià, del remer anglès Sidney Rand i de l'atleta i campió olímpic nord-americà Bill Toomey. Després d'adquirí la nacionalitat nord-americana (mantenint també la britànica), es casà amb John Reese.
L'any 1964 fou nomenada membre de l'Orde de l'Imperi Britànic.

## Carrera esportiva

Atleta multidisciplinari, va participar, als 20 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1960 realitzats a Roma (Itàlia), on va aconseguir finalitzar quarta en la prova dels 80 metres tanques, guanyant així un diploma olímpic i novena en el salt de llargada. Així mateix participà en la prova de relleus 4x100 metres, si bé l'equip britànic no aconseguí finalitzar la final.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1964 realitzats a Tòquio (Japó) va aconseguir guanyar tres medalles: la medalla d'or en el salt de llargada, establint un nou rècord del món amb un salt de 6.76 metres; la medalla de plata en la prova femenina de pentatló i la medalla de bronze en la prova de relleus 4x100 metres. En aquesta darrera categoria, les seves companyes d'equip van ser: Janet Simpson, Daphne Arden i Dorothy Hyman.
Al llarg de la seva carrera guanyà dues medalles en el Campionat d'Europa d'atletisme, totes elles de bronze, i dues medalles en els Jocs de la Commonwealth, una d'elles d'or.
# Casa prioral

La casa prioral és un edifici al carrer Major, fent cantonada amb la plaça Major d'Ascó (Ribera d'Ebre). Edifici cantoner de tres crugies que consta de planta baixa, pis i golfes i coberta a tres vessants. El frontis consta de tres portals d'arc pla de pedra acarada, els dels extrems tapiats. A la llinda d'un d'ells, de menor alçada, hi ha gravada una creu de Malta, pertanyent a l'Orde de Sant Joan de Jerusalem, els Comanadors d'Ascó. El primer i segon pis s'obren amb finestrals d'arc pla arrebossat, alguns amb sortida a un balcó de base motllurada i baranes forjades. A les golfes hi ha dos finestrals d'arc rebaixat, havent desaparegut el de l'extrem per la reconstrucció de la cantonada, que presenta maó vist. Els murs són de carreus escairats a la planta baixa i revestiment d'arrebossat als pisos superiors. Al llibre de Judicatura d'Ascó de l'any 1693 es llegeix: "La casa del Sr. Rector Lluís Corretja que afronta en Juan Espelta, en lo Planillo i la casa de Priorat i trau porta al Planillo".

## Notes

* 1 2 «Casa prioral». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2015].
# Ratpenat blanquinós

El ratpenat blanquinós (Myotis albescens) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. Viu a l'Argentina, Bolívia, el Brasil, Colòmbia, l'Equador, Guatemala, Guyana, Hondures, Mèxic, Nicaragua, Panamà, el Paraguai, el Perú, Surinam, l'Uruguai, Veneçuela. Els seus hàbitats naturals són els boscos, les zones urbanes i els parcs. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Barquez, R.; Díaz, M.; Samudio, R.; Arroyo-Cabrales, J. Myotis albescens. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 16 setembre 2013.
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Nur Devlet

Nur Devlet (+ abans 1503) fou kan de Crimea (1466-1467, 1467-1469 i 1475-1476) i kan de Kassímov. Era fill d'Hacı I Giray de Crimea.

## Govern a Crimea

A la mort d'Haci I Giray el 1466 va esclatar rivalitats entre els seus fills i Nur Devlet, el fill gran, va prendre el poder però el 1567 fou enderrocat per Mengli o Meñli I Giray el 1467 que només es va mantenir uns mesos i Nur Devlet va recuperar el control. El 1467 va enviar una ambaixada a Polònia anunciant la seva pujada al tron i emanant la continuació de l'aliança en els mateixos termes que amb el seu pare. Polònia va respondre cortesament en termes favorables.
En una nova ofensiva Meñli I Giray, amb suport dels genovesos, va tornar a prendre el poder el gener del 1469. Nur Devlet es va refugiar a Moscou.
El 1475 els otomans, a petició del beg de Shirin, van anar al kanat i van capturar a Meñli I Giray però la seva expedició no anava dirigida contra el kan sinó contra els genovesos. La captura del kan (tancat al castell de les Set Torres) va portar a la recuperació del poder pel seu germà Nur Devlet, reconegut pels turcs. Però els otomans van entrar en guerra contra Moldàvia i van demanar a Nur d'enviar un contingent en suport dels turcs per fer una diversió, i Nur Devlet no ho va poder fer, potser perquè encara no havia consolidat la seva autoritat. Llavors el sultà va alliberar a Meñli a canvi de fer-se vassall otomà. Es diu que li va donar un exèrcit i no és clar si l'objectiu era enderrocar a Nur Devlet, però si fou així no hi va ser a temps perquè aquest fou derrotat i expulsat de Crimea el 1476 per Ahmad Khan de l'Horda d'Or que va nomenar kan al seu nebot Janibeg Khan. Més probablement fou després de la conquesta de Crimea per l'Horda d'Or quan els otomans van donar l'exèrcit a Meñli (1477) i fou llavors quan aquest va dominar Crimea (1478).

## Exili a Rússia i govern a Kassímov

Després de ser expulsat del tron de Crimea per tercera vegada el 1476 es va retirar amb el seu germà Haydar Giray a Lituània i després a Rússia vers 1480; en aquest any el seu fill Ber Devlet fou assassinat per un tàtar i Nur Devlet va matar el culpable amb les seves pròpies mans. Poc després Haydar era desterrat pel gran príncep a Vologda. Nur Devlet va prendre part a la lluita contra l'Horda d'Or i mentre el gran príncep enfrontava als tàtars, Nur Devlet feia una diversió i capturava la capital; fou probablement com a recompensa que el gran príncep el va nomenar kan de Kassímov quan va morir Daniyar Khan el 1486.
Murtaza Khan de l'Horda d'Or, enemic jurat de Meñli I Giray (germà de Nur Devlet), li va escriure per formar una aliança entre la Gran Horda, Kassímov i Moscou contra el kan de Crimea, però l'operació no va reeixir. No torna a ser esmentat després del 1487 però hauria mort no abans del 1498 ni després del 1503. El va succeir el seu fill Satilghan Khan.

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Karana

Karana (possiblement la moderna Tell Afar; també podria ser el modern lloc de Tell Rimah a uns 60 km a l'oest de Mossul a l'Iraq, però aquest lloc és més probablement l'antiga ciutat de Qattara) fou una ciutat estat i regne a Mesopotàmia, situada al sud-est d'Andarig i al sud-est de Shubat-Enlil.
Fundada en època desconeguda (ja que no hi ha conclusions arqueològiques) ja devia ser un regne almenys al segle xix aC. Va caure en mans de Xamxi-Adad I d'Ekallatum vers el 1800 aC però va emergir com un dels principals estats independitzats a la seva mort vers el 1775 aC.
El primer rei que s'esmenta és Samu-Addu, que fou vassall de Xamxi-Adad. A la mort d'aquest el 1775 aC el rei de la veïna Qattara, de nom Hadnu-Rabi, va enderrocar a Samu-Addu i va ocupar el poder, i des de llavors Karana va formar un sol estat junt amb Qattara que estaria no gaire lluny (si la identificació és correcta uns 20 km al sud-est), estat que s'anomenava Karana i la terra de Numha. Es creu que Samsu-Addu va marxar a l'exili a Eshnuna amb tota la seva família i en tot cas se sap segur que s'hi va exiliar la filla Iltani. Durant deu anys no hi ha informació i només se sap que Hadnu-Rabi fou aliat de Razama (del nord o de Yussan). Després vers el 1765 aC apareix com a rei Ashkur-Addu, fill de l'antic rei Samu-Addu, que hauria conservat el poder a Suruzum fins que va recuperar Karana a la mort d'Hadnu-Rabi, i va conquerir Qattara. Estava aliat a Kapiya de Kahat amb ajut del qual va atacar entre Nawar i Sabisa, va reunir 4000 soldats prop de Razama i va ocupar Shubat-Enlil. Es va dirigir a Urkish amb 2000 soldats. Dominava també a Nahur i Zimrilim de Mari va planejar expulsar-lo però després es va declarar vassall del rei mariota i es va casar amb la seva filla i Zimrilim el va instal·lar com a rei a Karana; va rebre insígnies reials de Babilònia. Una guarnició de 100 homes de Mari es va instal·lar a Karana i altres 100 a Qattara. El seu fill Bini-Shakim, que governava en absència de pare fou enderrocat per Haqba-Hammu o Aqba-Hammu, conseller i lloctinent d'Ashkar-Addu, que va usurpar el tron i es va casar amb la filla del rei, Iltani (II). Ashkur-Addi es va exiliar a Mari. Haqba-Hammu o Aqba-Hammu hauria derrotat a Sharraya de Razama després d'un setge. Vers el 1762 o 1761 aC Hammurabi de Babilònia va ocupar Karana i Qattara. Una de les dues ciutats va restar habitada fins al dia d'avui, però no és clar quina de les dues.
Yantin-Erah o Yattin-Erah hauria estat el delegat de Mari a Karana, i després el va succeir Iddiyatum.
Vegeu també: Qattara

## Referències

* Thoughts of Zimri-Lim
* Karana
# Gessamí de Tucumán

gessamí de Tucumán o planta cruel (Araujia sericifera). La hi considera una mala herba nociva en molts àmbits fora de la seva zona de distribució natural.Té un ràpid creixement de enfiladissa que pot cobrir un dosser d'arbre en dos o tres anys,El gessamí de Tucumán (Araujia sericifera Brot.), També anomenat planta cruel o miraguà, és una espècie fanerògama pertanyent a la família de les apocináceas. S'utilitza com a planta ornamental. El Gessamí de Tucumán .
La Araujia sericifera és una d'aquestes plantes anomenades invasores en zones geogràfiques com Sud-àfrica, Amèrica de Nord, Austràlia, Nova Zelanda i Europa en què Espanya no escapa a ella. Invasora però no per això l'hem de veure amb mals ulls ja que fins i tot és cultivada en molts d'aquests països com a planta ornamental per al seu gaudi en jardins. Espanya és un d'ells.
El fruit és una càpsula de 8-12 cm de longitud formada per dues valves com un ou de Pasqua, amb paret gruixuda i l'interior buit farcit de petites llavors fosques amb un vilano de pèls sedosos per sobre conegut com miraguà. ... El miraguà s'ha estès pel món.
# Yavana

Yavana o Yona (en sànscrit) eren els grecs establerts al Regne Indogrec. Tanmateix fou una comunitat de la mitologia hindú agrupats als països occidentals del subcontinent junt als sindhus, madres, kekeyes, gandhares i kamboges segons el Mahabharata.
Els yavanes van ser descrits vivint més enllà de Gandhara. Hi va haver un altre país esmentat en l'èpica com Parama Yona, a l'extrem oest de Yavana. Aquesta podria ser la Jònia de Grècia, d'alguna manera relacionat amb jonis indis o yavanes. Yavana nom podria ser la forma sànscrita del nom Jònia. Yavanes, saces, pahlaves i hunes van ser esmentats de vegades com mlechhas. De vegades, juntament amb ells, es van incloure als madres, kamboges, kekeyes, sindhus i gandhares. Aquest nom s'utilitza per indicar les seves diferències culturals amb la cultura vèdica que predominava en els regnes de Kuru i Panchala, al nord de l'Índia (sud de l'Himalaia).
La societat vèdica reconeixia les seves habilitats ordinàries addicionals, però els va mantenir com pàries. Un compte en l'èpica representa els yavanes com els descendents de Turvusu, un dels fills maleïts de rei Yayati. Només la línia del cinquè fill Puru era considerat com successor del tron de Yayati, ja que aquest va maleir als altres quatre fills i els va negar la reialesa. Pauraves va heretar l'imperi original de Yayati i es va quedar a la plana gangètica que més tard va crear el regne de Kuru i el de Panchala. Eren els seguidors de la cultura vèdica pròpia.
Entre les tribus del nord i l'oest s'esmenten els mlecchas i krures, els yavanes, els xines, els kamboges, els darunes, i moltes tribus mleccha; sukritvahes, kulatthes, hunes, parasikes, ramanes i dasamalikes. Aquests països són, a més, les residències de molts kshatriyes, vaisyes, i les tribus sudres. D'altra banda hi havia els sudres-abhires, els dardes, els kasmires, els pattis, els khasires, els atreyes, els bharadwajas, etc. Segons el Mahabharata el rei Yayati de la Dinastia Lunar, va tenir 5 fills, tots els quals es van convertir en els fundadors de moltes dinasties reials. Els fills de Yadu es coneixen amb el nom dels yadaves: mentre que els de Turvasu s'han anomenat els yavanes; els fills de Drahyu foren els bhoges, mentre que els d'Anu foren els mlecchas. La progènie de Puru foren els pauraves. Els yadaves es van fer forts al centre de l'Índia. Els pauraves (els regnes de Kuru i Panchala derivaven d'aquesta raça) es van fer forts al nord de l'Índia. Els fills de Anu també se'ls deia anaves, es creu que foren les tribus iranianes, que estaven agrupats sota el nom general de mlecchas. Els yavanes juntament amb els anaves es van establir en les regions més occidentals.
No és clar si els bhoges esmentats aquí representen el Bhoja-Yadava, una sub-secta dels yadaves. No obstant això el Mahabharata esmenta un rei anomenat Kunti-Bhoja (rei de Kunti i pare adoptiu de la mare dels Pandaves de Kunti) i una ciutat anomenada Bhojakata a Vidarbha. Hi ha altres diverses mencions al Mahabharata però que resulta difícil interpretar i situar en un context històric clar.

## Enllaços externs

* http://www.palikanon.com/english/pali_names/y/yonaa.htm