OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Làrnax

Un làrnax (grec antic: λάρναξ, pl. λάρνακες, làrnax, pl. làrnakes) era un tipus de petit taüt tancat com ara una caixa o cofre de cendres, que sovint s'utilitzava com a contenidor de restes humanes de l'antic Regne de Macedònia, ja sigui amb un cos -plegat sobre si mateix- o de les cendres després de la cremació.
Els primers làrnaxs van aparèixer a la civilització minoica durant l'edat del bronze grega, quan van prendre la forma de caixes rectangulars de ceràmica, dissenyats per imitar un cofre de fusta, potser per imitar els egipcis. Estaven ricament decorats amb dibuixos abstractes, pops, escenes de caça i rituals de culte. Posteriorment, també s'han trobat en la civilització micènica, on han aparegut temes com les desfilades de ploramorts. Durant l'últim període hel·lenístic, es van fer populars els làrnaxs amb forma de petits sarcòfags de terracota, alguns dels quals van ser pintats en un estil similar als vasos grecs contemporanis.
En alguns casos especials, els làrnaxs es van arribar a fer amb materials preciosos, com el trobat a Vergina, al nord de Grècia, del segle iv aC, realitzat en or, amb el símbol del sol a la tapa (Sol de Vergina). La tomba on va ser trobat es creu que va pertànyer al rei Filip II de Macedònia, pare d'Alexandre el Gran.

## Referències

* ↑ Caro Bellido, 2008, p. 155.
* ↑ Fatás Cabeza i Borrás, 1993, p. 196.
* ↑ «[https://web.archive.org/web/20160304191737/http://www.ksbuelach.ch/fach/as/aktuell/2000/04_vergina/verg_04.htm Vergina Goldene Larnax]». ksbuelach. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 25 gener 2017].

## Bibliografia

* Caro Bellido, Antonio. Diccionario de términos cerámicos y de alfarería (en castellà). Cádiz: Agrija Ediciones, 2008. ISBN 84-96191-07-9.
* Fatás Cabeza, Guillermo; Borrás, Gonzalo. Diccionario de Términos de Arte (en castellà). Madrid: Anaya, 1993. ISBN 84-7838-388-3.

## Enllaços externs

* Réflexions sur l'usage des larnakès et cercueils en Grèce Mycénienne a Revue Archéologique
# Sant Cristòfol dels Horts

Sant Cristòfol dels Horts és una església del terme d'Els Horts, al municipi d'Albanyà, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Cristòfol dels Horts és molt enrunada. Consta d'una sola nau capçada a llevant per un absis de planta semicircular. Presenta elements constructius d'èpoques diferents. La meitat occidental que sembla la més antiga és la més malmesa i ha patit diferents intervencions. La resta de la nau conserva la volta, mentre que l'absis té la coberta enrunada i també part dels murs. Els murs laterals estan reforçats per uns contraforts en talús. Les diferències en l'aparell constructiu posen de manifest els diferents períodes en què es van construir els murs. Al sector de ponent de la nau presenta un aparell de carreus petits de pedra calcària de travertí que correspon a una reconstrucció tardana. Del mur lateral de migdia se n'ha conservat poca alçada. El mur de tramuntana s'ha conservat bé i és cobert per una volta lleugerament apuntada. L'aparell és de petits carreus i lloses trencades de calcària i podria correspondre al segle xi. La resta de l'església, el tram de llevant de la nau i l'absis, fou construïda amb grans carreus ben escairats disposats en filades uniformes, a trencajunt. Aquesta factura de l'aparell és pròpia del romànic tardà, segles XII o XIII. L'absis s'obria a la nau per un simple plec apuntat i tenia una volta ametllada, que no s'ha conservat. Al mur de migdia hi ha una finestra d'arc de mig punt de doble biaix. Al fons de l'absis n'hi havia dos que han desaparegut.

## Història

Sant Cristòfol dels Horts és l'església d'un poble de masies dispers, actualment abandonat, situat a l'extrem septentrional del municipi d'Albanyà. El lloc dels Horts és esmentat en el precepte reial, favorable a Santa Maria d'Arles, de l'any 878, en relació amb unes terres que havien de pertànyer a Sant Pere d'Albanyà. La parròquia no apareix esmentada fins a l'any 954. De la parròquia de Sant Cristòfol dels Horts depenien, en època postmedieval, les esglésies de Fontfreda, Carbonils, els Vilars, Oliveda i el Santuari de Santa Maria del Fau.

## Referències

* 1 2 «Sant Cristòfol dels Horts». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 gener 2014].
# Richard Stanley

Richard Stanley (Fish Hoek, 22 de novembre de 1966) és un director, productor i guionista sud-africà.

## Trajectòria

Inicialment, va ser director de vídeos musicals, col·laborant amb agrupacions com Fields of the Nephilim, Public Image Limited i Renegade Soundwave. La seva primera pel·lícula de llarga durada va ser Hardware (1990), un film post-apocalíptic que va comptar amb la participació dels músics Iggy Pop, Carl McCoy, Lemmy i l'agrupació Gwar.
En 1996 va ser nomenat director d'una nova adaptació de la novel·la L'illa del doctor Moreau de H. G. Wells, però a causa d'alguns inconvenients en el rodatge va abandonar el seu càrrec i va ser reemplaçat pel director John Frankenheimer.
Actualment resideix a Montsegur.

## Filmografia
### Llargmetratges

| Any | Títol | Director | Guionista | Notes |
| 1990 | Hardware | Sí | Sí | |
| 1992 | Dust Devil | Sí | Sí | |
| 1994 | Brave | Sí | Sí | Long-form music video |
| 1996 | L'illa del Dr. Moreau | No | Sí | Substituït com a director per John Frankenheimer |
| 2002 | Bokshu, the Myth | No | Sí | |
| 2006 | The Abandoned | No | Sí | |
| 2009 | Imago Mortis | No | Sí | |
| 2017 | Replace | No | Sí | |
| 2019 | Color Out of Space | Sí | Sí | |

### Curtmetratges

| Any | Títol | Director | Guionista | Notes |
| 1983 | Rites of Passage | Sí | Sí | |
| 1985 | Incidents in an Expanding Universe | Sí | Sí | |
| 1993 | Preacher Man | Sí | Sí | Segments de Fields of the Nephilim: Revelations |
| 1993 | Blue Water | Sí | Sí | Segments de Fields of the Nephilim: Revelations |
| 2003 | Children of the Kingdom | Sí | Sí | Segment de Europe - 99euro-films 2 |
| 2006 | The Sun's Gone Dim | Sí | Sí | |
| 2006 | The Sea of Perdition | Sí | Sí | |
| 2008 | Black Tulips | Sí | Sí | |
| 2011 | The Mother of Toads | Sí | Sí | Segment de The Theatre Bizarre |

### Documentals

| Any | Títol | Director | Guionista | Productor | Notes |
| 1990 | Voice of the Moon | Sí | Sí | No | Curt documental |
| 2001 | The Secret Glory | Sí | Sí | Sí | |
| 2002 | The White Darkness | Sí | Sí | Sí | |
| 2013 | L'autre monde (The Otherworld) | Sí | Sí | No | |

## Referències

* ↑ «Other Works: Music Videos». everythingisundercontrol.org, 15-04-2011.
* ↑ Hunter I Q, "British Science Fiction Cinema", 1999, Routledge, ISBN 0415168686, (pp. 169)
* ↑ «Brave (1994)». everythingisundercontrol.org, 03-05-2011.
* ↑ Voigts, M. (11 Sept. 2015). Film Review -- Lost Soul. macguff.in. Retrieved from https://macguff.in/film-reviews/lost-soul/
# Castell de Krustpils

El Castell de Krustpils (en letó: Krustpils pils; en polonés: Krzyżbork) era un castell medieval situat a la població de Jēkabpils a la riba dreta del riu Daugava, al segle xiii va ser l'únic castell present en la regió històrica de Latgàlia de propietat de l'Arxidiòcesi de Riga a l'est de Letònia.

## Història

La primera referència escrita de Krustpils data de l'any 1237, quan es dona la notícia que l'arquebisbe de Riga va fer construir un castell anomenat Kreutz. El castell estava situat en un lloc estratègic a l'encreuament de la carretera cap a Riga - Daugavpils - Polotsk i al costat del riu Daugava, això va constituir una causa freqüent d'enfrontament entre l'Arquebisbat i l'Orde Livonià. El 1359, l'orde de Livònia es va apoderar de set castells pertanyents a l'Arxidiòcesi de Riga, estant el de Krustpils entre ells. Durant la guerra de Livònia el 1559 el castell va ser arrasat.
Quan es va dissoldre l'estat de Livònia, la ciutat de Krustpils va passar a ser propietat de la Confederació de Polònia i Lituània 1561-1772, mentre que la de Jēkabpils va formar part del Ducat de Curlàndia i Zemgale. El 1585, Esteve Bathory I de Polònia va concedir una àmplia zona que incloïa Krustpils el General Nikolai von Korff, la família del qual va ser propietària del castell fins que el 1920 les reformes agràries letones van entrar en vigor. Com a castell Krustpils es va convertir en residència dels propietaris i va anar perdent el seu caràcter medieval.
Durant la Segona Guerra Mundial va servir com a infermeria de l'exèrcit alemany i després d'agost de 1944 es va instal·lar l'hospital militar de l'Exèrcit Roig. El 1962 la població de Krustpils finalment va ser incorporada a la ciutat de Jēkabpils. Durant 50 anys l'edifici va estar sense cap servei i es trobava a prop de ser considerat en ruïna, fins al 1991 que es va començar a realitzar una completa restauració.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Referències

* ↑ «Krzyżbork». A: [http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_IV/769 Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich Tom IV] (en polonés), 1883.
* ↑ Turnbull, 2010, p. 61.
* ↑ Baister i Patrick, 2007, p. 205.
* ↑ Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en anglès/letó), 2006. ISBN 9984-785-05-X.

## Bibliografia

* Baister, Stephen. Latvia, 5th, 2007. ISBN 978-1-84162-201-9 [Consulta: 18 gener 2015].
* Turnbull, Stephen. Hrady Řádu německých rytířů 2 - Kamenné hrady v Lotyšsku a Estonsku 1185–1560. Grada Publishing a.s., 2010. ISBN 978-80-247-3412-5 [Consulta: 18 gener 2015].

## Enllaços externs

* Full history of Krustpils castle
# Rollingergrund

Rollingergrund (en luxemburguès: Rollengergronn) és una àrea del nord-oest de la ciutat de Luxemburg, al sud de Luxemburg. Constitueix la major part de la quarta part del barri de Rollingergrund-Nord Belair.
Rollingergrund va ser comuna del cantó de Luxemburg entre el 8 de maig de 1849, quan es va separar de la comuna d'Eich, i el 26 de març de 1920, quan es va fusionar amb la ciutat de Luxemburg, juntament amb Hamm i Hollerich.
Michel Engels (1851-1901), l'il·lustrador, escriptor i professor d'art va néixer a Rollingergrund.

## Referències

* ↑ «Mémorial A, 1849, No. 56» (PDF) (en francès / alemany). Service central de législation. Arxivat de l'original el 2007-03-16. [Consulta: 2 octubre 2015].
* ↑ «Mémorial A, 1920, No. 23» (PDF) (en francès / alemany). Arxivat de l'original el 2008-04-10. [Consulta: 2 octubre 2015].
* ↑ «Engels, Michel». A: Luxemburger Lexikon (en alemany). Luxemburg: Editions Guy Binsfeld, 2006.
# Esfinx d'alabastre

L'esfinx d'alabastre és una escultura d'alabastre. L'esfinx està situada a la vora de les restes de Memfis, Egipte. La talla es creu que va tindre lloc entre 1700 i 1400 abans de Crist, durant la dinastia XVIII. Es desconeix quin faraó està sent honorat i no hi ha inscripcions per deduir-ne aquesta informació. Els trets facials impliquen que podria ser una representació de Hatxepsut, Amenofis II o Amenofis III.

## Troballa

L'esfinx originàriament estava situada al costat del colós de Ramsés II, al flanc sud del gran Temple de Ptah, «Senyor de la màgia», déu creador a la mitologia egípcia, «Mestre constructor», inventor de l'obra, patró dels arquitectes i artesans. Se li atribuïa també poder sanador. El Temp de Ptah està situat al seu torn a Memfis, capital de l'Imperi Antic d'Egipte i del Nomós del Baix Egipte. Estava situat al sud del delta del riu Nil, en la regió que es troba entre el Baix i l'Alt Egipte.
L'esfinx d'alabastre té una longitud de 8 m per 4,5 m d'altura i un pes aproximat d'unes 80/90 tones.

## Referències

* 1 2 3 Fretheim, Terence E. Jeremiah (en anglès). Smith & Helwys, 2002, p. 549. ISBN 9781573120722 [Consulta: 28 gener 2017].
* ↑ Bianchi, Robert. «Memphis (Egypt)» (en anglès). Facts for Now. [Consulta: 28 gener 2017].
* ↑ «Alabaster Sphinx. Paying homage to an unknown pharaoh» (en anglès). Stay.com Copenhague. Arxivat de l'original el 2017-02-02. [Consulta: 28 gener 2017].
* ↑ Bunson, 2014, p. 388.
* ↑ Edwardes i Spence, 1988, p. vii.
* ↑ DK Pocket Eyewitness Ancient EgyptPocket Eyewitness (en anglès). Dorling Kindersley Ltd, 2012. ISBN 9781409325024 [Consulta: 28 gener 2017].

## Bibliografia

* Bunson, Margaret. Encyclopedia of Ancient EgyptFacts on File Library of World History (en anglès). Infobase Publishing, 2014. ISBN 9781438109978 [Consulta: 28 gener 2017].
* Edwardes, Marian; Spence, Lewis. A Diccionary of Non-classical Mythology (en anglès). Mittal Publications, 1988.
# Ángel García del Val

Ángel García del Val (València, 1948) és un director de cinema valencià. Mentre estudiava dret i medicina a la Universitat de València es va iniciar en el cinema amateur, rodant pel·lícules de manera experimental i antiacadèmica en 16 mm. El 1975 va rodar el seu primer llargmetratge, Resurrección, pel·lícula experimental de caràcter bíblic amb referències a la Guerra Civil espanyola que fou projectada el 1976 a l'Aula Magna de la Universitat de València, on els grups ultradretans provocaren un gran enrenou.
Continuarà el 1977 va estrenar Salut de lluita, produïda per Rafael Barberá amb 400.000 pessetes i amb guió coescrit amb Sergio de la Torre. Es tracta d'un documental que abasta els fets des de la manifestació organitzada per la Taula de Forces Polítiques i Sindicals del País Valencià amb el lema Per la Llibertat, per l’Amnistia, per l’Estatut d’Autonomia, pel Sindicat Obrer el 12 de juliol de 1976 fins a la matança d'Atocha el 24 de gener de 1977. El militar de la UMD José Luis Pitarch va coordinar entrevistes amb Lluís Font de Mora, Carmen Alborch o Ernest Lluch. Fou projectada a l'Ateneu Mercantil Valencià el 5 de juliol de 1977 i ressenyada a Cartelera Turia, Cal Dir o Dos y Dos.
Posteriorment va continuar amb els documental Motín sobre el motí convocat per la Coordinadora de Presos Españoles en Lucha a la Presó Model de València. El 1978 va ser detingut i va romandre incomunicat dos dies a la Prefectura Superior de la Policia de València, alhora que el material de rodatge fou intervingut, de manera que va finalitzar el rodatge. El seu tercer llargmetratge fou Cada ver es (1981), produïda amb la venta d'un pis i que retrata al conservador del dipòsit de cadàvers de l'Hospital Clínic Universitari de València, i que fou classificada S per les autoritats. El propi director va dur a terme una recollida de signatures per poder exhibir la pel·lícula. Malgrat les bones crítiques no es va pode estrenar fins al 14 de octubre de 1983 al cine Xerea de València, cosa que el va empentar a la marginalitat. No va rodar el seu quart llargmetratge fins 1997 El sueño de Cristo, gràcies al suport del productor José Pablo Gadea, amb un pressupost de 420.000 euros i una subvenció de Canal 9, que fou estrenada a la XVIII edició de la Mostra de València-Cinema del Mediterrani.

## Filmografia

* Resurreción (1976)
* Salut de lluita (1977)
* Motín (1978)
* Cada ver es (1981)
* El sueño de Cristo (1997)

## Referències

* ↑ Ángel García del Val al Diccionario Audiovisual Valenciano
* ↑ La Filmoteca recupera «Cada ver es…», el documental maldito de Ángel García del Val, valenciacitiy.es
* ↑ García del Val recoge firmas para que se autorice la exhibición de su película, El País, 8 d'abril de 1983
* ↑ El IVC proyecta en la Filmoteca de València la restauración digital de ‘Cada ver es...’ (1981) de Ángel García del Val, El Periòdic, 26 d'octubre de 2022
# Pont de l'Illa

El Pont de l'Illa (en letó: Salu tilts) és una estructura que es localitza a Riga capital de Letònia, es tracta d'un pont que creua el riu Daugava. Va ser construït durant els anys 1975-1977.
Els pilars col·locats tenen un diàmetre d'1,5 metres i amb una profunditat de 30 metres. Existeixen passos de vianants per sota la calçada. El disseny va ser realitzat pels instituts de Disseny de Leningrad «Ļengiprotrans» i el «Pilsētprojekts».

## Referències

* ↑ Jērāns, P. Rīga, Galvenā enciklopēdiju redakcija. Rīga: enciklopēdija (en letó), 1988, p. 450.
# Grevels

Grevels (en luxemburguès: Gréiwels; en alemany: Grevels) és una vila de la comuna de Wahl situada al districte de Diekirch del cantó de Redange. Està a uns 31 km de distància de la ciutat de Luxemburg.

## Història

Una petita part de la vila pertany a la ciutat de Grosbous. Durant la Segona Guerra Mundial, el 10 de maig 1940, el dia de l'esclat dels campanya dels 18 dies, Grevels va ser presa pels alemanys de la primera Divisió Panzer, l'objectiu dels quals era creuar el Mosa a Sedan.

## Referències

* ↑ «Grevels». [Consulta: 8 octubre 2015].
* ↑ Mary, Jean-Yves. Le corridor des Panzers, tome I (en francès). Heimdal, 2009, p. 72.
# Sant Martí del Mas de la Costella

Sant Martí del Mas de la Costella és la Capella del Mas de la Costella, pertanyent al poble de les Illes, d'hàbitat dispers, actualment pertanyent al terme comunal de Morellàs i les Illes, de la comarca del Vallespir, a la Catalunya del Nord.
Està situada al nord de l'antiga comuna de les Illes, a la zona central - meridional del terme actual al qual pertany. És la dreta, a prop de la llera, de la Ribera de les Illes.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «96-Morellàs i les Illes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Vall 35. Sant Martí del Mas de Costella». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Toulouse-Barcelone: Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 2859982442. P. 275-276
* Ponsich, Pere. «Morellàs i les Illes: Sant Miquel de Riunoguers». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Morellàs i les Illes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ La capella de Sant Martí del Mas de la Costella en els ortofotomapes de l'IGN
# Balears (província romana)

Balears fou un província romana creada el segle iv dC que comprenia les Illes Gimnèsies i les Pitiüses. Les Pitiüses foren una antiga possessió fenícia, mentre que les Gimnèsies restaren a l'òrbita de Cartago fins a la destrucció de la República cartaginesa, influència de la qual hi ha restes a la ciutat de Maó (nom probablement derivat de Magó) i en diversos illots on els púnics establiren factories i santuaris.
Després de la desfeta cartaginesa a la Tercera Guerra Púnica el 146 aC, van romandre independents i els seus famosos foners, que abans van servir com a mercenaris amb els cartaginesos ho van fer amb els romans. Acusats els illencs d'afavorir la pirateria, foren conquerides pel cònsol romà Quint Cecili Metel Baleàric vers el 123 aC, que hi va establir uns tres mil romans part d'ells d'Hispània, i va fundar Palma i Pol·lència (Alcúdia). Les Gimnèsies, juntament amb les Pitiüses, van romandre integrades primer dins la Cartaginense i més tard dins la Tarraconense. Sota Neró, una inscripció esmenta al Prefectus Prae (o Pro) Legato insularum Baliarum. No es van constituir com a província separada fins al 395.
A partir dels atacs bàrbars, del segle v la seva història es troba poc documentada, però estigué sota domini vàndal (455-534) i posteriorment sota dominació romana d'Orient. Les seves relacions amb l'Imperi d'Orient als segles viii i ix són un complet misteri, i únicament es tenen informacions sobre atacs pirates àrabs i normands i unes relacions poc clares amb l'Imperi Carolingi. Els àrabs van ocupar les Balears l'any 903 i van conservar-ne el domini fins a la conquesta catalana.

## Referències

* 1 2 Blanes i Blanes, Coloma; Bonet i Rosselló, Joana; Font i Jaume, Alexandre; Rosselló i Callejas, Aina Maria. Les illes a les fonts clàssiques. Miquel Font editor, 1990, p. 60. ISBN 84-86366-65-8.
* ↑ Carbonell i Curell, Anna; Abad i Carilla, Montserrat. Història, política, societat i cultura dels països catalans: Els temps prehistòrics i antics, fins al segle V. Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 436.
* ↑ Blanes i Blanes, Coloma; Bonet i Rosselló, Joana; Font i Jaume, Alexandre; Rosselló i Callejas, Aina Maria. Les illes a les fonts clàssiques. Miquel Font editor, 1990, p. 64-66. ISBN 84-86366-65-8.
# Uqba ibn al-Hajjaj as-Salulí

Uqba ibn al-Hajjaj as-Salulí (àrab: عقبة بن الحجاج السلولي, ʿUqba ibn al-Ḥajjāj as-Salūlī) (m. 741) fou valí de l'Àndalus (734-741).
Musulmà recte i piadós, va ser designat valí pel governador d'Egipte i Ifríqiya, Ubayd-Al·lah ibn al-Habhab, en substitució d'Abd-al-Màlik al-Fihrí. Va ordenar el fisc andalusí i va consolidar l'autoritat i el control sobre tot l'Àndalus.
Uqba as-Salulí era enèrgic i va castigar durament les rebel·lions amazigues d'Ifríqiya i de l'Àndalus. Després d'obtenir una victòria al setge d'al-Sakhra el 735, en el qual gairebé va exterminar la resistència astur de Pelai, la primavera de l'any següent es va dirigir amb el seu exèrcit cap a Al-Tagr al-Ala, la frontera superior, és a dir l'antiga província Tarraconense, i per la via de Saragossa a Pamplona va arribar davant aquesta darrera ciutat, on va entrar. Els líders locals i els francs van fugir abans de l'entrada dels àrabs. Com terra sotmesa per l'espasa, una cinquena part de les terres de la regió van passar al tresor públic i la resta es va repartir entre els musulmans que havien pres part en la campanya. Es va establir una guarnició musulmana a la ciutat, per a la qual es va designar un governador o valí, amb autoritat sobre tota la comarca —Pamplona va romandre en poder dels àrabs fins vers el 740.
Estant assetjada Narbona pels francs, va enviar a esta ciutat un exèrcit comandat per Amir ibn Ailet que va ser derrotat el 735 per Carles Martell però va aixecar el setge de la ciutat.
En 740 es va traslladar al nord d'Àfrica per tal d'intentar recuperar Tànger, ocupada per amazics rebels a qui va infligir greus revessos encara que sense vèncer-los completament. Tornat a l'Àndalus, en 741, i sentint-se morir, va designar —o va ser obligat a designar—, com a successor, Abd-al-Màlik al-Fihrí, el mateix a qui ell havia substituït com a valí.

## Referències

* ↑ (anglès) Abd al-Wāḥid Dhannūn Ṭāhā, The Muslim conquest and settlement of North Africa and Spain, p.189