OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Güel

Güel és un antic municipi de la Ribagorça, de parla catalana. S'incorporà a Graus el 1972 (Decret 3357/71, de 23 de desembre).
La localitat està situada a la dreta del riu Isàvena, límit meridional de l'antic terme. Al nord hi ha la serra de Güel (màx. 1.401 m), que junt al Massís del Turbó i la Serra del Jordal, separa les valls de l'Éssera i de l'Isàvena.
És accidentat el sector septentrional. Està cobert de boscs de pins, roures i alzines, i també per matolls.
Des de Güel podem anar cap al nord a Esdolomada, pel camí de l'ermita passant pel Tossal de les Piles, dalt de la serra d'Esdolomada.

## Entitats de població

L'antic terme, caracteritzat per l'hàbitat disseminat, comprenia:
* Les caseries de la Badia.
* Casa Campo 42° 16′ 17.04″ N, 0° 29′ 53.66″ E﻿ / ﻿42.2714000°N,0.4982389°E﻿ / 42.2714000; 0.4982389
* El Castell.
* La Collada, caseria.
* Farrerós.
* Julià.
* La Mançana, caseria a la dreta del riu Isàvena i en el límit amb el de Roda d'Isàvena de Ribagorça.
* Peregrí.
* Picontor, caseria amb capella romànica (Sant Crist).
* Remorosa, caseria amb una capella (Santa Anna).
* La Ribera, al sud del poble i a la dreta de l'Isàvena.
* El Pueio.
* El Rincó.
* Solano, caseria amb la capella de Sant Joan i Santa Anna.
* Trespueio, caseria amb la capella de la Trinitat.

## Art

Actualment al Museu Nacional d'Art de Catalunya podem trobar el frontal gòtic de Sant Nicolau (ss XIII-XIV) de la seva església parroquial (Santa Valdesca)

## Imatges

* Morrón de Güel (en aragonès Güell), serra d'Esdolomada
* Casa Campo
* Morrons de Güel des de Casa Campo
* Forn de calç

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Güel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Arén. Madrid: Direcció General de l'Institut Geogràfic i Catastral (Mapa Topogràfic, escala 1:50.000, 251).
* ↑ «Güel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Güel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Güel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Güel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Güel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Güel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Güel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Güel». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Gran Enciclopèdia Catalana.
# Can Vila (Santa Pau)

Can Vila és una masia de Santa Pau (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Vila és un gran casal de planta rectangular amb obertura inclinada cap a les dues façanes laterals de l'edifici; està situat en un terreny inclinat que li permet disposar de planta i un pis a la façana sud i de corts per al bestiar, planta noble i dos pisos a la façana nord. Compositivament està regida per la simetria. L'ampliació de la masia va portar a la construcció d'un petit cos lateral, a la façana oest, destinat a l'ampliació de les corts que no ha fet variar la fesomia de l'edifici. Can Vila disposa de dues façanes importants: la nord, avui arrebossada, que domina el coll de Mont, pas obligatori vers les terres d'Olot; des de la façana sud es domina part de la Vall de Santa Pau. Annexes a la casa hi ha dues grans pallisses.

## Història

Can Vila, situat a mig camí del volcà de Santa Margarida, disposa d'una vista immillorable. Va ésser bastida amb carreus molt ben escairats als angles i les obertures. Una petita finestra ens dona la primera data: "1626". Les obres de construcció es reprendran durant tot el segle xviii o així consta a una finestra -"1757"- i a la porta principal -"1793". Can Vila disposa de dues façanes importants: la nord, avui arrebossada, que domina el coll de Mont, pas obligatori vers les terres d'Olot; des de la façana sud es domina part de la Vall de Santa Pau. Annexes a la casa hi ha dues grans pallisses.

## Referències

* 1 2 «Can Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Karin Enström

Karin Enström (Helga Trefaldighet, 23 de març de 1966), nascuda Landerholm és una política i oficial militar sueca del Partit Moderat, que va exercir com a ministra de Defensa al govern suec entre 2012 i 2014.

## Carrera política

Enström és membre del Riksdag des de 1998, representant el comtat d'Estocolm. Va ser membre del Comitè de Defensa del 2002 al 2010, exercint-ne com a presidenta des del 2008. Després de les Eleccions legislatives sueques de 2010 va ser nomenada presidenta de la Comissió d'Afers Exteriors i també va ser membre de la Delegació de Guerra i del Consell de Política Exterior. Enström va ser comissionada com a oficial el 1987, va aprovar el curs del Royal War College (Kungliga Krigshögskolan) el 1988 i el seu curs superior el 1993. Actualment ocupa el rang de capità del cos amfibi suec. És membre de l'Ajuntament de Vaxholm des de 1994 i va ser presidenta del consell entre 2002 i 2006.

## Altres activitats

* Consell Europeu de Relacions Exteriors, membre del Consell

## Vida personal

Enström és la filla del cirurgià general Staffan Landerholm i Olena (nascuda Tingdahl). El seu germà major, Henrik Landerholm, és ambaixador de Suècia a Riga des de l'1 de setembre de 2013. La seva germana, Louise Landerholm Bill, està casada amb Per Bill.
Està casada amb Anders Enström, un tinent coronel del Cos Amfibi de la Caserna General del Personal Tàctic de la Marina. Té tres fills.

## Referències

* ↑ «Karin Enström ny försvarsminister» (en suec). [Consulta: 21 desembre 2021].
* ↑ Members of the Council European Council on Foreign Relations (ECFR).
* ↑ New Ambassador assumes office
# Labocania aquilunguis

Labocania aquilunguis és una espècie de dinosaure teròpode (tiranosauroïdeu?) que visqué al Cretaci superior, fa 65 milions d'anys. Les seves restes fòssils foren trobades a la Baixa Califòrnia, Mèxic. Com els altres tiranosaures tardans, tenia dos dits a cada mà, i una mandíbula amb fins a 60 dents de la mida de dagues. La mida d'aquest predador es desconeix, però probablement era un carnívor de mida mitjana, d'uns 6 metres de longitud. Fou considerat com a possible tiranosauroïdeu en la revisió del grup de Thomas R. Holtz, Jr. de l'any 2004.
L'espècie tipus, Labocania anomala, fou descrita per Molnar el 1974.

## Referències

* ↑ Holtz, Thomas R. «Tyrannosauroidea». A: Weishampel, David B.; Dodson, Peter; & Osmólska, Halszka (editors).. The Dinosauria. Second Edition. Berkeley: University of California Press, 2004, p. 111–136. ISBN 0-520-24209-2.
# Ana Emilia Lahitte

Ana Emilia Lahitte (La Plata, 19 de desembre de 1921 - La Plata, 10 de juliol de 2013) va ser una escriptora argentina. Les seves obres són de diversos gèneres, però sobretot de poesia.

## Obres

* 1993 "El tiempo, ese desierto demasiado extendido".
* 1995 "Cinco Poetas capitales: Ballina, Castillo, Mux, Oteriño y Preler".
* 1997 "Summa (l947-l997)".
* 2003 "Insurrecciones".
* "Los abismos".
* "El cuerpo".
* "Cielos y otros tiempos".
* "Sueños sin eco".
* "Los dioses oscuros.
* "Roberto Themis Speroni"

## Premis

* 1980 Pluma de Plata del PEN Club Internacional.
* 1982 Puma de Oro de la Fundación Argentina para la Poesía.
* 1983 Primer Premio Nacional de Poesía.
* 1994 Premi Konex, diploma al mèrit.
* 1997 Premi de Literatura "Homero Manzi".
* 1999 Premi de Poesia "Esteban Echeverría".
* 2002 "Gran Premio de Honor" i "Puma de Oro", de la Fundación Argentina para la Poesía.
* 2005 Premi "Sol del Macla", del MACLA.

## Enllaços externs

* Sololiteratura.com Arxivat 2008-07-19 a Wayback Machine.
* Fundación Konex Arxivat 2009-06-09 a Wayback Machine.
# Partit d'Agricultors Letons

Partit d'Agricultors Letons (en letó: Latgales Zemnieku partija) va ser un partit polític de Letònia al període d'entreguerres.
El partit va guanyar 17 escons en les eleccions de l'Assemblea Constituent el 1920 sent el tercer major partit. Tanmateix, en les eleccions de 1922 el partit va aconseguir només un escó. Va guanyar dos escons en les eleccions de 1925, però ja no va participar en cap més elecció posterior.

## Referències

* ↑ Nohlen i Stöver, 2010, p. 1137.
* ↑ Nohlen i Stöver, 2010, p. 1131.

## Bibliografia

* Nohlen, Dieter; Stöver, P. Elections in Europe: A data handbook (en anglès), 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.

## Vegeu també

* Eleccions legislatives letones de 1920
* Eleccions legislatives letones de 1922
* Eleccions legislatives letones de 1925
# Nombre compost

Sistema de nombres en matemàtiques :
Un nombre compost és un nombre natural que té més de dos divisors o bé aquell que essent natural i major que 1 no és primer. Cada nombre compost és un producte de factors primers, és a dir, es pot expressar com a resultat de la multiplicació de nombres primers.
Els nombres compostos són, igual que els nombres primers, infinits i, per tant, no és possible trobar un suprem en el conjunt dels nombres compostos. Aquests són, per ordre, 4, 6, 8, 9, 10, 12, 14, 15, 16, 18, 20, 21, 22, 24, 25, 26, 27, 28, 30, 32...

## Referències

* ↑ Corbalán Yuste, F. et al.. Gamma 2 : matemàtiques : Educació Secundària, segon curs. 1a.. Barcelona: Vicens Vives, 2003, p. 6. ISBN 84-316-6978-2.
* ↑ Corbalán Yuste, 2003, p. 7.
# Robert Thomas (director)

Robert Thomas (Gap, Alts Alps, 28 de setembre de 1927 - París, 3 de gener de 1989) va ser un dramaturg, actor i director d'escena francès. És un autor, en part, oblidat de les lletres franceses. Els seus inicis professionals se situen a principis de la dècada de 1950, quan instal·lat a París, participa com a actor en muntatges com La Main de César (19519, d'André Roussin o Les Belles Bacchantes.
Però el seu major reconeixement li arriba de la seva faceta de dramaturg. En 1960 estrena Parany per a un home sol, un gran èxit sobre els escenaris, que va estar a punt de ser portat al cinema per Alfred Hitchcock.
Un any més tard, es reestrena la que havia estat la seva primera obra, Vuit dones, que li va merèixer el Premi Quai des Orfèvres. Altres obres de l'autor són: Le Deuxième Coup de feu (1964), Assassins associés (1965), Le Marchand de soleil (1969) i La Poulette aux œufs d'or (1973).
Com a director de cinema, va rodar, entre d'altres, La Bonne Soupe (1964) i Patate (1964). Entre 1970 i la seva defunció va dirigir el Théâtre Édouard VII de París.

## Vegeu també

* 8 femmes

## Enllaços externs

* Fitxer d'Autoritats Virtual Internacional
* International Standard Name Identifier
* Bibliothèque Nationale de France
* Library of Congress
* IMDb
# Grup de cases de la Porta de Vila Vella de Santa Pau

El Grup de cases de la Porta de Vila Vella de Santa Pau és una obra de Santa Pau (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Prop de la porta de la Vila Vella de Santa Pau hi ha petits i estrets carrers totalment d'època feudal. Les cases són fetes amb pedres volcàniques i amb carreus ben escairats als angles i algunes de les seves obertures. Són construccions molt senzilles, poc ornamentades, fosques i humides. Eren els habitatges de la gent del poble que depenia del senyor feudal. Són carrers estrets que s'enfilen seguint el pujol, damunt del qual hi ha el castell dels barons. Gran part de les cases continuen habitades, en altres casos la gent n'ha marxat.

## Història

La construcció d'aquests carrers es va fer a principis del segle xiv, contemporàniament a l'aixecament del castell actual. Amb el pas dels segles els seus habitants han obert balconades i finestres i han fet algunes modificacions, cercant millors condicions higièniques, llum i sol. El 1971 Josep Pla va escriure: "el poble vell es manté marginat, fosc, agombolament de pedres obscures al voltant del castell i de l'església, com un ramat d'ovelles negres al voltant del pastor. Té la foscor melodramàtica d'un poble autènticament feudal. Durant segles la gent hi ha anat tirant més aviat malament."

## Referències

* 1 2 «Grup de cases de la Porta de Vila Vella de Santa Pau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Casa Senyorial de Pastende

La Casa Senyorial de Pastende (en letó: Pastendes muižas pils) és una casa senyorial a la històrica regió de Curlàndia, al Municipi de Talsi a l'oest de Letònia. Originàriament va ser construït el 1700 i remodelat entre 1780 i 1800. Des de 1945 l'edifici allotja l'escola primària Pastende.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia

## Enllaços externs

* Padure manor in Latvia (anglès)
# Psicoticisme

El psicoticisme és un dels tres trets utilitzats pel psicòleg Hans Eysenck en el seu model de personalitat P–E–N (psicoticisme, extraversió i neurotisme).

## Natura

El psicoticisme és conceptualment similar al factor de restricció del model de personalitat de tres factors de Tellegen. El psicoticisme es pot dividir en trets més estrets, com ara la impulsivitat i la recerca de sensacions . Aquests, al seu torn, es poden subdividir en trets encara més específics. Per exemple, la impulsivitat es pot dividir en impulsivitat estreta (responsivitat sense pensar), presa de riscos, no planificació i vivacitat. La recerca de sensacions també s'ha analitzat en diverses facetes separades.
Eysenck va argumentar que podria haver-hi una correlació entre el psicoticisme i la creativitat.

## Crítiques

Els crítics del tret han suggerit que el tret és massa heterogeni per ser considerat com un tret únic. Costa i McCrae creuen que cal distingir en els models de personalitat l'amabilitat i la consciència (tots dos representen nivells baixos de psicoticisme). També s'ha suggerit que "psicotisme" pot ser un nom inadequat i que " psicopatia " o "Cerca de sensació impulsiva no socialitzada" serien etiquetes millors.

## Bases biològiques

Es creu que el psicoticisme està associat amb els nivells de dopamina. Altres correlats biològics del psicoticisme inclouen baixa condicionabilitat i nivells baixos de monoaminooxidasa; la beta-hidroxilasa, el cortisol, la norepinefrina en el líquid cefalorraquidi també semblen rellevants per al nivell de psicoticisme.
La base teòrica d'Eysenck per al model va ser la teoria d'Einheitspsychosen (psicosi unitària) del psiquiatre alemany del segle XIX Heinrich Neumann.

## Referències

* 1 2 Zuckerman, Marvin; Michael Kuhlman, D.; Thornquist, Mary; Kiers, Henk Personality and Individual Differences, 12, 9, 1991, pàg. 929. DOI: 10.1016/0191-8869(91)90182-B.
* ↑ Eysenck, Hans J. (1993). Creativity and Personality: Suggestions for a Theory. Psychological Inquiry. 4(3), 147–178.
* ↑ Costa, Paul T.; McCrae, Robert R. Personality and Individual Differences, 13, 6, 1992, pàg. 653. DOI: 10.1016/0191-8869(92)90236-I.
* ↑ Zuckerman, Marvin; Michael Kuhlman, D.; Thornquist, Mary; Kiers, Henk Personality and Individual Differences, 12, 9, 1991, pàg. 929. DOI: 10.1016/0191-8869(91)90182-B.
* ↑ Lester, D.(1989) Neurotransmitter bases for Eysenck's theory of personality. Psychological Reports, 64, (1) 189–190
# Torre del Pla de les Forques

La Torre del Pla de les Forques és una obra de Santa Pau (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una torre situada ran de la carretera comarcal Gi-524, prop del collet del Mont. És de planta circular amb el diàmetre molt més gran a la part inferior. Originàriament va disposar de dos pisos, la planta baixa, coberta amb volta, té una bonica porta d'entrada on es pot llegir: 17 + 82. El primer pis, avui quasi enrunat, tenia una bonica finestra feta de carreus. És bastida amb pedra volcànica i carreus ben tallats a les obertures.

## Història

Segons Ramon Grabolosa: "Entre els terme municipal de Batet i la vall de La Cot hi havia l'anomenat bosc del Baró. Pels indrets del Pla de les Forques, encara hi ha les romanalles d'una alta torre, segurament residència esportiva del senyor feudal, quan aixecava la veda".
Cal creure que aquesta darrera afirmació és impossible per tractar-se d'una torre del segle xviii, moment en què el mode de producció feudal era acabat. És més lògic pensar que la torre servia per vigilar tota la vall de Sant Pau, la de Sant Miquel de la Cot i el pas vers les terres d'Olot. Aquesta és la raó per estar situada en un collet i amb una perspectiva immillorable.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Torre del Pla de les Forques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Casa Senyorial de Vārme

La Casa Senyorial de Vārme (en letó: pilsen Vārmes Muižas ) va ser una casa senyorial a la històrica regió de Curlàndia, al Municipi de Kuldīga a l'oest de Letònia. Construït al segle xix, en l'actualitat allotja l'escola de primària Vārme.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Sughd

Sugh o Soghd (al-Sughd) és un nom geografic musulmà que es va donar a la Sogdiana clàssica. El nom en la seva accepció més gran comprenia tot el territori al nord de l'Oxus (moderns Uzbekistan, Tadjikistan i Kirguizstan) però en la seva accepció més limitada era una província o regió de la rodalia de Samarcanda. El nom apareix en vell persa com suguda, neo avestic com sughoa, grec com sogdioi (o sogdianoi) i es donava a un poble iranià (els sogdians) i no a una regió. Els sogdians es van sotmetre a Darios el Gran i el seu territori (segons Heròdot) anava del Oxus al Yaxartes. Al-Biruni esmenta els sogdians i els corasmis com a pobles autòctons zoroastrians de Mawara al-Nahr (nom àrab de la Transoxiana). Els sogdians van fundar colònies comercials lluny de les seves terres d'origen, per tota l'Àsia central, cap a la Xina del nord. A les inscripcions de l'Orkhon apareixen esmentats com soghdak i se'ls esmenta a la vora de Balasagun a la vall del Chu. Els uigurs, turcs, van emprar la seva escriptura als sogdians.
Com a nom de país el terme de Sogdiana va quedar més reduït a l'època musulmana; en temps d'al-Istakhri comprenia les terres a l'est de Bukharà, entre Samarcanda i Dabusiyya si bé altres hi afegeixen les terres de Bukharà, Kish i Nasaf. Kish és considerada a vegades la capital d'al-Sughd i al-Yakubi l'esmenta sota aquest nom, ja que les capitals d'un país solien agafar el nom d'aquest. Kish correspon a la moderna Xahrisabz i és el lloc on va néixer Tamerlà. Sembla que l'antic nom xinès de Kish, Su hiai (pronunciat Su-git) correspondria al nom Sughd o Sogdh; no obstant això, Yakubi, en un altre lloc, dona com a capital de Sughd a Samarcanda encara que Kish i Nasaf formen part de la regió (però no pas Bukharà). Al-Biruni anomena al-Sughd a una vila propera a Bukharà. Els musulmans consideraven la regió de Soghd o Sugdh equivalent a la vall del Zarafshan, riu que neix a les muntanyes de Battuman (al nord de la regió històrica del Caghaniyan) i corre en direcció sud-oest per Samarcanda i Bukharà abans de desaparèixer al desert; El Zarafshan era anomenat pels geògrafs medievals musulmans com Nahr al-Sugdh, però apareix també com a Namik (al-Yakubi) que podria ser el nom iranià antic, transcrit en xinès Na-mi (el nom Zarafshan no apareix fins al segle xviii). Posteriorment Sugdh va quedar circumscrit a una part de la regió de Samarcanda, distingint-se entre Mig Sughd (o Nim Sughud), una comarca formada per dos braços del Zarafshan (el Ak Darya i el Kara Darya), i el Gran Sughd (Sughud-i Kalan), al nord de l'Ak Darya.
La llengua sogdiana va sobreviure segles a Bukharà i Samarcanda però va acabar substituïda per una llengua iraniana més evolucionada, el tadjik, i pel turc (després uzbek); el sogdià antic només s'ha conservat en el yaghnobi, que es parla en una vall aïllada del Tadjikistan.
Al Tadjikistan modern una de les seves províncies porta aquest nom. Vegeu Provincia de Sughd

## Bibliografia

* Barthold, Turkestan down to the mongol invasion
# (96) Aegle

El (96) Aegle és un asteroide de grans dimensions del cinturó principal, descobert des de Marsella el 17 de febrer de 1868 per J. E. Coggia. Rep el nom per Egle, una deessa mitològica grega.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 22. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglés). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
# Sven Nilsson

Sven Nilsson Svenson, 8 de maig de 1787 - 30 de novembre de 1883 va ser un zoòleg i arqueòleg suec.
Nasqué a Landskrona. Fill primogènit dels sis que van tenir el matrimoni format per Nils Nilsson i Tora Svensson. Va rebre educació a la Universitat de Lund on va ser deixeble del destacat zoòleg Anders Jahan Retzius. Sven Nilsson va ser professor d'història natural a la mateixa universitat des de 1832 a 1856. També va ocupar el càrrec de director del Museu de Zoologia d'Estocolm a partir de 1819.
Com a zoòleg se'l considera el pare de l'ornitologia sueca. El1817 publicà a Copenahaguen Ornithologica suecica en dos volums amb il·lustracions d'Anders Arvidsson. El 1820 va publicar un llibre sobre la fauna escandinava. i el 1822 Historia molluscorum Sueciae, (història dels mol·luscs de Suècia).
Com a arqueòleg pioner va ser influït pel paleontòleg Georges Cuvier. El 1847 va considerar equivocadament (seguint el prejudici de l'època que la civilització venia del sud) que les restes d'estris de bronze antics trobats a Escandinàvia havien estat portats allí directament pels fenicis.
En la història de l'evolució de l'arqueologia Sven Nilsson és recordat principalment per la periodització proposada per ell: Salvatgisme, barbàrie, agricultura i civilització (aquesta darrera ja dins de la història escrita).
Els treballs de Nilsson sobre els habitants primitius d'Escandinàvia publicats per primera vegada en suec el 1834 va ser traduïts a l'anglès per Lubbock el 1868 i van tenir una gran difusió.
# Can Parregueres

Can Parregueres és una obra de Canet d'Adri (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una edificació de planta quadrangular amb ampliacions annexes. Inicialment haurien format el conjunt, la torre de defensa i un cos més baix corresponent a la part construïda amb aparell de carreus. Ampliacions posteriors fetes amb aparells més basts, haurien donat la volumetria que actualment es conserva. Les parets són de pedra i morter de calç a les façanes exteriors que deixen a la vista els carreus que emmarquen les obertures i les cantonades. La façana principal conserva un portal adovellat de mig punt i finestres amb llinda, ampit i brancals de pedra. La coberta és amb teula àrab a dos vessants. Els sostres són fets amb cairats. Al costat de la masia hi ha una construcció annexa, segurament un antic paller i una quadra de construcció més moderna, del segle xviii o XIX.

## Referències

* ↑ «Can Parregueres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2016].
# Casa Senyorial de Renge

La Casa Senyorial de Reņģe (també nomenat: Casa Senyorial de Ruba) és una mansió a la històrica regió de Semigàlia, al Municipi de Saldus de Letònia.

## Història

Construïda entre el 1800 i 1882 es troba a uns 2,5 km a l'oest del poble de Ruba i junt al pont del ferrocarril que creua el riu Vadakste al llarg de la frontera de Letònia i Lituània. L'edifici allotja l'escola primària Ruba.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia