OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Mateu i Can Fuselles

Can Mateu i Can Fuselles és una antiga masia habilitada com a magatzem de Cornellà del Terri (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta irregular amb ampliacions d'èpoques diverses. El conjunt està constituït per dos habitacles independents. Les parets portants són de maçoneria, amb alguns sectors més antics construïts amb carreus de diferents mides. Les obertures són emmarcades amb carreus bisellats i trencaaigües emmotllurats.
A la planta baixa hi ha un porxo incorporat al conjunt, amb un gran arc de mig punt fet amb pedra a plec de llibre. A la façana sud hi ha un arc rebaixat de pedra, tapat. Els sostres són fets amb cairats i la coberta amb teula àrab a dues vessants. L'era és pavimentada amb grans lloses.

## Història

L'última ampliació del mas s'hauria efectuat a principis del segle passat, tal com consta en les llindes d'unes portes amb la data de 1810 i 1816 respectivament.

## Referències

* 1 2 3 «Can Mateu i Can Fuselles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Mas Noguera (Cornellà del Terri)

El Mas Noguera és una masia de Cornellà del Terri (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular amb algunes ampliacions. El cos central presenta planta baixa, pis i golfes, mentre que els dos laterals únicament tenen baixos i pis. La porta d'accés és amb arc rebaixat i emmarcada amb pedra de Banyoles. Hi ha carreus a les cantonades i algunes obertures. Al primer pis hi ha una finestra d'inspiració medieval. El cos situat més cap a la dreta és posterior i fou construït amb maó i no està rebatut. A la planta baixa hi ha algunes arcades. Es conserven restes del rebatut exterior de la part més antiga del mas.

## Història

A una finestra del primer pis de la façana lateral de ponent hi ha l'any 1769.

## Referències

* 1 2 «Mas Noguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Can Geli (Cornellà del Terri)

Can Geli és una masia de Cornellà del Terri (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici rural de planta rectangular, amb planta baixa i dues plantes pis. La coberta és de teula àrab a dues vessants. Les parets portants són de maçoneria. Les façanes són arrebossades excepte la façana principal que ha estat repicada fa pocs anys, seguint un criteri ben discutible. Totes les obertures són emmarcades amb carreus i amb llinda de pedra d'una sola peça. La porta principal presenta un arc rebaixat.
Paller de can Poch
Edifici d'ús agrícola de planta rectangular, parets portants de maçoneria amb carreus a les cantonades i coberta a dues vessants amb cairats, llates i teula àrab. Hi ha un forjat intermedi fet amb cairats i rajoles. El bigam de la coberta és de tirada simple i descansa sobre el mur posterior i en façana sobre una encavallada de gran senzillesa.

## Història

S'hi resideix habitualment a la planta superior.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Geli». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Can Prades (Cornellà de Terri)

Can Prades o Mas Feliu és un mas gòtic al veïnat de Pujals dels Cavallers (el Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'edifici és situat al costat de la "Torre". A la dovella central de la porta d'accés hi ha la inscripció: "EM FETT BARNAT FALIU 1545". Edifici de planta en forma de "L", amb parets portants de maçoneria i alguns fragments amb carreus. Hi ha una interessant porta d'accés dovellada i un conjunt de cinc finestres gòtiques amb arcs conopials, dues de les quals presenten un arc esculturat i la resta una rosa. La finestra situada al damunt de la porta d'accés és emmotllurada. La casa es desenvolupa en planta i dues plantes pis. La coberta és de teula àrab orientada a dues vessants.

## Referències

* 1 2 «Mas de Can Prades». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Sant Miquel de Cornellà de Terri

Sant Miquel de Cornellà de Terri és una església del veïnat de Prades del Terri (Cornellà del Terri, Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Petita església de planta rectangular, d'una sola nau i absis posterior. Fou construïda sobre una antiga construcció d'origen romànic. La coberta és de teula àrab a dues vessants. Les parets portants són de maçoneria, arrebossada a les façanes, deixant a la vista els carreus de les cantonades i els que emmarquen la porta d'accés. Coronant la façana principal hi ha un campanar d'espadanya.
Les parets interiors estan recobertes amb pintures, possiblement de l'època que fou construïda l'església.

## Història

Antigament en aquest lloc hi havia hagut una església romànica dedicada a Sant Miquel. Va ser cremada durant dels Remences i l'any 1863 fou aixecat l'edifici actual sobre les parets de l'anterior. En un magatzem que es troba sota la capella es pot veure en el seu interior una part de paret i l'arrencament de l'absis de l'antiga església romànica.
Durant la Guerra Civil (1936-1939) foren cremades les imatges de Sant Miquel, Sant Josep i Santa Esperança que es trobaven a l'interior.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Miquel de Cornellà de Terri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# El Coll (Rupit i Pruit)

El Coll és una masia al nord del terme municipal de Rupit i Pruit (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

Masia de planta rectangular coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana, situada a migdia. Consta de planta baixa, primer pis i golfes, i té la cabana adossada. La façana presenta el portal d'arc de mig punt format per grosses dovelles i a sobre, a ran de les dovelles, hi ha una finestra allindada amb l'ampit decorat. El primer pis, tant a la part de migdia com a ponent té finestres decorades amb motllures goticitzants i algunes amb espieres. Al nord s'hi adossa una altra construcció.
És construïda amb pedra unida amb calç i les obertures i escaires estan formats per grossos carreus ben treballats.
La cabana és de planta rectangular coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana la qual està situada a migdia. Consta de planta baixa, pis i golfes. S'adossa al mas, tapant-li gairebé mitja façana, mitjançant un cos un xic reculat i on s'obre un balcó. La façana presenta un arc de mig punt central i un portal rectangular, al qual s'accedeix mitjançant uns graons arrodonits. Al primer pis s'hi obren finestres d'arc còncau, amb espieres. La façana té un rellotge de sol.
És construïda amb pedra unida amb calç, les obertures són de pedra picada.
La cambreria és un edifici de planta rectangular amb el carener paral·lel a la façana, situada a ponent. Consta de planta baixa, primer pis i golfes. La façana presenta un portal rectangular i sis finestres distribuïdes simètricament amb petits ampits motllurats. A tramuntana i a llevant s'hi adossen construccions. És construïda amb lleves de pedra unides amb fang i morter de calç i les obertures són de pedra picada.

## Història

Al fogatge de la parròquia i terme de Sant Andreu de Pruit del 12 d'octubre de 1553 s'hi troba registrat el mas Coll, habitat per un tal Joan Aquest mas està unit a la cabana i a la cambreria i, igual que aquesta última, fou reformat al segle xvii. El fet de tenir tantes dependències dona constància de la importància de la masia. Un portal del primer pis, interior, està datat al 1692. La cambreria era habitada pel cambrer del mas. Actualment està convertit en habitatge.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Mas el Coll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
# Clinofergusonita-(Nd)

La clinofergusonita-(Nd) és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom en al·lusió a la seva relació dimorfa amb la fergusonita-(Nd). Fins al mes de setembre de 2022 s'anomenava fergusonita-(Nd)-β, canviant el nom a l'actual degut a les noves directrius aprovades per la CNMNC per a la nomenclatura de polimorfs i polisomes.

## Característiques

La clinofergusonita-(Nd) és un òxid de fórmula química NdNbO₄. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5,5 i 6,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «04.DG: Òxids i hidròxids amb proporció Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations grans (+- mida mitjana); cadenes que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: euxenita-(Y), fersmita, kobeïta-(Y), loranskita-(Y), policrasa-(Y), tanteuxenita-(Y), uranopolicrasa, itrocrasita-(Y), fergusonita-(Y)-β, fergusonita-(Ce)-β, itrotantalita-(Y), foordita, thoreaulita i raspita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Oest del dipòsit de Bayan Obo, al Districte Miner de Bayan Obo de la ciutat de Baotou, a Mongòlia Interior (República Popular de la Xina). Es tracta de l'únic indret on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Fergusonite-(Nd)-β» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 febrer 2018].
* ↑ «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: May 2017» (en anglès). International Mineralogical Association. Arxivat de l'original el 10 d’agost 2019. [Consulta: 14 febrer 2018].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 69». Mineralogical Magazine, 10-2022, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.115 [Consulta: 22 octubre 2022].
# Paragersdorffita

La paragersdorffita o gersdorffita-Pa3 és un mineral de la classe dels sulfurs.

## Característiques

La paragersdorffita és un sulfur de fórmula química Ni(As,S)₂. Cristal·litza en el sistema isomètric. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional, i publicada el 1982. Va ser reanomenada al nom actual l'any 2022.
Fins al mes de setembre de 2022 es coneixia principalment com gersdorffita-Pa3, rebent llavors el nom actual degut a les noves directrius aprovades per la CNMNC per a la nomenclatura de polimorfs i polisomes.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Farvic, situada a la localitat de Gwanda (Matabeleland Meridional, Zimbàbue), sent l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Gersdorffite-Pa3» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 setembre 2022].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 69». Mineralogical Magazine, 10-2022, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.115 [Consulta: 22 octubre 2022].
# Pseudomertieïta

La pseudomertieïta és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom del geòleg nord-americà John Beaver Mertie, Jr. (1888-1980). Fins al mes de setembre de 2022 s'anomenava mertieïta-I, canviant el nom a l'actual degut a les noves directrius aprovades per la CNMNC per a la nomenclatura de polimorfs i polisomes.

## Característiques

La pseudomertieïta és un sulfur de pal·ladi, arsènic i antimoni, de fórmula química Pd₁₁(Sb,As)₄. Cristal·litza en el sistema hexagonal, possiblement monoclínic pseudohexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5. És dimorfa de la isomertieïta.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «02.AC: Aliatges de metal·loides amb PGE» juntament amb els següents minerals: atheneïta, vincentita, arsenopal·ladinita, mertieïta-II, stillwaterita, isomertieïta, miessiïta, palarstanur, estibiopal·ladinita, menshikovita, majakita, pal·ladoarsenur, pal·ladobismutarsenur, pal·ladodimita, rodarsenur, naldrettita, polkanovita, genkinita, ungavaïta, polarita, borishanskiïta, froodita i iridarsenita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1973 al placer de platí de Fox Gulch, a Goodnews Bay (Alaska, Estats Units). També se n'ha trobat a Finlàndia, Marroc, Noruega, Rússia i Sud-àfrica. Sol trobar-se associada a altres minerals com: or, cromita, laurita, mertieïta-II i aliatges de platí, iridi i osmi.

## Referències

* ↑ «Mertieite-I» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r febrer 2016].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 69». Mineralogical Magazine, 10-2022, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.115 [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ «Mertieite-I» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 1r febrer 2016].
# Oscar Bardají

Òscar Bardají (Barcelona, juny de 1970) és un periodista català, director de comunicació de l'Abadia de Montserrat i de Montserrat Ràdio i TV, càrrec que ocupà fins al juny de 2024. Fins a l'any 2007 va ser àrbitre de la Federació Espanyola de Basquetbol (FEB), a la categoria LEB Or i Plata, i Lliga Femenina.
Llicenciat en Ciències de la Informació per la Universitat Autònoma de Barcelona el 1995, Bardají ha treballat a El Mundo Deportivo, RNE-Ràdio 4, Ràdio Estel, TV3 (Signes dels temps) i des de l'any 2001 gestiona la comunicació de Monestir de Montserrat. Bardají també és el responsable de comunicació externa de l'Ateneu Universitari Sant Pacià i de la Fundació Joan Maragall Cristianisme i Cultura, i des de 1995 col·labora -amb una entrevista setmanal- amb el Full Dominical de l'Arquebisbat de Barcelona.Ha elaborat i desenvolupat campanyes de comunicació d'entitats com Mans Unides Barcelona, de l'Associació d'Amics de les Misses Polifòniques, de l'Institut Superior de Ciències Religioses de Barcelona (ISCREB), del Grup de Treball Estable de Religions (GTER) i del Col·legi Oficial d'Enginyers Tècnics de Telecomunicació Catalunya (COETTC). Imparteix classes de l'assignatura Mitjans de Comunicació al Curs de Pastoral de la Facultat de Teologia de Catalunya. Ha redactat articles en diferents publicacions d'àmbit religiós, esportiu i cultural.

## Referències

* ↑ Miró, Quim «Oscar Bardají: “Per ser dircom t’has d’estimar el producte i creure’t el missatge”». Grup Comunicació 21, 28-10-2022 [Consulta: 9 juny 2023].
* ↑ Arenas, Manuel «Òscar Bardají: «La gent es descarrega el nostre podcast de laudes» Aquest periodista dirigeix una ràdio en què en comptes de tertúlies polítiques es retransmeten oficis divins locutats per monjos». El Periódico, 09-09-2018 [Consulta: 9 juny 2023].
# Casa del carrer Verdaguer, 7 (Sant Pere de Torelló)

La Casa del carrer Verdaguer, 7 és una obra barroca de Sant Pere de Torelló (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa que fa cantonada, de planta baixa i dos pisos, coberta a dues aigües i amb una barbacana sostinguda per colls de fusta. Les obertures són de secció quadrada, disposades irregularment, amb els brancals de carreus de pedra ben tallats i desiguals i llinda d'un sol carreu. Destaca la posició de les obertures, sobretot una doble finestra en cantonada amb ampitadors a les dues bandes de rajola vermella i amb carreus de pedra regulars als brancals (1737). La porta principal és recta, amb llinda d'un sol carreu (1722) i brancals de carreus de pedra regulars. Sota teulada hi ha una petita galeria o solana amb una barana de balustres de fusta. Una finestra de la planta baixa té una inscripció a la llinda: "MANEL MOLINS 1719".

## Història

Forma part del conjunt de cases que es construïren entorn de l'església de Sant Pere, ja durant els segles XII-XIII, però que foren destruïdes durant els segles xiv i xv. De la casa original no en queda cap vestigi. A partir del segle xvi i amb la industrialització (segles XVII-XVIII) es tornà a habitar aquesta zona amb les cases que formen l'actual nucli antic de Sant Pere de Torelló. No es coneix exactament la data de construcció de la casa, però considerant la seva situació dins el conjunt urbanístic del poble, probablement data dels segles XVII-XVIII i fou reformada diverses vegades, com ens indiquen les dates gravades a les llindes de les obertures de la casa (1719, 1722, 1737).

## Referències

* 1 2 «Casa del carrer Verdaguer, 7». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
# Casal Cultural i Recreatiu

Casal Cultural i Recreatiu és una obra de Sant Pere de Torelló (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres i cantoner de planta baixa i tres pisos. Té balcons al primer pis i finestres a la resta. Aquesta casa reformada prové de la transformació de sagrers en habitatges i tallers per a oficis artesanals de l'època feudal. Correspon a un creixement de la ciutat del tipus "agrupat" que conforma espais públics molt irregulars i carrers estrets, perfectament adaptats a la topografia. Destaquen les obertes, de llinda plana i brancals de carreus de pedra.

## Referències

* ↑ «Casal Cultural i Recreatiu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
# Nissan Cima

El Nissan Cima (日産・シーマ Nissan Shīma) és un automòbil sedan del segment F o full-size luxury produït per la marca d'automòbils japonesa Nissan i comercialitzat únicament al mercat domèstic japonés. El nom del cotxe deriva del terme en castellà per al mot "cim". El guarniment del capó emprava la imatge d'una fulla d'acant, planta utilitzada a la grècia clàssica per a fer corones.
Al Japó, el Nissan Cima ha estat considerat tradicionalment com el rival del Toyota Crown Royal Saloon G i, posteriorment, del Toyota Crown Majesta. Durant les dues primeres generacions del Cima, aquest fou una versió més gran i luxosa dels Cedric i Gloria però equipat amb la motorització V8 del Nissan President, el màxim automòbil de la companyia i competència directa del Toyota Century. El Nissan Cima fou presentat el 1988 i estava basat en el xassís allargat del Cedric/Gloria. Amb les seues bones vendes, 64.000 unitats durant el primer any i 120.000 als quatre primers anys, el Cima va esdevindre un símbol de l'"economia de la bambolla", compresa entre els darrers anys de l'era Showa i els primers de l'era Heisei.
El Cedric Cima va ser comercialitzat als concessionaris de Nissan Motor Store, mentres que el Gloria Cima fou comercialitzat a Nissan Prince Store. Les posteriors generacions del Cima van compartir plataforma amb el "President", sent així més curt i permetent a Nissan comercialitzar-lo pels concessionaris de Nissan Prince Store. Les posteriors generacions del Cima foren exportades als EUA amb el nom d'Infiniti Q45. El Q45 es deixà de comercialitzar el 2006, tot i que el Cima/President va continuar la seua producció fins a l'agost de 2010, deixant després el Nissan Fuga com l'únic automòbil de luxe a la marca. L'abril de 2012 la denominació "Cima" fou ressuscitada per a la creació d'un nou model de màxim luxe de la marca basat en l'allargament de la plataforma del Fuga. Aquesta generació de 2012 seria exportada als EUA com a Infiniti M o Q70L des del 2015. Durant la segona meitat del 2020 s'anuncià que el Cima es deixaria de produir degut a les baixes vendes que el model tenia els darrers temps.

## Referències

* ↑ https://jalopnik.com/nissans-most-visionary-cars-are-four-little-econoboxes-1837476859
* ↑ «Nissan Releases All-New Cima». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 25 abril 2012].
* ↑ Turkus, Brandon. «Infiniti Q70 adds long-wheelbase model, fresh looks for 2015». Autoblog.com. [Consulta: 17 abril 2014].
* ↑ «日産が高級車「シーマ」も年内販売終了へ スカイラインに販売を集約か» (en japonès). くるまのニュース [Consulta: 24 juliol 2020].
# Sant Andreu de la Selva del Camp

Sant Andreu de la Selva del Camp és una església protegida com a bé cultural d'interès local del municipi de la Selva del Camp (Baix Camp).

## Descripció

Església de grans proporcions, inacabada. No té façana principal. Obra de paredat amb reforços de carreus, excepte al carrer de l'Abadia, que és tota de carreus. És una obra mestra de l'escola renaixentista del Camp de Tarragona.
Consta d'una nau amb capelles laterals comunicades. Arcs de mig punt i voltes de canó amb llunetes. Àmplia tribuna alta damunt de les capelles laterals. Gran capella del Santíssim en el costat de l'epístola. Cúpula a la capçalera. Porta lateral d'estil renaixentista, sense pas. A l'angle dret de l'església, als peus, hi ha una construcció amb finestres d'arc de mig punt, que possiblement haguessin estat part d'un edifici anterior.

## Història

L'església antiga, al mateix lloc que l'actual havia quedat petita a començaments del segle xvi, i s'hi feien sovint intervencions. Alguns documents parlen del mal estat de la volta de l'església i de les capelles de Sant Miquel i de Santa Magdalena (1546). L'arquebisbe manà a Jurats i poble (1568), que alcessin un nou temple, però no fou fins al 31 de desembre de 1581, després de diversos escrits de l'arquebisbe, quan el Consell determinarà treure a subhasta l'obra, que es va encarregar a Pere Blai.
L'1 de maig de 1582 es reuniren, amb Pere Blai, el Prior d'Escaladei, l'ardiaca Gilo, i mossèn Jaume Amigó, rector de Tivissa, i acabaren la traça de l'església nova. El 1616 encara Pere Blai visurava la represa de les obres. Finalment, va quedar inconclusa.
El 1936 es varen destruir diferents objectes litúrgics i de mobiliari, entre ells el retaule major del segle xvii i l'orgue. El 2003 es va col·locar un nou orgue per substituir a l'anterior.

## Referències

* «Sant Andreu de la Selva del Camp». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].

## Enllaços externs

* «Sant Andreu de la Selva del Camp». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Sanduleak -69 202

Sanduleak -69 202 (Sk -69 202, també conegut com a GSC 09162-00821) va ser un estel supergegant blau de magnitud aparent 12, situat als confins de la Nebulosa de la Taràntula al Gran Núvol de Magalhães. Fou el progenitor de la supernova 1987A.
L'estel va ser cartografiat originalment per l'astrònom romanès-estatunidenc Nicholas Sanduleak l'any 1970, però no es va estudiar bé fins que es va identificar com a l'estel que va explotar per donar lloc a la primera supernova visible a l'ull nu d'ençà de la invenció del telescopi, quan el seu màxim va assolir la magnitud visual +2,8.
El descobriment que un supergegant blau podia ser progenitor de supernoves contradeia les teories predominants de l'evolució estel·lar fins aleshores i va motivar una sèrie de noves idees per explicar aquest fenomen, encara que avui en dia s'accepta que els supergegants blaus són un progenitor normal de certes supernoves.

## Referències

* ↑ Roberto Gilmozzi «The spectrograms of Sanduleak -69 202, precursor to supernova 1987A in the Large Magellanic Cloud» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1989, pàg. 229–236.
* ↑ Afirmat a: SIMBAD.
* 1 2 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ Sanduleak, N. Contribution, 89, 1970. Bibcode: 1970CoTol..89.....S.
* ↑ «SN 1987A». The International Variable Star Index. AAVSO – American Association of Variable Star Observers. [Consulta: 19 agost 2019].
* ↑ Podsiadlowski, P. Publications of the Astronomical Society of the Pacific, 104, 1992, pàg. 717. Bibcode: 1992PASP..104..717P. DOI: 10.1086/133043 [Consulta: free].
* ↑ Georgy, C.; Meynet, G.; Walder, R.; Folini, D.; Maeder, A. Astronomy and Astrophysics, 502, 2, 2009, pàg. 611. arXiv: 0906.2284. Bibcode: 2009A&A...502..611G. DOI: 10.1051/0004-6361/200811339.