OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Comtat de Lunéville

El comtat de Lunéville fou una jurisdicció feudal de Lorena, centrada a Luneville. El feu es va constituir a l'entorn del castell i cobrava un dret de pas pel pont sobre el Vezouze, que estava en el camí del comerç de la sal. Després de pertànyer a diversos senyors, un d'ells, Esteve, va esdevenir bisbe de Toul, i va donar al territori el títol de comtat; el govern d'aquest fou confiat als comtes palatins de Metz. El 1171 la línia es va extingir i va passar a un parent llunyà de nom Hug I; el fill d'aquest, Hug II, es va revoltar el 1234 contra Mateu II, duc de Lorena i fou derrotat. Llavors va bescanviar els seus dominis de Lunéville amb una senyoria a l'entorn de Saint-Dié. El comtat de Lunéville fou annexionat al ducat de Lorena.

## Llista de bisbes

* ???-994: Esteve († 995), comte de Lunéville i bisbe de Toul
* 994-995: Folmar I de Bliesgau († 995), comte palatí de Metz i comte de Lunéville
* 995-1029: Folmar II de Lunéville († 1029), fill, comte palatí de Metz i comte de Lunéville
    casat amb Gerberga, probable filla de Godofreu I el Captiu, comte de Verdun i d'Oda de Metz (filla de Gerard I, comte reial de Metz)
* 1029-1056: Godofreu de Lunéville († 1056), fill, comte palatí de Metz i comte de Lunéville
    casat amb Judit
* 1056-1075: Folmar III de Lunéville († 1075), fill, comte palatí de Metz i comte de Lunéville
    casat amb Suanaquilda
* 1075-1111: Folmar IV de Lunéville († 1111), fill, comte episcopal de Metz i comte de Lunéville
* 1111-1145: Folmar V de Lunéville († 1145), fill, comte episcopal de Metz i comte de Lunéville
    casat amb Matilde, filla d'Albert I, comte d'Eguisheim, de Dagsbourg i de Nordgau
* 1145-1171: Folmar VI de Lunéville († 1171), fill, comte episcopal de Metz i comte de Lunéville
    mort sense fills, va deixar Lunéville al seu nebot mentre que el bisbe de Metz va confiar el comtat a un dels seus cosins maternals)
* 1171-1220: Hug I de Lunéville († 1220), fill de Folmar I, comte de Bieskastel i, per tant, besnet de Folmar III i de Clemència (filla de Folmar V)
    casat amb Cunegunda de Kyrburg
* 1220-1243: Hug II de Lunéville († 1247), fill
# Castell de Santa Maria

El castell de Santa Maria és el castell que dona nom a l'entitat de població El Castell de Santa Maria, situat al terme municipal de Sant Guim de Freixenet (Segarra). És un castell declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

L'edifici està situat a un extrem del nucli urbà, a la part alta. De la primitiva construcció ens resten una part de la torre cilíndrica integrada a l'estructures de les cases que la volten, i presenta un estat de ruïna. Les restes que es conserven corresponen a la part nord de la torre, d'estructura cilíndrica i presenta un parament exterior de carreus irregulars disposat en fileres.

## Història

Hi ha molt poques referències documentals de l'origen i formació del castell, però les seves restes sembla que corresponen al moment de reorganització del territori que envoltava Cervera a mitjan segle xi, quan aquest indret formà part de la marca del comtat d'Osona. En el segle xiv, Guerau d'Oluges era el senyor d'aquest terme, de l'Oluja de Sobirana, Montpalau, La Rabassa i de Gàver. El llinatge dels Oluja va tenir la seva tinença durant segles. Al segle xix i fins a la Desamortització, el castell fou propietat de Josep de Vega i de Sentmenat.

## Referències

* 1 2 «Castell de Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# 58 aC

El 58 aC fou un any del calendari romà prejulià.

## Esdeveniments
### Àsia

* Jumong es converteix en el 7è governant de Bukbuyeo.

### Egipte

* Berenice IV es converteix en reina d'Egipte.

### República Romana

* Luci Calpurni Pisó Cesoní i Aule Gabini són cònsols.
* Xipre passa a formar part d'una província romana.
* Guerra de les Gàl·lies:
** Juli Cèsar derrota als tigurins en la batalla de l'Arar.
** Juli Cèsar derrota als helvecis en la batalla de Bibracte.
** Juli Cèsar derrota als germànics encapçalats per Ariovist en la batalla dels Vosges.

## Naixements

* Lívia Drusil·la, segona dona d'August.

## Necrològiques

* Go Museo, 6è governant de Bukbuyeo.
# Alexandre-François Desportes

Alexandre-François Desportes (1661-1743) fou un artista francès, el qual pintà gossos, escenes de caça i emblemes cinegètics.
Fou enviat pel seu pare a París a l'edat de dotze anys i començà a estudiar a partir del 1674 amb el pintor flamenc especialitzat en animals Nicasius Bernaerts, el qual havia estat alumne de Frans Snyders. Al començament de la seua trajectòria realitzà nombrosos retrats, sobretot entre el 1695 i el 1696, a la cort de Joan III de Polònia (1629-1696). En tornar a França, però, començà a pintar quadres de temes cinegètics i obtingué el mecenatge de Lluís XIV (1638-1715) i de Lluís XV (1710-1774). Assolí una fama considerable (fou ben rebut en el decurs d'una estada de sis mesos a Anglaterra el 1712-1713) i en el seu àmbit només hagué de rivalitzar amb Jean-Baptiste Oudry. El 1735 va començar a treballar en una sèrie de cartrons per a tapissos dels Gobelins inspirant-se en plantes i animals de les Índies Occidentals.

## Galeria

* Paisatge amb gos i perdiu (1719)
* Natura morta (1733)
* Cérvol acorralat (1729)
* Natura morta amb argent (dècada del 1720)
* Gos blanc
* Natura morta (1725)
* A Dog and a Cat Fighting in a Kitchen Interior (1710)
* Natura morta (1733)
* Breakfast Piece with Ham
* Breakfast Piece with Oysters (1729)
* La caça de la guineu (1720)
* Natura morta amb fruita i llebres mortes (1711)
* Un senglar caçat per 8 gossos (1703)
* Estudi de llebrers (cap al 1700)
* La caça del llop (entre el 1661 i el 1743)
* Gossa blanca davant d'un arbust de saüc (1714)
* Natura morta amb fruites i caça (1706)
* Cacera del senglar (vers 1719-1725)
* Natura morta amb una gerra (1734)
* Escena de caça
* Mort d'un cérvol (1703)
* Natura morta amb fruites i raïm en un paisatge
* Retrat de Louise Marie de La Grange d'Arquien (dècada del 1690)
* La gossada del bisbe (1703)
* La mort del llop (1703)
* Natura morta amb caça i tassa de porcellana (entre 1700 i 1710)
* Natura morta amb paó (1714)
* Retrat de Marie Casimire Louise de La Grange d'Arquien (cap al 1695)
* Conills
* Natura morta amb caça, carn i fruites (1734)
* Cérvol encalçat per gossos (1703)

## Referències

* 1 2 3 Triadó, J-R.; Chilvers, Ian; Osborne, Harold; Farr, Dennis, 1996. Diccionari d'Art d'Oxford. Des del segle V aC fins a l'actualitat. Barcelona: Edicions 62. ISBN 8429742271. Pàg. 227.
* ↑ The J. Paul Getty Museum (anglès)
* 1 2 3 Col·lecció Wallace (anglès)
* ↑ Encyclopædia Britannica (anglès)

## Bibliografia

* Java Kaiser de Feria (dir.), 1994. François Desportes: pintor francés del siglo XVII, obra de la colección de Sévres (1661-1743). Catàleg d'exposició. Ciutat de Mèxic: Fundación Cultural Televisa i Centro Cultural Arte Contemporáneo. ISBN 9686191461.

## Enllaços externs

* Artcyclopedia (anglès)
* Base de dades del Museu del Louvre (anglès)
* Flickr
* Joconde Database of French Museum Collections (francès)
# Nigromància

La nigromància o necromància (del grec nekromanteía, ciència o evocació dels morts) és una branca de la màgia, considerada generalment negra, que consisteix en l'endevinació mitjançant la consulta als morts i als seus esperits o cadàvers. És un pràctica antiga comuna a la tradició mística de diferents cultures: egípcia, mesopotàmica, grega, persa, etc. També és practicada per religions provinents d'Àfrica com ara el vodú o altres branques provinents de l'espiritisme.
Els nigromants són bruixots mortals que han estudiat les arts prohibides per intentar escapar de la mort. Tenen un profund coneixement de la màgia nigromàntica i es poden comunicar amb els esperits.
Es troben al·lusions a la nigromància a l'Epopeia de Guilgameix, l'Odissea, la Bíblia, a l'Eneida i als missatges dedicats als morts escrits als vasos sagrats de l'antic Egipte.
És prohibida al llibre de l'Antic Testament, Samuel I.

## Etimologia

La paraula deriva del llatí necromantia, que va adoptar aquest mot del grec antic νεκρομαντεία (nekromanteía), una barreja de les paraules νεκρός (nekrós), que significa "cadàver", i de μαντεία (manteía), "que vol dir profecia o adivinació". Aquesta combinació de les dues paraules la trobem per primera vegada en la Història al llibre "Orige d'Alexandria" escrit al segle iii. Pel que fa al grec clàssic el mot ἡ νέκυια (nekyia),el troben en un episodi de l'Odissea en què Odisseu visita el regne dels morts, νεκυομαντεία en grec hel·lenístic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Rodríguez Santidrián, Pedro. «Necromancia». A: Diccionario de las religiones. Madrid: Alianza, 1994, p. 317. ISBN 84-7838-400-6.
* ↑ Samuel I 28, 7
* ↑ «necromancy, n.». A: Oxford English Dictionary (OED). 3rd. Oxford, UK: Oxford University Press, setembre 2003.
* ↑ necyomancy, n., OED.

## Bibliografia

* Guiley, R. E.. «Necromancy». A: The Encyclopedia of Magic and Alchemy. Nova York: Infobase Publishing, 2006, p. 215–216. ISBN 978-0-8160-6048-1.
* Homer. The Odyssey. S. Butler, trans. Londres: Longmans, Green & Co, 1900. OCLC 4862683.
Viccionari
# Conjunt carrer de l'Ametller (Cornellà de Llobregat)

El Carrer de l'Ametller o Carrer de la Llet és una obra del municipi de Cornellà de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un conjunt d'edificacions amb jardins a la façana o posteriors, la majoria d'ells de planta i un pis, unifamiliars. Destaca a la part més alta la casa que posteriorment fou Delegació de Sanitat i Assistència Social de Cornellà. Aquest carrer de l'Ametller marca el punt de màxim pendent entre el punt alt del centre (Ajuntament i Església) i el carrer Major.
El P.M.G. de l'Ajuntament de Cornellà el qualifica com a zona de conservació d'estructura i, per tant, subjecte a Pla Especial.

## Història

La població antiga de Cornellà es formà entorn de l'antiga església parroquial de Santa Maria i el Castell de Cornellà en l'eix que actualment és el carrer de Mossèn Cinto Verdaguer. Paral·lelament, al segle xvi es formà un altre nucli al voltant de l'Hostal del Comú, arran del camí. El 1769 el rei Carles creà la carretera a Sant Boi aprofitant aquell vell camí i ràpidament s'hi construïren cases i hostals i una parada de diligències. Al segle xix es consolidà definitivament aquest nucli nou i amb l'obertura del carrer Ametller l'any 1865 que unia i comunicava aquests dos eixos independents prengué cos definitivament el que ja s'anomenava el Centre.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer de la Llet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 desembre 2015].
# Tritagonista

En la literatura, el tritagonista és el tercer personatge més important de la narració, després del protagonista i deuteragonista. En el teatre grec antic, el tritagonista va ser el tercer membre de la colla d'actors.
Com personatge, un tritagonista pot actuar com a impulsor o causant dels sofriments del protagonista. Tot i ser el personatge menys simpàtic del drama, ocasiona les situacions que exciten la pietat i la simpatia pel protagonista $^{:451}$
La part del tritagonista va sorgir de les primeres formes de drama de dos actors. En haver-hi dos actors només es permet un personatge principal i el seu adversari. Movent la part de l'adversari a un tercer actor (el tritagonista) es permet al segon actor (el deuteragonista) a tenir un paper com a confident o col·laborador del personatge principal i, per tant, obtenir una major profunditat de personatge del protagonista, per poder aquest últim expressar els seus sentiments i motivacions a un oient a l'escenari$^{:451}$ Com l'antic teatre grec les recitacions eren en part melòdiques, el paper del tritagonista típic, havia d'anar a l'artista amb una veu en el rang baix (mentre el protagonista era tenor i baríton el deuteragonista)$^{:172}$. Ciceró en Divinatio in Caecilium, informà que el tritagonista (per ser un paper de menor importància que el protagonista) sovint havia de sotmetre la seva veu si era naturalment més forta que la del protagonista
Notables actors grecs que va treballar en aquest paper inclouen Èsquines l'orador, que va acusat pel seu rival polític Demóstenes d'haver actuat sense talent com tritagonista,$^{:175}$ i Minisc, que va ser tritagonista per al dramaturg Èsquil$^{:195}$
En algunes formes de teatre grec era tradicional que el tritagonista hi entrés a l'escenari per l'esquerra$^{:404}$

## Referències

* 1 2 3 History of the Literature of Ancient Greece, Muller & Donaldson (1858).
* 1 2 3 A History of Theatrical Art, Mantzius (1903).
* ↑ Divinatio in Caecilium, Cicero, s. 45.
# 56 aC
## Esdeveniments
### Bretanya

* Aquell any o potser en el següent, el rei dels Trinovants, possiblement anomenat Imanuentius, és enderrocat i assassinat pel seu rival Cassivellaunus. El seu fill Mandubracius fuig a Galícia i fa una criada Juli Cèsar en busca en ajuda.

### República Romana

* Gneu Corneli Lèntul Marcel·lí i Luci Marci Filip són cònsols.
* Ciceró pronuncia el seu discurs pro Sestio.

## Naixements

* Tàcit, historiador romà. (data aproximada)

## Necrològiques

* Luci Licini Lucul·le, consol romà.
* Tigranes II, rei d'Armènia. (any probable)
# Crims del futur

Crims del futur (títol original en anglès, Crimes of the Future) és una pel·lícula dramàtica de terror de ciència-ficció del 2022 escrita i dirigida per David Cronenberg. La pel·lícula és protagonitzada per Viggo Mortensen, Léa Seydoux i Kristen Stewart. Segueix un duet d'artistes de performance (Mortensen i Seydoux) que realitzen cirurgies per al públic en un futur on l'evolució humana s'ha accelerat per a bona part de la població. Tot i que la pel·lícula comparteix el seu títol amb la pel·lícula homònima de Cronenberg de 1970, no és una nova versió, ja que la història i el concepte no estan relacionats. La pel·lícula va marcar el retorn de Cronenberg als gèneres de ciència-ficció i terror per primera vegada des d'EXistenZ (1999). S'ha doblat i subtitulat al català.
Coproduïda internacionalment per companyies canadenques, franceses, britàniques i gregues, es va estrenar al Festival de Canes de 2022, on va competir per la Palma d'Or i va rebre una ovació de sis minuts. La pel·lícula es va estrenar a les sales de cinema a França el 25 de maig de 2022, es va estrenar al Canadà el 3 de juny i va tenir una estrena limitada el mateix dia als Estats Units. Va rebre crítiques generalment positives.

## Referències

* ↑ Squires, John. «Viggo Mortensen Teases Upcoming Horror Project That'll Bring David Cronenberg "Back to His Origins"!». Bloody Disgusting, 01-02-2020. Arxivat de l'original el February 1, 2021. [Consulta: 1r febrer 2021].
* ↑ Laffly, Tomris. «Crimes of the Future». RogerEbert.com, 03-06-2022.
* ↑ «Crimes of the Future». Goita què fan, ara!. [Consulta: 18 juliol 2024].
* ↑ D'Alessandro, Anthony. «David Cronenberg's 'Crimes Of The Future' Nabs Six-Minute Standing Ovation At Cannes World Premiere». Deadline Hollywood, 23-05-2022.
* ↑ «Crimes of the Future». Rotten Tomatoes. [Consulta: 7 febrer 2023].
* ↑ «Crimes of the Future (2022) Reviews». Metacritic. [Consulta: 27 desembre 2022].
# Josep Francesc d'Alòs i de Rius

Josep Francesc d'Alòs i de Rius (Barcelona, 1689 - Madrid, 18 de setembre de 1757) fou un magistrat filipista, fill de Josep d'Alòs i de Ferrer i germà d'Antoni d'Alòs i de Rius.

## Biografia

Acabada la Guerra de Successió, el 1714 fou nomenat relator de la superintendència de José Patiño. El 1718 era l'alcalde major del corregiment de Barcelona, el 1720 corregidor perpetu i fins i tot arribà a presidir l'Audiència (1742-1757). Fou ennoblit el 1748 amb el títol de marquès de Puerto Nuevo i vescomte de Bellver. El 1752 va entrar a l'Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona i li va donar un nou impuls.

## Referències

* 1 2 3 4 Diccionari d'Història de Catalunya. Barcelona: Edicions 62, 1998, p. 33. ISBN 84-297-3521-6.

## Vegeu també

* Llista d'Alcaldes majors de Barcelona 1719-1834
# Juan Acuña

Juan Acuña és el nom dels següents personatges:
* Juan de Acuña y Bejarano (Lima, 1658 - Mèxic, 1734), militar, polític i noble, marquès de Casa Fuerte i Virrei de Nova Espanya
* Juan Acuña Faxardo (Elx, segle xviii), compositor.
* Juan Acuña Naya (La Corunya, 1923 - 2001), porter de futbol gallec que jugà durant tota la seva carrera al Deportivo
* Juan de Acuña Vela (Àvila, segle xvi -Valladolid, segle XVII), militar castellà

## Referències

* ↑ CASARES RODICIO, Emilio (director de l'obra): Diccionario de la Música Valenciana. Edita Iberautor Promociones Culturales S.R.L., 2006. Col·labora L'Institut Valencià de la Música. Pàgina 7. Volum I, ISBN 84-8048-706-2
# 51 aC
## Esdeveniments
### Àsia

* Els Hsiung-nu es divideixen en dos ordres. L'horda oriental està subjecta a la Xina.

### Egipte

* Primavera - El faraó Ptolemeu XII Auletes mor i és succeït per la seva filla gran Cleòpatra VII i el seu fill petit i co-governant Ptolemeu XIII Filopàtor.

### República Romana

* Marc Claudi Marcel VII i Servi Sulpici Lemònia Ruf són cònsols.
* Gneu Pompeu Magne exigeix que Juli Cèsar estableix el seu mandat, abans de poder ser cònsol.

## Naixements

* Publi Sulpici Quirí, governador romà de Síria.
* Cheng, emperador de la Xina durant la dinastia Han.

## Necrològiques

* Ptolemeu XII Auletes, faraó d'Egipte.
# Consonant obstruent

Una obstruent és un so consonàntic tal com [k], [d͡ʒ], o [f] que està format per un flux d'aire que obstrueix. Les obstruents estan en contrast amb les sonorants, que no tenen aquesta obstrucció i, per tant, ressonen. Totes les obstruents són consonants, mentre que les sonorants inclouen vocals i consonants.
Les obstruents estan subdividides en consonants oclusives, tal com [p, t, k, b, d, ɡ], amb una oclusió completa del tracte vocal, seguit freqüentment per una alliberament explosiu: les fricatives, com ara [f, s, ʃ, x, v, z, ʒ, ɣ], amb tancament limitat, que no para el flux d'aire però el fa turbulent; i les africades, que comencen amb una oclusió completa però després s'alliberen a un alliberament de tipus fricatiu. Les obstruents són de forma prototípica sordes, tot i que les obstruents sonores són comuns. Això contrasta amb les sonorants, que són de forma prototípica sonores i sols rarament sordes.

## Referències

* ↑ Zsiga, Elizabeth. The Sounds of Language: An Introduction to Phonetics and Phonology. Wiley-Blackwell, 2013.

## Bibliografia

* Ian Maddieson. Patterns of Sounds. Cambridge University Press, 1984. ISBN 0-521-26536-3.
# 35 aC
## Esdeveniments
### Imperi romà

* Luci Cornifici el jove i Sext Pompeu són cònsols.
* Il·líria, passa a ser una província de Roma.
* Pannònia és atacada per August qui l'acabarà conquerint.

## Necrològiques

* Sext Pompeu Pius executat a Milet.
* Aristobul III de Judea.
# Miltiadis Tentoglou

Miltiadis Tentoglou (grec: Μιλτιάδης Τεντόγλου) (Tessalònica, Grècia, 18 de març de 1998) és un atleta grec especialitzat en la prova de salt de llargada. Ha participat en 2 Olimpíades, guanyant la medalla d'or als Jocs Olímpics de Tòquio 2020. A més, ha guanyat 2 medalles (1 d'or) en els Campionats del Món i 2 medalles d'or en els Campionats d'Europa.

## Marques personals

| Disciplina | Marca | Vent | Seu | Data |
| Salt de llargada | 8.60m | +0,7m/s | Atenes | 26 de maig de 2021 |
| 100m llisos | 10.70s | +1,9m/s | Argostoli | 15 de maig de 2021 |
| Triple salt | 15.61m | +1,2m/s | Kastorià | 23 d'abril de 2016 |
| Salt de llargada en pista coberta | 8.55m NR | | Belgrad | 18 de març de 2022 |

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Seu | Posició | Prova |
| 2016 | Rio de Janeiro | 27a posició | Salt de llargada |
| 2020 | Tòquio | 1 | Salt de llargada |
| Campionat del Món ||||
| 2017 | Londres | 19a posició | Salt de llargada |
| 2019 | Doha | 10a posició | Salt de llargada |
| 2022 | Eugene | 2 | Salt de llargada |
| 2023 | Budapest | 1 | Salt de llargada |
| Campionat d'Europa ||||
| 2018 | Berlín | 1 | Salt de llargada |
| 2022 | Múnic | 1 | Salt de llargada |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial» (en anglès). World Athletics. [Consulta: 31 octubre 2023].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 31 octubre 2023].
# Conveni Marc Europeu sobre Cooperació Transfronterera entre comunitats o autoritats territorials

El Conveni Marc Europeu sobre Cooperació Transfronterera entre comunitats o autoritats territorials és una convenció del Consell d'Europa que fou signat a Madrid el 21 de maig de 1980 i va entrar en vigor 22 de desembre de 1981. Es considera "l'acta fundacional del marc jurídic de la cooperació transfronterera transferències les comunitats i autoritats territorials d'Europa." No conté disposicions operatives, però està acompanyat pel model dels acords internacionals i els acords entre les autoritats locals.

## El conveni
### El Primer Protocol Addicional

El Primer Protocol addicional va ser signat el 9 de novembre de 1995 a Estrasburg.

### El Segon Protocol Addicional

El Segon Protocol addicional sobre cooperació interterritorial es va signar 5 de maig de 1998 a Estrasburg.

### El Tercer Protocol Addicional

El tercer protocol addicional, relatiu a Agrupacions Euroregionals de Cooperació (GEC), es va signar el 16 de novembre de 2009 a Utrecht.

## Estat de la ratificació

El Conveni Marc ha estat ratificat per 36 Estats membres del Consell d'Europa, és a dir tots els Estats membres amb l'excepció d'Andorra, Xipre, Estònia, Grècia, San Marino, Sèrbia, Macedònia del Nord i el Regne Unit. Malta, Montenegro i Islàndia l'han signat, però encara no l'han ratificat.
El primer protocol addicional ha estat ratificat per 21 Estats membres: Albània, Armènia, Àustria, l'Azerbaidjan, Bèlgica, Bòsnia i Hercegovina, Bulgària, França, Alemanya, Letònia, Lituània, Luxemburg, Moldàvia, Mònaco, Països Baixos, Rússia, la República Eslovaca, Eslovènia, Suècia, Suïssa i Ucraïna. Geòrgia, Islàndia, Itàlia, Montenegro, Portugal i Romania l'han signat però no l'han ratificat.
El segon protocol va ser ratificat pels mateixos Estats membres que el primer, amb l'excepció de Letònia. Islàndia, Portugal, Romania, Montenegro i Geòrgia l'han signat però no l'han ratificat.
El Tercer Protocol addicional, signat el 2009, va ser signat per Armènia, Bèlgica, França, Alemanya, Lituània, Luxemburg, Montenegro, Països Baixos i Eslovènia. Cap país l'ha ratificat i, per tant, encara no ha entrat en vigor.

## Referències

* ↑ Guia pràctica de la MOT sobre la cooperació transfronterera Arxivat 2008-11-30 a Wayback Machine., consultat el 2 de juliol de 2010.
* 1 2 3 4 Web del Consell d'Europa, consultat 2 de juliol de 2010.

## Vegeu també

* Associació de Regions Frontereres Europees (ARFE)

## Enllaços externs

* Text íntegre del conveni marc.
* Text íntegre del primer protocol addicional.
* Text íntegre del segon protocol addicional.
* Text íntegre del tercer protocol addicional.