OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Shōtōkan

El shōtōkan (松涛 馆 流, Shotokan Ryu) és un estil de karate, desenvolupat per Gichin Funakoshi (1868-1957) i el seu fill Gigō Funakoshi (1906-1945). Gichin va néixer a Okinawa i és àmpliament acreditat per popularitzar el karate a través d'una sèrie de manifestacions públiques, i per promoure el desenvolupament de clubs de karate en les universitats, incloses els de: Keiō, Waseda, Hitotsubashi, Takushoku, Chuo, Gakushuin i Hosei.

## Etimologia

Shoto (松涛, Shot) és el so que fa el vent en bufar sobre els pins, que era el pseudònim de Funakoshi, que usava en les seves poesies i escrits filosòfics per als seus estudiants. En japonès, kan (馆, kan) Significa "escola". En honor del seu sensei, els estudiants li van posar el nom de "shoto-kan" al lloc on Funakoshi ensenyava. Gichin Funakoshi mai no li va donar un nom al seu estil, l'anomenava simplement "KARATE"

## Katas

Bàsics No oficials
太極初段 Taikyoku Shodan
太極二段 Taikyoku Nidan
太極三段 Taikyoku Sandan
点の型表 Ten No Kata Omote
点の型裏 Ten No Kata Ura
Oficials
平安初段 Heian Shodan (Pinan 1)
平安二段 Heian Nidan (Pinan 2)
平安三段 Heian Sandan (Pinan 3)
平安四段 Heian Yondan (Pinan 4)
平安五段 Heian Godan (Pinan 5)
鉄騎初段 Tekki Shodan (Naihanchi)
披塞大 Bassai Dai (Passai)
観空大 Kankū Dai (Kashanku)
燕飛 Enpi (Wansu-Wanshu)
燕飛 Jion
十手 Jitte (Jutte)
岩鶴 Hangetsu (Seisan-Jusan)
鉄騎二段 Tekki Nidan (Naihanchi)
披塞大 Bassai Shō (Passai)
観空小 Kankū Shō (Kashanku)
岩鶴 Gankaku (Chinto)
壯鎭 Sōchin
鉄騎三段 Tekki Sandan (Naihanchi)
珍手 Chinte
慈陰 Jiin
二十四歩 Nijūshiho (Niseishi)
明鏡 Meikyō (Rohai)
雲手 Unsu
王冠 Wankan
五十四歩大 Gojūshiho Dai (Useishi Gran)
五十四歩小 Gojūshiho Shō (Useishi Petit)

## Vegeu també

* Shotokai
* Karate
* Dojo Kun
* Taiji Kase

## Referències

* ↑ Mark Bishop. Okinawan Karate: Teachers, styles, and secret techniques, 1999. ISBN 0-8048-3205-6.
* ↑ Funakoshi, Gichin (1973). "Karate-do Kyohan", Kodansha International Ltd, Tokyo. ISBN 0-87011-190-6.

## Bibliografia

* Bruce Clayton. Shotokan's Secret: The Hidden Truth Behind Karate's Fighting Origins.
* Harry Cook. Shotokan Karate: A Precise History.
* Gichin Funakoshi. Karate-do Kyohan: The Master Text.
* Gichin Funakoshi. Karate-do Nyumon: The Master Introductory Text.
* Randall G. Hassell. Shotokan Karate: Its History and Evolution (Damashi, 1984). ISBN 0-911921-05-2.
* Masatoshi Nakayama. Dynamic Karate.
* Teruyuki Okazaki. Perfection of Character: Guiding Principles for the Martial arts & Everyday Life.
* Rob Redmond. Kata: The Folk Dances of Shotokan.
* John Sells. Unante: The Secrets of Karate (Panchita S. Hawley, 2nd ed. 2000) ISBN 0-910704-96-1.
* Randell G. Hassell and Edmond Otis. "The Complete Idiot's Guide to Karate". (Penguin Group (USA), 2000).

## Enllaços externs

* All Shotokan Katas Arxivat 2010-03-02 a Wayback Machine.(anglès)
* Karatekas.com(castellà)
# Túbul contort proximal

El túbul contort proximal (o, senzillament, túbul proximal) del nefró és el segment que neix de la càpsula de Bowman i va fins a la Nansa de Henle. En aquesta part del túbul es reabsorbeix el 65% del sodi, clorur, hidrogencarbonat, potassi i aigua filtrats, i el fluid que abandona aquest segment de la nefrona és isotònic respecte al plasma

## Referències

* ↑ Laso F.J. Patología General. Masson, 2004, p. 395. ISBN 84-458-1338-2.
# Túbul contort distal

El túbul contort distal (o, senzillament, túbul distal) és la continuació de la part gruixuda de la branca ascendent de la nansa de Henle, i es continua amb el túbul col·lector. Es troba en el còrtex renal. En la seva porció inicial hi ha una zona on es localitza la màcula densa, formada per cèl·lules que estan en contacte íntim de les cèl·lules juxtaglomerulars (que segreguen renina) i ubicades principalment en l'arteriola eferent del glomèrul. Aquest conjunt rep el nom d'aparell juxtaglomerular. Des del punt de vista funcional es considera el túbul contort distal conjuntament amb el túbul col·lector cortical. En presència d'aldosterona recapta cations sodi, ${\ce {Na+}}$, de forma passiva i secreta potassi, ${\ce {K+}}$, cap a la llum tubular, també reabsorbeix, fent servir un cotransportador, cations sodi i clorur, ${\ce {Cl-}}$. Segrega cations oxoni, ${\ce {H3O+}}$, cap a la llum tubular, recaptant anions hidrogencarbonat, ${\ce {HCO3-}}$, participant així amb l'equilibri acidobàsic.

## Referències

* ↑ Laso F.J. Patología General. Masson, 2004, p. 393. ISBN 84-458-1338-2.
* ↑ Laso F.J. Patología General. Masson, 2004, p. 396. ISBN 84-458-1338-2.
# Wei Xu

    En aquest nom xinès, el cognom és Wei.
Wei Xu va ser un general militar sota el senyor de la guerra menor Lü Bu durant el període de la tardana Dinastia Han Oriental de la història xinesa.

## Biografia

En l'època en què Lü Bu va vagar pel país, Wei el va seguir durant el seu viatge, i junts van derrotar els bandits Heishan, i es van defensar dels atacs de Yuan Shu. A més de ser un genet expert, Wei també era un parent de Lü Bu, pel que va tenir en gran manera la confiança d'aquest últim, una vegada, Lü fins i tot li va concedir a Wei el control de les tropes d'assalt de Gao Shun.
Això no obstant, en el 198 EC, quan Cao Cao va assetjar Lü durant la batalla de Xiapi, Wei Xu i els seus companys, Hou Cheng i Song Xian, segrestaren a l'assessor cap de Lü Bu, Chen Gong, i van fer defecció cap al bàndol de Cao. Lü aviat fou capturat i executat, juntament amb Chen i Gao.

## En la ficció

En el capítol 19 de la novel·la històrica del segle xiv del Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong Wei Xu apareix com un bon amic i company de Hou Cheng, del qual se diu que havia estat assotat per ordre de Lü Bu per haver violat la prohibició de l'alcohol. Llavors el descontent Hou Cheng conspira amb Song Xian i Wei Xu de trair a Lü Bu a favor de Cao Cao.
Sota el mantell de la nit Hou furtà el cavall de Lü Bu, Llebre Roja, i va al galop cap a la ciutat del campament de Cao Cao. L'endemà, les tropes de Cao Cao llancen un atac ferotge. Lü hagué de participar personalment en la defensa dels murs. La batalla va perllongar-se fins al migdia, moment en què la darrera ofensiva ja havia amainat. L'esgotat Lü, llavors va fer una migdiada a la part superior de l'entrada de la ciutat. I aprofitant l'oportunitat, Song Xian i Wei Xu van lligar a Lü per hissar una bandera blanca. La parella també va llançar-hi l'alabarda de Lü cap avall del mur com a prova de lleialtat. En veure els senyals, les tropes de Cao Cao es congregaren en la ciutat i s'apoderaren d'ella en un tres i no res.
En el capítol 25, Song Xian és assassinat per l'important general de Yuan Shao, Yan Liang, en un duel durant la batalla de Baima. Wei Xu posteriorment s'oferiria per venjar al seu vell amic, però seria mort també per Yan.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Referències

* Chen Shou. San Guo Zhi. Yue Lu Shu She, 2002. ISBN 7-80665-198-5.
* Luo Guanzhong. San Guo Yan Yi. Yue Lu Shu She, 1986. ISBN 7-80520-013-0.
* Lo Kuan-chung; tr. C.H. Brewitt-Taylor. Romance of the Three Kingdoms. Tuttle Publishing, 2002. ISBN 0-8048-3467-9.
# Aminodòntids

Els aminodòntids (Amynodontidae) foren un grup de perissodàctils semblants als hipopòtams i relacionats amb els rinoceronts autèntics, que descendien dels hiracodòntids. S'estengueren per Nord-amèrica, Europa i Àsia entre l'Eocè superior i el Miocè, entra fa 46,2 i 7 milions d'anys.
Les últimes espècies s'extingiren durant el Miocè inferior de Nord-amèrica, a causa de la competició amb l'autèntic rinoceront Teleoceras. Tot i estar emparentats més properament amb els rinoceronts, el seu aspecte era més semblant al dels hipopòtams actuals, amb grans ullals corbats i probablement vivien en un hàbitat semiaquàtic. Alguns aminodòntids, com ara Cadurcodon, tenien un aspecte similar al dels tapirs.
El gènere més cèlebre i longeu fou Metamynodon, que aparegué durant l'Eocè superior de l'Àsia central i s'acabà extingint a principis del Miocè a Nord-amèrica, molt després que els altres gèneres d'aminodòntids s'extingissin a Euràsia durant l'Oligocè.

## Taxonomia

* Amynodontidae
** Tribu Cadurcodontini
*** Gènere Amynodontopsis
*** Gènere Cadurcodon
*** Gènere Cadurcotherium
*** Gènere Zaisanamynodon
** Tribu Metamynodontini
*** Gènere Gigantamynodon
*** Gènere Metamynodon
*** Gènere Paramynodon
* Incertae sedis
*** Gènere Amynodon
** Gènere Armania
** Gènere Cadurcamynodon
** Gènere Cadurcopsis
** Gènere Caenolophus
** Gènere Euryodon
** Gènere Hypsamynodon
** Gènere Megalamynodon
** Gènere Mesamynodon
** Gènere Penetrigonias
** Gènere Rostriamynodon
** Gènere Sharamynodon
** Gènere Teilhardia
** Gènere Toxotherium

## Referències

* ↑ Savage, RJG i Long, MR. Mammal Evolution: an illustrated guide. Nova York: Facts on File, 1986, p. 194. ISBN 0-8160-1194-X.
* ↑ Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 264. ISBN 1-84028-152-9.
# Ofidiformes

Els ofidiformes (Ophidiiformes) són un ordre de peixos actinopterigis.

## Particularitats

Aquest ordre comprèn peixos abissals, incloent el peix que s'ha trobat a la més gran profunditat de tots els peixos, l'Abyssobrotula galatheae, trobat a 8.370 m a la fossa de Puerto Rico.

## Famílies

* Carapidae
* Ophidiidae
* Bythitidae
* Aphyonidae
* Parabrotulidae

## Referències

* ↑ Neilsen, Jørgen G.. Paxton, J.R. & Eschmeyer, W.N.. Encyclopedia of Fishes. San Diego: Academic Press, 1998, p. 133–134. ISBN 0-12-547665-5.
* FishBase - Ophidiiformes

## Enllaços externs

* J.G. Nielsen, D.M. Cohen, D.M. Markle & C.R. Robins, Ophidiiform fishes of the world (Order Ophidiiformes): An annotated and illustrated catalogue of pearlfishes, cusk-eels, brotulas and other ophidiiform fishes known to date (FAO, 1999)
# Argyrolagus

Argyrolagus és un gènere extint de marsupial sud-americà. Es desplaçava saltant sobre les potes posteriors, mesurava 40 cm i s'assemblava a un jerbu o jerbu marsupial. Feia servir la llarga cua per equilibrar-se i tenia un cap estret amb un musell puntat. Els seus enormes ulls suggereixen que era nocturn i la forma de les dents suggereix que s'alimentava de plantes del desert.

## Referències

* ↑ Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 203. ISBN 1-84028-152-9.
# Glucosúria renal

La glucosúria renal (o glicosúria renal) és una malaltia amb causa genètica, cosa que provoca la manca el cotransportador de la glucosa, en el túbul contort proximal del nefró renal que fa que tot i tenir la glucèmia normal se supera la capacitat del túbul de seguida, raó per la qual es produeix una glucosúria (presència de glucosa en l'orina). L'augment de glucosa a l'orina arrossega aigua per osmosi, provocant una poliúria per diüresi osmòtica.

## Referències

* ↑ Laso F.J. Patología General. Masson, 2004, p. 427. ISBN 84-458-1338-2.
# Josep Puig i Llagostera

Josep Puig i Llagostera (Vilafranca del Penedès, 1835 – Barcelona, 3 de desembre de 1879) fou un industrial i polític català, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era fill de l'industrial Miquel Puig i Catasús natural de Vilanova i la Geltrú, qui el 1848 havia fundat la fàbrica de fils La Esparraguera i la Colònia Sedó, i de Francesca Llagostera nascuda al Vendrell. Casat amb Rosa Amat varen ser pares de Miguel Puig i Amat. Avi de Josep Puig i Brutau. Estudià als escolapis de Barcelona, però en fou expulsat per indisciplinat. Es va escapar de casa i treballà com a peó als ferrocarrils. El 1854 marxà a Madrid, on estudià enginyeria industrial i el 1856 es traslladà a Granada com a auxiliar d'obres públiques. Un temps després tornà a Madrid, demanà excedència i retornà a Catalunya, on va treballar en diverses empreses ferroviàries. Va elaborar uns plànols per a la línia entre Barcelona i Girona.
El 1863 va morir el seu pare i es va fer càrrec de la fàbrica; en va renovar la maquinària i el 1869 esdevingué soci de Foment de la Producció Nacional, tot treballant per a la reforma aranzelària de Laureà Figuerola i Ballester. Fou elegit diputat pel districte de Vic a les eleccions generals espanyoles de 1869 en qualitat de republicà sense partit, ja que s'oposava als partits existents aleshores. El 1870 proposà la creació dels Círculos del País Productor Independiente, però topà amb l'oposició del FPN.
Durant la restauració borbònica esdevingué membre del Partit Conservador, amb el que fou elegit diputat per Vilafranca del Penedès a les eleccions generals espanyoles de 1876 i 1879. El 6 de desembre de 1876 va presentar al Congrés una proposició demanant que fossin afusellats «irremissiblement» tots els espanyols que cometessin el delicte de conspiració i sedició, proposició que va ser rebutjada.

## Referències

* ↑ «Miscelánea». A: En la brecha: hombres y cosas del tiempo, 1878, p. 321.
* ↑ «D. José Puig y Llagostera». A: Figuras y figurones: Biografías de los hombres que más figuran actualmente en España. Tomo I, 1878, p. 44.
* ↑ «Diario de las Sesiones de Cortes». Congreso de los Diputados, 06-12-1876, pàg. 3839-3842.

## Bibliografia

* Joan Palomas i Moncholi, El rerefons econòmic de l'activitat dels parlamentaris catalans 1875-1885 Arxivat 2014-01-03 a Wayback Machine., p.530-531
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
# Biopace

BioPace és una marca comercial d'un tipus de "plat ovoide" de bicicleta que evita la Zona morta dels pedals, fabricat per Shimano 1983-1993
El disseny (plat oval) va ser pensat per ajudar a superar la "zona morta", on el pedals són verticals o inferior del seu recorregut) i els pilots tenen pocs avantatges mecànics. Quan les bieles estan verticals, la força que aplica el ciclista és gairebé paral·lela als pedals, quan l'ideal seria que fos perpendicular a les bieles (com passa quan estan horitzontals). A més de ser poc eficient els genolls pateixen molt més.
Desavantatges afegits:
* En terreny pla no és molt problemàtic. Ho és sobretot en pujades on es pedaleja amb poca cadència i amb molta esforç.
* Les variacions de Parell al llarg del pedaleig fa que les suspensions es bambolegin més i es perdi eficàcia.
* Aquesta variació fan més fàcil produir pèrdues de tracció.
* Dificulta el pas per zones trialeres (Amb molts sots pronunciats i pedres). En superar un obstacle se sol posar el pedal a la part superior per tenir el màxim recorregut abans de la següent pedalada i la major altura lliure sota del pedaler durant el recorregut. En aquesta posició s'aprofita malament la força i el ciclista s'embarassa. A més si la roda derrapa el pedal passarà a una posició més eficient per aplicar la força i derrapatge s'agreugés i no acabés fins que s'acabi la pedalada, gairebé sense fer un treball útil.

## Altres sistemes per eliminar la zona morta

A part de la solució de plat ovoide del Biopace els altres sistemes per atenuar o eliminar la zona morta són:
* Sistema de plat ovoide de Q-Rings
* Sistema de bieles Rotor
* Bicicleta de transmissió hidràulica es pot utilitzar un èmbol en comptes d'un bomba rotatòria. Igual que un pedal de fre o una xeringa produeix un força homogènia al llarg del seu recorregut, aquest sistema produiria un parell més constant.
* Un sistema de cremallera i pinyó.
* La bicicletes sense pinyó lliure ajuda amb la seva pròpia inèrcia a moure els peus del ciclista en els punts alts i baixos del pedaleig.

## Referències

* ↑ Tony Hadland. The spaceframe Moultons. LIT Verlag Münster, 30 November 1994, p. 163–. ISBN 9780950743165 [Consulta: 30 abril 2011].
* ↑ Sheldon Brown: bioritmes.
* ↑ Bicicleta amb pedals de moviment rectilini

## Enllaços externs

* Bicicleta amb pedals de moviment rectilini Arxivat 2010-06-20 a Wayback Machine.
* Musculatura que s'usa durant les diferents fases del pedaleig Arxivat 2010-04-14 a Wayback Machine.
* Articles sobre el sistema de pedalier ROTOR
# Musaranya gegant

La musaranya gegant (Sorex mirabilis) és una espècie de musaranya que viu al nord-est asiàtic. Els exemplars adults mesuren 7,4-9,4 cm de cos, amb una cua de 6,3-7,1 cm. Viu als vessants rocallosos de muntanyes de la península de Corea, el nord-est de la Xina i l'Extrem Orient Rus. És un animal rar i se sap poca cosa de la seva ecologia.

## Referències

* ↑ Won, Byeong-o (원병오). 한국의 포유동물 (Hangugui poyudongmul, Mammals of Korea). Seül: Dongbang Media, 2004. ISBN 89-8457-310-8.
# Archaeolemur

Archaeolemur és un gènere extint de lèmurs que inclou dues espècies, Archaeolemur edwardsi i A. majori.
El gènere fou comú a Madagascar durant gran part de l'Holocè i les seves restes sovint són abundants als jaciments de fòssils de l'illa. L'àmplia distribució geogràfica i temporal del gènere es pot atribuir al seu caràcter generalista. Archaeolemur era un quadrúpede semiterrestre que passava gran part del temps a terra, tot i que també estava ben adaptat per la locomoció arborícola. Tot i la seva tendència a un estil de vida principalment terrestre, no està tan ben adaptat per córrer com els macacos o babuïns, els primats vivents amb qui se sol comparar el gènere.

## Referències

* ↑ McKenna i Bell, 1997, p. 335.
* ↑ Jungers, W. L. et al. «The hands and feet of Archaeolemur: metrical affinities and their functional significance» (pdf). Journal of Human Evolution, 49, 2005, pàg. 36–55. DOI: 10.1016/j.jhevol.2005.03.001 [Consulta: 22 agost 2008].
* ↑ Hamrick, M. W.; Simons, E. L.; Jungers, W. L. «New wrist bones of the Malagasy giant subfossil lemurs». Journal of Human Evolution, 38, 2000, pàg. 635–680.
* ↑ Simons, E. L.. «Lemurs: Old and New». A: Goodman, S. M.; Patterson, B. D. (editors). Natural Change and Human Impact in Madagascar. Washington i Londres: Smithsonian Institution Press, 1997, p. 142–166.

## Bibliografia

* McKenna, M. C.; Bell, S. K. Classification of Mammals Above the Species Level (en anglès). Columbia University Press, 1997. ISBN 978-0-231-52853-5.
# Oli de gira-sol

L'oli de gira-sol és l'oli extret de les llavors (botànicament dits aquenis) de la planta anomenada gira-sol (Helianthus annuus). L'oli de llavors de gira-sol es fa servir normalment per a fregir i, en formulacions cosmètiques, com emol·lient.

## Estructura química

Aquest oli conté triacilglicerols, amb un elevat contingut d'àcid linoleic. La composició d'àcids grassos està en gran manera influenciada per les condicions ambientals de creixement de la planta de gira-sol. La Farmacopea Britannica dona la següent composició:
* Àcid palmític: entre 4.0% i 9.0%.
* Àcid esteàric: entre 1.0% i 7.0%
* Àcid oleic: entre 14.0% i 40.0%
* Àcid linoleic: entre 48.0% i 74.0%
L'oli de gira-sol típicament conté lecitina, tocoferols, carotenoids i ceres.
El valor nutritiu és: Energia 3.669 Kilojoules, glúcids 0 g, proteïna 0 g, greixos 100 g (dels quals saturats 9,75 g, monoinsaturats 83,6 g, polinsaturats 3,8 g.) vitamina E 41,08 mg, vitamina K 5,4 ug (Font USDA)
Hi ha tres cultivars de gira-sol que forneixen olis de composició diferent: amb alt contingut d'àcid linoleic, amb alt contingut d'àcid oleic i amb contingut mitjà d'àcid oleic (nom comercial NuSun).

## Propietats físiques

És un oli líquid a temperatura ambient que es solidifica a temperatura considerablement més baixa que l'oli d'oliva. Comença a fumejar a partir de 232 °C. Quan queda refinat és transparent, de color ambre i amb una lleugera olor grassa. La densitat a 20 °C està compresa entre 0,918 e 0,923 kg/dm³ i a aquesta temperatura l'índex de refracció es troba entre 1,472 i 1,476.

## Usos

Per a fregir es comporta com un típic oli vegetal compost de triacilglicerols.

## Producció

Producció d'oli de gira-sol l'any 2018 :
| Estat | Milions de tones |
| Ucraïna | 5,1 |
| Rússia | 4,6 |
| Argentina | 1,3 |
| Turquia | 1,0 |
| Hongria | 0,7 |
| Món | 18,4 |
| Font: FAOSTAT (ONU) ||
L'any 2018 es varen produir a tot el món 18 milions de tones d'oli de gira-sol. D'aquestes, el 53% foren produïdes entre Rússia i Ucraïna.

## Notes

* ↑ British Pharmacopoeia Commission. «Ph Eur monograph 1371». A: British Pharmacopoeia 2005. Norwich, England: The Stationery Office. ISBN 0-11-322682-9.
* ↑ «Scheda tecnica dell'olio di semi di girasole». Arxivat de l'original el 2006-06-03. [Consulta: 19 juny 2010].
* 1 2 «Sunflower oil production, 2018; Crops/Regions/World list/Production Quantity; unofficial data (pick lists)». UN Food and Agriculture Organization, Corporate Statistical Database (FAOSTAT), 2020.

## Vegeu també

* Oli de cacauet
# Pont medieval d'Alentorn

El Pont medieval d'Alentorn era un pont d'Artesa de Segre (Noguera) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Les restes de l'antic pont medieval sobre el riu Segre més amunt d'Artesa. Només es conserven algunes parts dels pilars que suportaven les voltes d'arcs rebaixats. Aquests pilars s'adapten al sentit del riu amb esperó per tallar l'aigua, tant a la part superior com a l'oposada. Estava construït amb murs de filades de carreus de pedra i formigó amb roques i carreus i terra amb calç a l'interior.

## Història

Fou destruït a la Primera Guerra Carlina i reconstruït després uns cent metres més amunt, donant pas a la carreters d'Artesa a Vilanova de Meià i creant el nou llogaret del Pont d'Alentorn.

## Referències

* 1 2 «Pont medieval d'Alentorn». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 març 2019].
# Sant Mateu de Valldevià

Sant Mateu de Valldevià és un edifici religiós ubicat al nucli de Valldevià, del municipi de Vilopriu, al Baix Empordà, inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Mateu domina el sector d'una banda del poble, al costat baix de la carretera. És un edifici de planta rectangular, d'una nau amb absis semicircular i coberta de teula a dues vessants. A la banda dreta de l'absis hi ha la sagristia. La porta d'accés a l'església es troba a la façana lateral sud. És allindanada, amb carreus de pedra, i arc de descàrrega. En aquesta façana hi ha dues petites obertures. La façana nord es troba molt malmesa, mentre que la façana oest, en bon estat però molt modificada, presenta una finestra atrompetada d'arc de mig punt i un campanar de paret amb una sola obertura, refet després de la guerra del 1936-39. Al costat de l'església es troba el cementiri.

## Història

Aquesta església ha experimentat diverses etapes constructives. És probable que el seu origen es pugui situar entre els segles XII-XIII -les parts més antigues conservades es troben al mut nord i a la capçalera-. Posteriorment sembla que hi ha dos moments d'intervenció importants en què l'estructura de l'edifici va quedar molt modificada -segles XVI-XVII i XVIII-XIX-. En el present segle també s'hi ha efectuat obres. Darrerament s'ha tret el guix que amagava la pedra vista de l'interior.

## Referències

* 1 2 «Sant Mateu de Valdevià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].