OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bacteris oxidants de l'hidrogen

Els bacteris oxidants de l'hidrogen (també anomenats bacteris Knallgas) són bacteris quimiolitoautotròfics que obtenen energia mitjançant l'oxidació de l'hidrogen. L'acceptor final d'electrons és una molècula d'oxigen. La reacció simplement es procedeix com segueix:
$\mathrm {2H_{2}+\ O_{2}\longrightarrow \ 2H_{2}O+\ Q}$,
és a dir. oxidar l'hidrogen i reduir l'oxigen per formar aigua. Aquesta reacció es produeix en presència d'un enzim especial, la deshidrogenasa.
Els bacteris de l'hidrogen són sovint espècies no relacionades entre si que només tenen en comú que s'especialitzen en aquest tipus de producció d'energia. Si hi ha escassetat d'hidrogen, són capaços de fer una dieta heteròtrofa i, per tant, se'ls anomena quimioautòtrofs facultatius, ja que la quimiolitotròfia és opcional. Entre els bacteris de l'hidrogen s'inclouen Hydrogenobacter thermophilus, Hydrogenovibrio marinus i Helicobacter pylori. Trobem bacteris gram negatius i gram positius. Sovint s'han relacionat amb ambients amb poc oxigen (microaerofília) perquè aquest inhibeix l'activitat de la deshidrogenasa (tot i que cal com un acceptor d'electrons).

## Referències

* ↑ http://bioweb.usc.edu/courses/2005-spring/documents/bisc300-05hydrogen.pdf%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://www.biologie.uni-hamburg.de/b-online/library/micro229/terry/229sp00/lectures/autotrophs.html Arxivat 2007-08-12 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Hydrogen Bacteria Arxivat 2007-08-12 a Wayback Machine.
* Hydrogen Oxidising Bacteria
# Viktor Orbán

Viktor Orbán (hongarès: Orbán Viktor) (Székesfehérvár, 31 de maig de 1963) és l'actual primer ministre d'Hongria, des del 2010.
Anteriorment, també fou primer ministre d'Hongria entre 1998 i 2002. Orbán lidera el partit Fidesz – Unió Cívica Hongaresa, membre del Partit Popular Europeu, que a les eleccions del 2010 va obtenir, en coalició amb la Democràcia Cristiana, la majoria absoluta amb el 52,73% dels vots i dos terços dels escons del Parlament que va utilitzar per introduir importants reformes constitucionals i legislatives. Fidesz va conservar la seva majoria en les eleccions del 2014, del 2018 i 2022, quan tota l'oposició va formar una iniciativa conjunta, liderada per Péter Márki-Zay.

## Polèmiques

El seu lideratge és subjecte de polèmica i ha sigut acusat de controlar políticament els mitjans de comunicació hongaresos, limitar la independència del Banc Central Hongarès i reformar la constitució i la llei electoral amb interessos partidistes. També ha generat polèmica la seva estratègia en relació a la crisi dels refugiats.

## Referències

* ↑ «Orbán vuelve a aprobar una polémica reforma constitucional en Hungría» (en castellà). Euronews, 11-03-2013. Arxivat de l'original el 14 d’agost 2020. [Consulta: 24 setembre 2020].
* ↑ Heller, Agnes. «Por qué Hungría se rinde a Orbán» (en castellà). El Pais, 21-04-2019. [Consulta: 24 setembre 2020].
* ↑ «Orbán’s victory in Hungary adds to the darkness engulfing Europe | Timothy Garton Ash» (en anglès), 04-04-2022. [Consulta: 5 abril 2022].
* ↑ Colomina, Carme «Els còmplices d'Orbán». Diari Ara, 22-05-2015, pàg. 24 [Consulta: 22 maig 2015].
* ↑ Kingsley, Patrick. «How a Liberal Dissident Became a Far-Right Hero, in Hungary and Beyond» (en anglès). The New York Times, 06-04-2018. Arxivat de l'original el 8 abril 2018. [Consulta: 9 abril 2018]. «By 2015, Mr. Orban had cajoled several Central and East European countries to block the European Union's efforts to resettle thousands of migrants fleeing violence elsewhere — and provided a template for a democratic backslide in Poland.»
# Cas genitiu

* Casos gramaticals
* Llista de casos gramaticals
* Cas abessiu
* Cas ablatiu
* Cas absolutiu
* Cas adessiu
* Cas adverbial
* Cas al·latiu
* Cas benefactiu
* Cas causal
* Cas causal final
* Cas comitatiu
* Cas datiu
* Cas dedatiu
* Cas delatiu
* Cas disjuntiu
* Cas distributiu
* Cas distributiu temporal
* Cas elatiu
* Cas essiu
* Cas essiu formal
* Cas essiu modal
* Cas exessiu
* Cas final
* Cas formal
* Cas genitiu
* Cas il·latiu
* Cas inessiu
* Cas instructiu
* Cas instrumental
* Cas latiu
* Cas locatiu
* Cas modal
* Cas multiplicatiu
* Cas objectiu
* Cas oblic
* Cas partitiu
* Cas possessiu
* Cas postposicional
* Cas preposicional
* Cas prolatiu
* Cas prosecutiu
* Cas separatiu
* Cas sociatiu
* Cas sublatiu
* Cas superessiu
* Cas temporal
* Cas terminatiu
* Cas translatiu
* Cas vial
* Cas vocatiu
* Arranjament morfosintàctic
* Cas absolutiu
* Cas acusatiu
* Cas ergatiu
* Cas instrumental
* Cas instrumental comitatiu
* Cas intransitiu
* Cas nominatiu
* Declinació
* Declinació alemanya
* Declinació basca
* Declinació eslovaca
* Declinació eslovena
* Declinació irlandesa
* Declinació islandesa
* Declinació llatina
* Declinació polonesa
* Declinació russa
* Declinació sèrbia
* Declinació txeca
El cas genitiu és un cas gramatical que indica una relació, principalment de possessió, entre el substantiu en genitiu i un altre substantiu. En un sentit més general, aquesta relació genitiva pot ser la de pertànyer a, ésser creat a partir de o derivat de. Aquesta relació se sol expressar per mitjà de la preposició «de» en català. El terme «cas possessiu» es refereix a un cas similar, però d'ús més restringit, al genitiu.
Varietats específiques de relacions genitives inclouen:
* origen ("homes de Barcelona")
* composició ("taula de fusta")
* part d'una massa ("un litre de llet")
* nombre d'objectes diferenciats ("tres dels amics")
* relació ("el germà de l'Enric")
* subjectivitat ("la meva anada")
* objectivitat ("la coronació del rei")
* descripció ("dia de tristesa")
* possessió inalienable ("la seva vida")
* possessió alieniable ("els diners de la meva mare")
Aquestes dues últimes són les que utilitzen més comunament el genitiu.
En algunes llengües, els noms en genitiu també concorden en cas amb els noms que acompanyen (és a dir, el substantiu que de complement del nom porta dues desinències: la del genitiu i la del cas del nom que modifica). Aquest fenomen rep el nom de suffixaufnahme.
Una forma en què es poden trobar genitius és la inclusió.
Moltes llengües posseeixen un cas genitiu, tals com el lituà, àrab, llatí, irlandès, georgià, grec, alemany, neerlandès, polonès, rus, finès o sànscrit.
El català no és una llengua declinativa i, per tant, no té un cas genitiu pròpiament dit, però sí que es conserven formes genitives en els pronoms possessius:
Exemple:
* Meu/Mon = de mi
* Llur = d'ells
En aquest exemple, el pronom en negreta (forma genitiva) equival a la perífrasi "de + datiu", indicant la relació de possessió.
# Iapígia

Iapígia (en llatí Iapigia, en grec antic Ἰαπυγία) va ser el nom que els grecs van donar al sud-est d'Itàlia a la vora de la mar Adriàtica.
El terme s'usava amb vaguetat, i es podia referir a l'extrem de la península o més extensivament a tota la Itàlia del sud-est (que els romans anomenaven Calàbria i els grecs Messàpia, i més amplament s'aplicava a tota l'Apúlia és a dir Pulla. Escílax de Carianda situa Iapígia entre Lucània i el promontori anomenat Drion (mont Garganus) i hi inclou les ciutats de Metapontum i Heraclea al golf de Tàrent, generalment assignades a Lucània, i diu que la seva costa s'estenia durant sis dies de viatge. Polibi el segueix en un període més tardà però utilitza el terme iapigis per referir-se als seus habitants, als que els romans anomenaven apulis i els distingeix dels messapis.
D'altra banda Heròdot aplica el terme Iapígia a tota la península de Messàpia i fa dels messapis una branca dels iapigis. Aristòtil identifica als iapigis amb els messapis. Estrabó limita el terme a la península però diu que uns l'anomenen Iapígia i altres Messàpia, i els romans Calàbria. Apià i Dionís Periegetes segueixen a Polibi i anomenen Iapígia a la Pulla romana i fan els messapis una tribu dels apulis. Claudi Ptolemeu segueix als autors romans i utilitza els noms romans de la zona i, per tant, no anomena Iapígia.
El nom va derivar del pobles dels iapigis. No se sap d'on prové aquesta paraula, que s'aplicava a diferents tribus com ara les dels messapis, calabres, sal·lentins i peuquetis. Els mitògrafs grecs derivaven el nom de l'heroi epònim Jàpige fill de Licàon, però es creu que podrien ser un poble d'arrel celta que van emigrar des d'Il·líria abans del segle v.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Iapygia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ Pallottino, Massimo. Storia della prima Italia. Milano: Rusconi, 1999, p. 116-117. ISBN 9788818129946.
# Can Fané

Can Fané és una masia habilitada com hotel de Riudarenes (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de tipus basilical, de tres cossos amb el central més alt, amb coberta de teula àrab i cornisa catalana. El parament és de pedra vista i les finestres amb carreus ben escairats. La llinda de la porta principal porta la inscripció: "1775 Miquel Pajes y Fane".
L'edifici ha estat reformat completament però s'ha respectat l'estructura original. Els forjats són de bigues de formigó però revestits amb fusta i rajol prenent l'aparença dels originals. Les portes interiors són d'arc rebaixat de rajol vist.

## Història

L'any 2002 va ser comprat i el 2003 reformat per adaptar-lo com a hotel (de dues estrelles) pel propietari de l'Hostal Mallorquines. La reforma de les obertures es va fer reutilitzant pedres antigues d'una edificació de Fornells (Gironès).

## Referències

* 1 2 3 «Can Fané». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Rima Furnerius

Rima Furnerius és una estructura geològica del tipus rima a la superfície de la Lluna, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -34.52 ° de latitud N i 62.04 ° de longitud E. Fa un diàmetre de 65.85 km. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1964 i fa referència al cràter Furnerius, car la rima s'hi troba dins.

## Referències

* ↑ "Rima Furnerius". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Arthur, D. W. G. i altres. Communications of the Lunar and Planetary Laboratory. The System of Lunar Craters, Quadrants I, II, III, IV. vol. 2, no. 30, 1963: vol. 3, no. 40, 1964: vol. 3, no. 50, 1965: vol. 5, no. 70, 1966..
# La Collá (Siero)

La Collá és una de les vint-i-nou parròquies de Siero, situada al nord d'aquest, limita al nord amb la parròquia de Valdornón i Fano, del conceyu de Xixón, a l'est amb les conceyos de Villaviciosa (parròquia de Candanal) i Sariegu (parròquia de Narzana), al sud amb les parròquies de Samartino i Marcenao i l'oest amb la parròquia de Muñó.
La Collá està situada a 8 quilòmetres de La Pola Siero, la capital del conceyu. Té una superfície de 6,67 km² i una població d'uns 280 habitants repartits en un centenar de cases. Per tant, la densitat de població és de 41,9 habitants/km². La cota màxima és de 737 metres (Picu Cima o Picu los Soldaos)
La parròquia està formada pels barris de Fresno, La Collatrás, Ceñal, Güergu, El Pibidal i La Braña.
El parlar de La Collá pertany al dialecte centre-oriental de la llengua asturiana.

## Referències

* ↑ «Expedient amb els topònims oficials de Siero». BOPA.
# Caseta de la Guàrdia Civil (Borrassà)

La Caseta de la Guàrdia Civil és una obra de Borrassà (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Cortada era coneguda per la població de l'indret com a “caseta dels civils”, indret on la Guàrdia Civil portava a terme l'intercanvi de presoners, entre les presons de Figueres i Girona, i tasques de vigilància d'un camí tan important com era el Camí Reial, actualment la carretera N-II.
L'edifici es va construir en una sola fase, amb un cos principal de planta quadrada d'uns 25 m², una estructura de planta circular en el seu extrem sud-oest, d'uns 4,7 m² (que encara es conservava dempeus) amb espitlleres, i l'empremta d'una segona torreta o garita a l'extrem nord-est, que s'hauria destruït durant les diverses obres portades a terme a la carretera N-II. El material documentat durant el procés d'excavació aporta una cronologia contemporània (segle XIX-XX), fet que concorda amb la fundació de la Guàrdia Civil com a institució l'any 1844.

## Història

La construcció de la Línia d'Alta Velocitat, en el tram Pontós-Borrassà, afectava el traçat de la carretera N-II i, per tant, es va haver de desviar provisionalment. Aquest fet afectava de ple aquesta estructura, enderrocada el 2010.

## Referències

* 1 2 3 «Caseta de la Guàrdia Civil». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Castell de Villavecchia

El Castell o Torre de Villavecchia és una casa senyorial de Sant Hilari Sacalm (Selva) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Edifici aïllat, situat dalt d'un petit promontori, als afores del nucli urbà de Sant Hilari. És un gran casal format per diversos cossos, amb una planta en forma d'«U», els extrems de la qual formen la façana principal. A la façana principal, destaca la torre circular esquerra, de planta baixa i dos pisos, coronada per merlets triangulars i una teulada cònica de pissarra. Al costat dret, sobresurt el cos al que està adossada per la par posterior, també de tres plantes, cobert per una teulada a doble vessant, desaiguada a la façana principal de l'edifici. A la part posterior d'aquest cos, s'hi adossa encara una altra construcció, també de tres plantes, amb la teulada a doble vessant desaiguada als laterals. Al costat de la construcció que sobresurt de la torre, hi ha una altra construcció, de planta baixa, que és una mena de porxada. I al costat dret d'aquesta, s'adossa un altre cos, de tres plantes, amb la teulada a doble vessant desaiguada als laterals (a la façana que es troba la façana de la capella). En aquesta façana destaca una imatge de Sant Miquel que ha perdut la testa.
Al costat de la façana lateral d'aquest cos, s'alça la capella dedicada al Sagrat Cor, amb la porta d'entrada en arc de mig punt, al capdamunt del qual hi ha un ull de bou amb vidralls, que està coronada per un campanar d'espadanya. La capella fou decorada per l'escultor Frederic Marès i està presidida per un Sagrat Cor de bronze, model reduït del que corona el temple del Tibidabo. Al centre d'aquestes construccions, hi ha un altre cos, cobert per una teulada a quatre vessants.
En general, les obertures són en arc escarser, voltejades de falsos carreus i dovelles de pedra (són llosanes). Les teulades són de pissarra. Els murs estan revestits amb lloses de pedra.
Molt a prop del gran casal hi ha una petita construcció, segurament un colomar.

## Història

Va ser projectat el 1893 per l'arquitecte Enric Sagnier i Villavecchia per encàrrec del seu oncle Joaquim Villavecchia i Busquets i la seva esposa Elvira Rabassa i Milà de la Roca.

## Vegeu també

* Casa Rabassa i Villavecchia

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Villavecchia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Joaquin y Mª del Carmen de Fontcuberta y Dalmases junto a su tia Dolores de Dalmases y Olivart». tarragonavintage (blog), 12-05-2019.

## Enllaços externs

* Castell de Villavecchia - Lloc web oficial
* «Torre de Villavecchia». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Rima Hesiodus

Rima Hesiodus és una estructura geològica del tipus rima a la superfície de la Lluna, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -29 ° de latitud N i -17.31 ° de longitud E. Fa un diàmetre de 251.46 km. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1964 i fa referència al proper cràter Hesiodus.

## Referències

* ↑ "Rima Hesiodus". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Arthur, D. W. G. i altres. Communications of the Lunar and Planetary Laboratory. The System of Lunar Craters, Quadrants I, II, III, IV. vol. 2, no. 30, 1963: vol. 3, no. 40, 1964: vol. 3, no. 50, 1965: vol. 5, no. 70, 1966..
# Castell de Sant Quintí

El Castell de Sant Quintí és un edifici de Sant Quintí de Mediona (Alt Penedès) declarat bé cultural d'interès nacional. Fortalesa documentada al segle xiv, tot i que segurament fou construïda durant la Guerra de Successió, després de ser incendiat el poble de Sant Quintí (1714). Formà part de la baronia de Mediona i, per tant, dels vescomtes de Cardona. El castell de Sant Quintí està situat dalt d'un turó proper al nucli urbà i al costat del cementiri. És un recinte de planta quadrada, amb una torre de secció quadrada en un extrem i diverses construccions posteriors annexes. Encara es poden veure els contraforts. Els seus murs són fets amb carreus de mides i disposició irregular.

## Notes

* ↑ «Castell de Sant Quintí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Barri Illa Santacana

Illa Santacana és un barri de Martorell, construït als anys 60 del segle xx. Barri de gent treballadora, molt degradat, des de fa uns 15 anys. Disposa d'instal·lacions esportives, on destaquen les piscines Francesc Santacana. Ha estat castigat diverses voltes per la crescuda del sistema fluvial Anoia-Llobregat. En realitat, el barri no s'havia d'haver construït mai al trobar-se sobre terrenys de l'Horta de Martorell i, per tant, inundables. El Barri es troba envoltat de zones d'aparcament que donen servei a l'àrea de la Vila. El Barri Illa Santacana té una gran potencialitat estètica si es creés el moltes vegades parlat Parc Fluvial de l'Anoia. Inclou el bloc de pisos Santacana, el que es troba en pitjor estat de manteniment de tot el Barri, i potser de tot Martorell, amb patologies estructurals molt greus. Disposa d'una Associació de Veïns, que ha tingut una tasca important en el camp de l'organització del lleure al Barri, però que no ha aconseguit, per ara, l'ajut de l'administració per crear la transformació profunda del Barri. Alguns habitants del Barri pensen que s'hauria de federar amb els altres Barris de l'antic Martorell, per exemple: Portal d'Anoia, Rosanes, Pont del Diable, etc., inclús Barri Can Carreres, a fi de cercar solucions conjuntes.
Dades de població del barri:
* Catalanoparlants en preferència: 20 per cent.
* Castellanoparlants en preferència: 60 per cent.
* Altres idiomes, sobretot àrab i berber: 20 per cent.
Religió
* Cristians practicants: 5 per cent.
* Cristians no practicants: 75 per cent.
* Altres religions: 10 per cent.
* Sense religió: 10 per cent
# Imad al-Mulk Ghazi l-Din Khan

Imad al-Mulk Ghazi l-Din Khan Firuz Jang III (1745?-1800) (conegut també com a Shihab al-Din en memoria del seu rebesavi Ghazi l-Din Firuz Jang I, era fill de Mir Muhammad Panah i de la filla del wazir Kamar al-Din Khan +1748), fou un wazir de l'emperador Alamgir II i va governar de facto (1759-1761) sota el govern d'Alam II que estava fora de Delhi.
El 1752 el seu pare va morir sobtadament a Aurangbad quan intentava apderar-se del virregnat del Dècan. Aviat va obtenir un càrrec a la cort (intendent general) amb el suport de Safdar Jang d'Oudh contra el que es va girar el 1754 i va deposar i cegar a Ahmad Shah Bahadur (1748-1754) amb el suport dels marathes que van posar al tron a Alamgir II, amb Imad al-Mulk com a wazir.
El 1755 a la mort del seu oncle matern Mir Muin al-mulk ibn Itimad al-Dawla Kamar al-Din Khan, governador de Panjab, es va apoderar de Lahore i la va cedir a Adina Beg Khan l'amant del seu oncle. Ahmad Shah Abdali (després Ahmad Shah Durrani) furiós amb Imad al-Mulk, es va posar en marxa cap a Lahore (1756) i va expulsar a Adina i llavors va anar a Delhi on Imad al-Mulk es va posar al seu servei i va participar en les operacions contra Suraj Mal Jat, raja de Bharatpur i contra Shuja al-Dawla d'Oudh. La seva ingratitud amb Ahmad Shah li va valer que aquest nomenés amir al-umara a Najib al-Dawla. Així quan Ahmad va sortir de l'Índia (1759),Imad al-Mulk es va voler venjar assetjant a Najib al-Dawla a Delhi i va fer assassinar l'emperador Alamgir II el 24 de desembre de 1759. Això va enfurismar a Ahmad Shah que va marxar a l'Índia i va infligir una greu derrota als marathes, els aliats i protectors d'Imad, a la tercera batalla de Panipat (1761).
Imad al-Mulk va demanar asil al raja de Bharatpur Suraj Mal. A la mort d'aquest el 1763 se'n va anar a Farrukhabad a la cort d'Ahmad Khan Bangash; el 1765 va marxar a Dècan on el peshwa maratha, en premi a anterior serveis li va concedir unes terres a Kalpi, però sentint-se amenaçat va marxar a Surat en territori britànic. Vestit de peregri fou reconegut pel coronel Goddard i fou empresonat per un temps, i quan fou alliberat va anar en peregrinació a la Meca. El 1781 havia tornar a l'Índia i era al Sind. Llavors es va posar al servei de Timur Shah Abdali (1773-1793) i va treballar a les ordes de Zaman Shah (1793-1801) quan aquest va envair Panjab el 1797.
Va morir a Kalpi l'1 de setembre de 1800.

## Nota

* ↑ Les cròniques li atribueixen els seus primers actes el 1754 a l'edat de 10 anys (8 anys el 1752), però costa de creure que un vailet de 10 anys tingués capacitat per fer aliances i matar emperadors; potser caldria retardar deu anys el seu naixement; no obstant va morir avançat el 1800 amb 54 anys i, per tant, la data del 1745 seria correcte

## Bibliografia

* Cambridge History of India. IV,
* W. Irvine, Later Mughals, Calcuta 1922
* Bazmee Ansari, A.S. "ʿImād al-Mulk." Encyclopédie de l'Islam. Brill Online, 2016. Referència. 3 de juny de 2016 <http://referenceworks.brillonline.com/entries/encyclopedie-de-l-islam/imad-al-mulk-SIM_3547>
# Mas les Serres

les Serres és una masia aïllada als afores i a llevant de la vila de Sant Hilari Sacalm (la Selva).

## Arquitectura

L'edifici, de planta baixa, pis i golfes, està cobert per una teulada a doble vessant desaiguada als laterals.
A la façana principal, a la planta baixa hi ha la porta d'entrada principal, en arc rebaixat format per dovelles i carreus als brancals. A dreta i esquerra, hi ha dues finestres amb llinda monolítica. Al costat de la finestra dreta hi ha una petita obertura quadrangular.
Al pis, tres finestres quadrangulars amb llinda monolítica, i brancals i ampit de pedra, situades al mateix eix d'obertura de la planta baixa. A l'extrem esquerre, una finestra petita quadrangular.
A les golfes hi ha dues finestres rectangulars sota el carener, i una finestra quadrangular al costat de la finestra de l'esquerra.
La capella, construïda en sentit paral·lel de la façana principal de la masia, està dedicada a Sant Josep, té planta rectangular, és d'una sola nau, i està coberta per una teulada a doble vessant, desaiguada als laterals. La porta d'entrada té llinda monolítica (amb la data 1776) i brancals de carreus de pedra. A sobre hi ha un ull de bou. Els murs són de maçoneria i estan arrebossats. A la façana principal hi ha un rellotge de sol.

## Història

El mas ja apareix esmentat en la dotació de l'església el 1199 i en el fogatge del 1553. La casa fou reformada el segle xviii tal com es dedueix de la data parcial, 174?, en una de les llindes i també el 1946 data inscrita en una pedra sobre la porta d'entrada.
La capella és del segle xviii, es donà el permís per construir-la el 19 d'octubre del 1776.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Mas les Serres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].