OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ona Mallorca

Ona Mallorca era l'emissora de ràdio de Ràdio i Televisió de Mallorca, empresa del Consell de Mallorca. Va ser creada l'any 2000, com una concessió del Consell de Mallorca. Va ser la primera ràdio de les Illes Balears que emeté les 24 hores del dia la programació en català, a part de ser pionera a Internet tant pel seu servei de ràdio a la carta com pel fet de ser capdavantera en emetre en format lliure Ogg Vorbis. A final de 2005 es crea Ràdio i Televisió de Mallorca, que agrupa Ona Mallorca i la nova televisió TV Mallorca i, per tant, Ona Mallorca passà a integrar-se dins aquesta empresa pública.
Emetia per les ones hertzianes (90.6 FM) a Mallorca i per Internet. Establí convenis de col·laboració amb altres emissores de l'estat. Forma part de la xarxa de ràdios municipals XERRAM. Els seus programes El patrimoni, Dos i dos són 22 i La volta al dia en 80 mons han rebut els premis Ràdio Associació de Catalunya, respectivament, els anys 2002, 2009 i 2010.

## Vegeu també

* Ràdio i Televisió de Mallorca
* TV Mallorca

## Referències

* ↑ Vilaweb, 19-03-2002
* ↑ COM Ràdio, 25-05-2009
* ↑ «Les ràdios locals perfilen la coalició a la Part Forana (dBalears 28/02/2011)». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 17 novembre 2012].
* ↑ http://www.radioassociacio.com/activitats-premis2002.htm Arxivat 2013-11-12 a Wayback Machine.
* ↑ La Vanguardia, 21-04-2009 (castellà)
* ↑ Diario de Mallorca, 25-03-2010 (castellà)
* ↑ 10é premi a Ràdio Associació

## Enllaços externs

* Ona Mallorca
* Ràdio i Televisió de Mallorca
# Acrostolium

Un acrostolium (del grec: akrostolion, ἀκροστόλιον, que significa "vestiment alt"); és el terme llatí per a una característica decorativa en una extensió corbada cap amunt a la proa de les antigues galeres de les marines romana, grega i d'altres, així com a les galeres medievals. Es feia en forma d'escorpins, peixos o cua de drac. Una de les finalitats d'aquest detall decoratiu de la proa del vaixell era la propiciació dels déus marins i la protecció de les tempestes. Es considera el predecessor del mascaró de proa.
El diccionariThe Oxford Companion to Ships and the Sea el descriu com "l'ornament simbòlic, generalment en forma d'escut o casc, que els antics vaixells grecs o romans portaven inicialment a les proes per buscar el favor dels déus marins o per allunyar-se'n. va ser el precursor del mascaró de proa amb què es decoraven, i alguns encara han romàs en els vaixells més moderns", tot i que algunes fonts i diccionaris els situen a la popa.
Unes versions d'acrostolium també es van incloure a les columnes rostrals que marcaven esdeveniments marítims importants.

## Aphlaston

Els aphlaston o aplustre (del grec: ἄφλαστον) s'utilitzaven a les antigues naus gregues i romanes antigues (unirems, birems, trirems, etc.), sovint com un ventall florit en una extensió corbada cap amunt de la roda de popa del vaixell (part posterior, vegeu el gravat.)

## Referències

* 1 2 The Oxford Companion to Ships and the Sea. Oxford: Oxford University Press, 1993, p. 4. ISBN 0192820842.
* ↑ Kemp. The Oxford Companion to Ships and the Sea. Oxford: Oxford University Press, 1993, p. 4. ISBN 0192820842.
* ↑ Curl, James Stevens. Oxford Dictionary of Architecture. Oxford University Pres, 2016, p. 5. ISBN 978-0-19-967499-2.
* ↑ «ΑΚΡΟΣΤΟΛΙΟΝ» (en rus). Словарь Онлайн. [Consulta: 16 gener 2025].
# Escimne (escultor)

Escimne (grec antic: Σκύμνος, llatí: Scymnus) fou un escultor i orfebre de la plata de l'antiga Grècia molt cèlebre, però del qual no es conservava cap obra en temps de Plini el Vell. Va ser deixeble de l'escultor Crítios i, per tant, hauria florit cap a l'any 448 aC. Modernament s'ha trobat una pedra que porta el seu nom, i hom li ha atribuït l'autoria.

## Referències

* ↑ Plini el Vell, Naturalis Historia XXXIV, 8, 19-25.
* ↑ Smith, William. «Scymnus, artists». A: A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown and co., 1867, p. 762 [Consulta: 27 desembre 2022].
# El Molí Vendrell

El Molí Vendrell és una obra de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa d'un sol cos amb portal dovellat, coberta a doble vessant i barbacana. L'aparell és de carreus irregulars disposats en filades, també irregulars. Les finestres semblen obertes posteriorment, ja que estan protegies per totxos als brancals i les llindes, igual que el reforç de les cantonades de la casa.

## Història

El Vendrell és encara una de les cases senyorials de Tona. El molí del Vendrell correspondria a una dependència, segurament del Vendrell, propera a un molí. Podria ser que originàriament no fos una masia habitada, sinó una cabana pel moliner o persona que hi treballava, que es trobava a uns tres cents metres de la casa (actualment només en queda un mur tapat per les bardisses), prop d'una riera.
La casa forma part de La Barroca, zona delimitada geogràficament, on tradicionalment vivia un sector ric i senyorial de la població de Tona.

## Referències

* 1 2 3 «El Molí Vendrell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# FreeType

FreeType és una biblioteca informàtica escrita en ANSI C que implementa un motor de renderització de caràcters tipogràfics. Emprada per transformar els gràfics vectorials de les tipografies en mapes de bits, també es pot utilitzar en biblioteques gràfiques, servidors de visualització entre altres funcionalitats.

## Característiques

* FreeType es distribueix sota dues llicències de codi obert: GNU General Public License i una llicència BSD, la qual cosa permet reutilitzar la biblioteca per a qualsevol projecte, sigui lliure o privatiu.
* Suporta diversos formats de font, Incloent TrueType, Type 1, OpenType, TrueType Collection, Compact Font Format, Web Open Font Forma i "està dissenyat per ser petit, eficient, altament personalitzable, i portàtil mentre és capaç de produir una sortida d'alta qualitat (imatges de glif s).
* És molt lleuger i proporciona una interfície de programació d'aplicacions fàcil d'emprar per a accedir a les fonts independentment dels formats d'arxiu.
* No utilitza dades estàtiques enregistrables, es pot executar directament des de la memòria ROM i, per tant, pot ser usat eficientment en sistemes incrustats.
* Incorpora un subsistema de memòria cau que fa que la gestió de les fonts sigui eficient.

## Enllaços externs

* Lloc web de FreeType
* FreeType a SourceForge
* FreeType a GitHub
* FreeType a Open Hub

## Referències

* ↑ «FreeType 2 Introduction». [Consulta: 3 novembre 2020].
* 1 2 https://www.freetype.org/freetype2/docs/index.html
* 1 2 http://freetype.sourceforge.net/freetype2/index.html#features
# Can Rovira (Santa Oliva)

Can Rovira o Celler de Ca l'Alegret és un edifici protegit com a bé cultural d'interès local a la carretera de Santa Oliva, molt a prop del termenal amb el Vendrell. Es tracta de l'únic element arquitectònic santolivenc relacionat amb l'elaboració de vi que resta al municipi, amb un aspecte que recorda als grans cellers modernistes. La construcció principal és de planta rectangular i es troba envoltada de diverses edificacions de menor entitat, datades de finals del segle xix i construïdes per la família Alegret. Tot el conjunt és construït amb obra de maçoneria i relligada amb morter de calç, sense revestiment exterior. Hi ha elements constructius (cornises, pilastres, brancals d'obertures i arcs) fetes amb peces de maó massís. Destaca la forma curvilínia del coronament, que dona joc a tota la façana principal, seguit simètricament per un finestral de menors dimensions, centrat a la primera planta. Aquest mateix model de finestra apareix a les façanes laterals, totes situades a la primera planta. Una línia d'imposta amb decoració geomètrica dentada divideix la planta baixa del primer pis.

## Notes

* ↑ «Can Rovira». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 desembre 2015].
# El Campàs

El Campàs és una masia al sud-est del terme de Tavertet (Osona), sota els Cingles de l'Avenc, molt a prop del tri-termenal entre Tavertet, Rupit i Pruit i Vilanova de Sau. Malgrat l'antiguitat que demostren els carreus de la masia i la dada constructiva referent al segle xviii, no es troba registrada en els fogatges del segle xvi, la qual cosa fa suposar que fou construïda al segle xvii. L'estat de conservació és molt precari, ja que es troba abandonada.
Masia de planta rectangular coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, la qual es troba orientada a migdia. Consta de planta baixa i primer pis, amb la part nord adossada al marge. La part NE està coberta a una sola vessant i és sobrealçada. La façana presenta un portal rectangular amb llinda de fusta amb unes construccions d'un metre i mig d'alçada que fan espona a banda i banda del portal, i amb dues finestres al primer pis. A la banda de llevant s'obre un portal a la planta i una finestra al primer pis. Es construïda en pedra (gres blanquinós) ben picada a les obertures, la resta és de granit sense tallar, unit amb morter de calç.

## Referències

* 1 2 «Masia el Campàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Carassa

La Carassa és un gegantó lligat a les celebracions de Nadal de la ciutat de Barcelona. Representa un sarraí, tant per les faccions com per la indumentària, i té una barba llarga i espessa i la boca ben badada, preparada per a treure confits i llepolies. Es desplaça amb rodes i té la particularitat que pot bellugar els ulls.
Antigament, les carasses eren figures col·locades sota l'orgue de les esglésies i l'organista mateix els feia bellugar els ulls i treure llaminadures per la boca. Els nens es col·locaven a sota i arreplegaven tot allò que podien. De carasses, n'hi havia per tot Catalunya, i només a Barcelona es destacaven la de Santa Maria del Mar, la de la catedral –que data del segle xvi– i la de Sant Just, que encara es pot veure a la sagristia.
Les carasses formaren una tradició ben arrelada a Catalunya fins a mitjan segle xx, quan es van anar suprimint pel soroll i el xivarri que feien dins les esglésies. El fet de representar un cap de moro tallat i penjat també hi va ajudar, perquè s'interpretava com a apologia de la xenofòbia i del racisme.
L'any 1988 es va recuperar novament la imatge d'una carassa a la ciutat gràcies a la Coordinadora de Gegants i Bestiari de Ciutat Vella, que encara avui s'encarrega de custodiar la figura i de treure-la cada any. Fou obra del mestre imatger Manel Casserras i Boix, que la va fer inspirant-se en la de la catedral. Es va estrenar aquell mateix any pels volts de Nadal. Actualment, la funció de la Carassa és palesar l'evolució d'una tradició que, altrament, hauria desaparegut.
D'ençà que fou restaurada, la figura es deixa veure únicament els caps de setmana de desembre, abans de Nadal, a la Fira de Santa Llúcia. Es passeja entre les parades i fa un tomb per les places i carrers del voltant de la catedral llançant caramels per la boca als nens i nenes que l'esperen. Cada dia que surt l'arrossega una colla diferent de la Ciutat Vella, que la fa ballar al so de gralles i tabals.
La Carassa de Barcelona es pot veure en exposició permanent a la sala dels Gegants Històrics de la Casa dels Entremesos de la Ciutat Vella.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Carassa». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Funció quadràtica

En àlgebra, una funció quadràtica és una funció polinòmica amb una o més variables en què el terme de grau més alt és com a molt de grau 2. Quan la funció depèn d'una única variable, aquesta té la forma:
$f(x)=ax^{2}+bx+c,\quad a\neq 0,$
on $x$ és la variable i $a,b,c$ són els coeficients. En el cas que $a=0$, tindríem una funció lineal que es podria pensar com un cas degenerat d'una funció quadràtica, ja que el grau més alt segueix sent com a molt 2.
Quan considerem l'expressió $ax^{2}+bx+c$ com un objecte en si mateix en comptes de com una funció parlem de polinomi de grau 2. En matemàtiques, un polinomi i la seva funció polinòmica associada rarament es distingeixen, i els termes funció quadràtica i polinomi quadràtic són gairebé sinònims.
El gràfic d'una funció quadràtica real d'una sola variable és una paràbola amb un eix de simetria paral·lel a l'eix y. Si una funció quadràtica s'iguala a zero, el resultat és una equació quadràtica. Les solucions d'una equació quadràtica són els zeros (o arrels) de la funció quadràtica corresponent, que poden ser dues, una o cap (depenent de l'espai ambient). Les solucions es descriuen mitjançant la fórmula quadràtica.
En el cas bivariable, una funció quadràtica té la forma:
$f(x,y)=ax^{2}+by^{2}+cxy+dx+ey+n$,
amb $a,b$ o $c$ diferents de zero. En general, els zeros d'una funció quadràtica d'aquest tipus descriuen una secció cònica (un cercle o una altra el·lipse, una paràbola o una hipèrbola) al pla.
Una funció quadràtica pot tenir un nombre arbitràriament gran de variables. El conjunt dels seus zeros forma una cònica en el cas de dues variables, una superfície en el cas de tres variables i una hipersuperfície en el cas general. Sovint totes aquestes varietats s'engloben sota el terme quàdrica.

## El cas univariant

La seva forma (cap avall, cap amunt, més ampla, ...) depèn del signe de $a$, coeficient principal del polinomi, de la manera següent:
* Si dues funcions quadràtiques tenen el mateix coeficient del terme de grau 2, les paràboles corresponents són idèntiques, encara que poden estar situades en posicions diferents.
* Si $a>0$, tenen les seves branques cap amunt i també tenen un punt mínim absolut. Pertanyen el grup de les funcions còncaves
* Si $a<0$ tenen les seves branques cap avall i, per tant, té un punt màxim absolut. Pertanyen el grup de les funcions convexes
* Els punts màxims o mínims s'anomenen vèrtexs
* Com major sigui $a$, més estilitzada és la paràbola.
* $c$ és l'ordenada a l'origen. El tall de la funció en l'eix $Y$ és $(0,c)$.

## Vegeu també

* Polinomi quadràtic
* Equació quadràtica

## Referències

* ↑ Weisstein, Eric W. «Quadratic Equation» (en anglès). [Consulta: 9 desembre 2024].
# Gaia de Cervera

Gaia de Cervera (-1190) fou una noble catalana, filla d'Almodis de Barcelona (germana de Ramon Berenguer IV) i, per tant, neboda d'aquest comte i neta per part de mare de Ramon Berenguer III, comte de Barcelona i de Dolça de Provença.

## Família

El seu pare fou Ponç de Cervera que es va casar amb Almodis de Barcelona mitjançant un rapte.
Els seus germans foren Hug I de Bas, Ponç III i Agalbursa.
Es va casar el 1160 amb Ramon de Torroja, senyor de Torroja (Segarra), fill al seu torn de Ramon de Torroja i Eldiarda. Era nebot també de Guillem de Torroja, bisbe de Barcelona. Tingueren quatre fills: Eliarda, casada amb Ramon de Palau, Hug, Ramon i Agnès.

## Referències

* ↑ Jordi Nogués Aymerich. L'Espasa i la llavor. Primera edició 2019. Barcelona: Rosa del Vents.
# Crítica literària

La crítica literària (del grec, kríno, jutjar) és la valoració sobre un llibre o article mitjançant un escrit argumentatiu publicat en un mitjà de comunicació o en revistes especialitzades. El crític recomana la lectura o no, en diu els punts més importants a tenir en compte, guia la interpretació del lector i contextualitza l'obra.
Pot ser científica o impressionista, amb moltes variants dins cada corrent. La primera s'inscriu en una escola, com l'estructuralisme o la desconstrucció. Per tant, adapta els mètodes i presupòsits d'una teoria literària concreta a la valoració d'una obra actual per decidir què té de literària i de qualitat. La segona, en canvi, defensa la subjectivitat, escriu sobre les sensacions que ha tingut el crític en llegir el llibre i si el públic sintonitza amb els tarannà d'aquella persona, ho considerarà un criteri suficient. És també la crítica espontània que fan els no professionals.
També es pot diferenciar entre crítica acadèmica i d'actualitat (cadascuna d'elles pot ser impressionista o científica). La crítica acadèmica és tasca dels estudiosos de la filologia, té un públic entès que coneix prèviament l'obra (o en té referències), actua sobre el detall, té en compte la bibliografia existent i usa un llenguatge tècnic. Per contra, les ressenyes d'actualitat solen ser més breus, estar lligades als mitjans de comunicació i pretenen crear una opinió sobre obres encara no sancionades per les institucions, de manera que actuen com a intermediaris entre una novetat i els lectors potencials.
La crítica pot fixar-se en qualsevol dels elements del procés comunicatiu que suposa una obra literària: pot focalitzar-se en l'autor (i llavors estudia el context social, el moviment literari al qual pertany o les traces biogràfiques que es detecten a l'escrit); pot centrar-se en el text (com el formalisme rus o l'estilística) o pot estudiar les interpretacions que en fan diferents lectors, segons el context de recepció.

## Vegeu també

* Crítica literària feminista
* Crítica de l'art
* Crítica de la traducció

## Referències

* ↑ Ballart, Pere. «Les disciplines de la investigació literària». A: Introducció a la teoria de la literatura. Manresa: Angle, 1997, pp. 13 – 19.
# Pantalla de projecció

Una pantalla de projecció és una instal·lació composta d'una superfície llisa per mostrar el resultat de la projecció d'una imatge per a una audiència. La pantalla pot ser una instal·lació permanent, com en un cinema, una paret pintada de blanc o, per exemple desenrotllable des del sostre de la sala. També hi ha una pantalles mòbils que es poden transportar d'un lloc a un altre. La projecció normalment es fa des de la part davantera, però les pantalles es poden dissenyar de tela transparent per a la projecció des de la part posterior. S'usen gairebé exclusivament els colors blanc i gris en les teles amb la finalitat d'evitar la decoloració de la imatge. Les pantalles poden ser completament planes o corbes per adequar-se a l'òptica dels projectors. El Tension Tab és un additament que s'afegeix a la part posterior d'una pantalla enrotllable perquè s'estengui automàticament en totes les direccions i, per tant, quedi totalment llisa un cop desenrotllada.

## Referències

* ↑ «Acrylic paint used to make a movie screen on the wall». NY Post, 21-05-2005. Arxivat de l'original el 24-02-2007.

## Vegeu també

* Pantalla inflable
* Llanterna màgica
* Retroprojector
* Diapositiva
* Projector de vídeo
* Projector de diapositives
* Episcopi
# Serra del Buixcarró

La serra del Buixcarró és una alineació muntanyosa de les comarques centrals del País Valencià, entre la Vall d'Albaida, la Safor i la Costera.
La serra s'ubica entre la serra Grossa que enllaça amb la del Buixcarró mitjançant la serra de Requena (per l'oest), i el massís del Mondúver (per l'est) del qual està separat del pòlie de Barx. Al nord trobem les serres de la Valldigna.
Les principals altures són el cim Aldaia (755 m), el Picaio (697 m) o l'Alt de l'Hedra (672 m). Els pobles que envolten la serra són Pinet i Quatretonda (a la Vall d'Albaida), Barxeta (a la Costera) i Barx i la Marxuquera (a la Safor).

## Litologia

La ubicació d'esta serra coincidix amb la confluència de les alineacions bètiques i ibèriques, fet que explica l'existència de nombroses falles de modelat càrstic, no debades transcorre la falla sud-valenciana. Este modelat ha originat la formació de pòlies (com el de la Drova o el de Barx) i simes (com l'avenc de Quatretonda o la sima d'Aldaia) així com dolines o rasclers, típics dels relleus càrstics.
La metamorfosi de la roca calcària, fruit de les fortes pressions tectòniques, explica la presència d'un marbre d'alta qualitat d'un color rosat que ha afavorit la presència de pedrera per a l'extracció de l'anomenat marbre de Buixcarró. L'explotació d'esta pedrera es remunta a en època romana i fon explotada per a la construcció d'importants monuments com ara el Monestir de Santa Maria de la Valldigna. Hui dia encara està en ús.

## Referències

* «Serra del Buixcarró». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Caixa Ontinyent
* Conselleria de Medi Ambient
# Colibrí d'orelles blaves

Colibri cyanotus és el nom científic de una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita garrigues, sabanes i praderies des de Costa Rica cap al sud, per l'oest de Panamà, Colòmbia, Veneçuela i l'Equador, fins al Perú i Bolívia. El nom específic (Colibri cyanotus) pot ser traduït per "Colibrí d'orelles blaves".

## Referències

* ↑ Gill, Frank; Donsker, David; Rasmussen, Pamela. «Hummingbirds» (en anglès). IOC World Bird List Version 14.1. [Consulta: 5 gener 2025].
# Gas d'alt forn

El gas d'alt forn és una barreja de gasos que s'obté com un subproducte del ferro colat en un alt forn. La seva composició mitjana és de: 60% N ₂, el 24% CO, el 12% CO ₂, el 4% H ₂ i cendres. A la part inferior de l'alt forn s'hi insufla aire enriquit amb oxigen pre-escalfat a aproximadament 1.000 °C. L'aire entra en contacte amb el carbó de coc, que s'encén generant CO i CO ₂ segons la reacció de Boudouard. El gas surt de l'alt forn reduint l'òxid de ferro a ferro metàl·lic. Tanmateix cal tenir en compte, que no tot el monòxid de carboni arriba a convertir-se per oxidació en CO ₂. Els gasos que surten del forn (forn de gas) són encara molt abundants en CO i, per tant, pot ser utilitzat com combustible, després de separar-lo de la cendra.

## Vegeu també

* Gas d'aigua
* Gas de fusta
* Gas de síntesi
* Gas ciutat
* Efecte Joule-Thomson

## Referències

* ↑ Elementos de la Siderurgia. Tecnibook / Alsina Ediciones, p. 74–. GGKEY:ZKJ87YH35KA.
* ↑ Librería Española. Diccionario de artes y manufacturas, de agricultura, de minas, etc.: A. en la Librería Española, 1856, p. 2–.
* ↑ Henry Wurtz; Carl H. Schultz; John Torrey. History and value of water gas processes, 1864, p. 2 -.

## Bibliografia

* Silvestroni, Paolo. Fondamenti di chimica. 4. Roma: Veschi Editore, 1974.