OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cimentera i Colònia del Xerallo

La Cimentera i Colònia del Xerallo és una construcció al municipi de Sarroca de Bellera (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La cimentera i colònia de Xerallo és un complex industrial i urbà que es troba al poble del mateix nom a tocar del riu de les Esglésies. La colònia té dos nuclis principals, un al vessant de ponent de la fàbrica, enlairat i a una banda del riu, i l'altre, al costat de llevant de la fàbrica a l'altre marge del riu i al llarg de la carretera. A la colònia hi ha habitatges unifamiliars d'una sola planta i blocs d'habitatges de diferent estil i dimensions. Al recinte fabril hi ha diverses naus de planta rectangular de diferent llargària cobertes majoritàriament per teulades a dues i quatre vessants. Destaca la xemeneia amb cos de forma troncocònica, de secció circular acabada amb un coronament senzill format per un anell motllurat i un tram curt de cilindre.

## Història

La fàbrica de ciment de Xerallo va iniciar el seu funcionament l'any 1951 per part de l'“Empresa Nacional Hidroeléctrica de la Ribagorzana” (ENHER) i va tancar definitivament l'any 1973. Es va situar a prop de pedreres calcàries de les quals extreia la matèria primera i de les mines de Malpàs, d'on aprofitava el carbó de combustible per als forns de la fàbrica. La maquinària indispensable per a la seva construcció es va obtenir de la compra d'una fàbrica de ciment a Ravels (Bèlgica) que es va desmuntar i transportar en vaixell fins al port de Tarragona.
Més tard el carbó va ser substituït per gasoil. La peculiaritat d'aquesta fàbrica emplaçada als Pirineus resideix en el fet que el ciment es destinava a la construcció de centrals hidroelèctriques.
La colònia disposava de tots els serveis propis d'un poble gran amb escola, atenció sanitària, casino, església, menjador, comerç i bars, a banda dels habitatges pels treballadors.
Actualment la fàbrica està en estat d'abandó tot i que a la colònia, que va donar lloc al poble, els habitatges s'han restaurat i reaprofitat principalment com a segona residència.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cimentera i Colònia del Xerallo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Claret (Torà)

Claret conegut també com a Claret de Figuerola ó Claret dels Pagesos (en oposició, diuen, al Claret dels Cavallers, de Sant Mateu de Bages), és una de les sis entitats de població de l'antic municipi de Llanera que l'any 1968 es va incorporar al municipi de Torà. Les altres son: Cellers, Fontanet, Llanera, Sant Serni i Vallferosa

## Situació

El poble està situat a 647 metres d'alçada, a l'esquerra de la Rasa de Figuerola i al vessant nord de la Serra de Claret, molt a prop de la carena, on el relleu s'aplana i el camps de conreu s'hi poden estendre en abundor.

## Bibliografia

Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi; Ros, Josep. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 42. ISBN 84-607-0408-4.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
# La Tosquera

La Tosquera és una masia situada al municipi de Camprodon, a la comarca catalana del Ripollès. Es troba a 1021 m d'altitud al vessant sud de la Serra de Nevà i s'hi pot accedir pel camí que passa pel coll de la Creueta o des de la urbanització de Font-rubí. L'edifici està construït damunt una pedra tosca, el que explica el nom.

## Referències

* ↑ «La Tosquera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Torallas i Rous, Rosa Maria «Toponímia de la Vall de Camprodon». IV Assemblea d'Estudis sobre el Comtat de Basalú, Vol. 1, Núm. 4, 1980), pàg. 87.
# Le notti erotiche dei morti viventi

Le notti erotiche dei morti viventi és una pel·lícula eròtica i de terror italiana de 1980, filmada a Santo Domingo i escrita i dirigida per Joe D'Amato.

## Argument

En la seva segona visita a la República Dominicana, John Wilson, apoderat d'una empresa estatunidenca que planeja construir-hi un hotel, compra al govern una illa tropical que, sense que ell ho sàpiga, du una maledicció vudú. A la nit, té relacions sexuals a l'habitació de l'hotel amb dues prostitutes, a les quals acaba espantant esmentant l'Illa del Gat. Al vestíbul, però, es troba amb la Fiona, una socialité que acaba de deixar el seu ancià amant i el seu iot, i li fa un cunnilingus.
L'endemà, Wilson contracta Larry O'Hara perquè el porti a ell i a la Fiona de viatge a l'illa. O'Hara li explica la llegenda que envolta l'illa sobre zombis dirigits per un gat negre. A la nit, Wilson, a la seva habitació amb la Fiona, de sobte sent la presència invisible d'algú.
El grup navega cap a l'illa l'endemà, on són rebuts per Luna i un xaman que els adverteix que marxin, ja que l'illa és la llar dels zombis dels nadius morts.

## Crítica

Le notti erotiche dei morti viventi es va rodar al mateix temps que Porno Holocaust amb el mateix repartiment. Ambdues pel·lícules involucren un grup d'estrangers que troben una illa, tenen relacions sexuals i després són assassinats un per un.
Segons reconegué D'Amato en una entrevista: «Le notti erotiche dei morti viventi va ser un fiasco total. M'havia esforçat a barrejar els meus dos gèneres preferits, tendint més al vessant eròtica en aquest cas, però la pel·lícula va ser rebutjada pel públic».
El llibre Zombie Movies: The Ultimate Guide descriu la pel·lícula com «una de les pitjors, si no la pitjor pel·lícula italiana de zombis feta mai».

## Referències

* ↑ Paul, Louis. Italian horror film directors. Jefferson, N.C.: McFarland, 2005. ISBN 0-7864-1834-6.
* ↑ Palmerini, Luca M.; Mistretta, Gaetano (1996). "Spaghetti Nightmares". Fantasma Books. p. 77.ISBN 0963498274
* ↑ «Erotic Nights of the Living Dead». www.mondo-digital.com.
* ↑ Paul, Louis. Italian Horror Film Directors (en anglès). McFarland, 2005, p. 191. ISBN 978-0-7864-8749-3.
* ↑ Kay, Glenn. Zombie movies : the ultimate guide. 1st ed. Chicago, Ill.: Chicago Review Press, 2008. ISBN 978-1-56976-257-8.
# Molins al carrer del Molins

Els Molins al carrer del Molins és una obra de la Fatarella (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de molins en ruïnes al vessant del barranc de Sant Francesc, als afores de la vila de Fatarella. De tots aquests molins encara en queda algun en explotació, al costat mateix de la font i rentadors de Sant Joan. Es veuen algunes mènsules de pedra que denoten l'antiguitat de l'edificació.
Altres molins es troben entre la font i l'ermita de Sant Pau.
Resten els murs i les grans lloses verticals de la premsa.

## Referències

* 1 2 3 «Molins al carrer del Molins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 març 2019].
# Paravinogradovita

La paravinogradovita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom per la seva relació estructural amb la vinogradovita.

## Característiques

La paravinogradovita és un silicat de fórmula química Na$_{1-2}$(Ti,Fe$^{3+}$)₄(Si₂O₆)₂(AlSi₃O$_{10}$)(OH)₄·H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2002. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la paravinogradovita pertany a «09.DB - Inosilicats amb 2 cadenes senzilles periòdiques, Si₂O₆; minerals relacionats amb el piroxens» juntament amb els següents minerals: balifolita, carfolita, ferrocarfolita, magnesiocarfolita, potassiccarfolita, vanadiocarfolita, lorenzenita, lintisita, punkaruaivita, eliseevita, kukisvumita, manganokukisvumita, vinogradovita, nchwaningita, plancheïta, shattuckita, aerinita i capranicaïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al vessant nord-est del mont Kukisvumtxorr, una muntanya del massís de Khibini, a l'óblast de Múrmansk (Rússia). Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Paravinogradovite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 16 gener 2020].
# Pic de Serós

El Pic de Serós és una muntanya de 2643 metres que es troba al municipi d'Alt Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà. Forma part de l'eix pirinenc, separant vall de Gerber, que pertany al vessant mediterrani, de la vall de Ruda, que pertany a l'atlàntica.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tanc d'ones

Un tanc d'ones és un dispositiu emprat en experiments relacionats amb la propagació de (ona) en un mig líquid, preferentment aigua amb detergent (per disminuir la tensió del fluid).
Donant un bon ús es pot fer que les ones canviïn de forma, si posen dos objectes que obstrueixin el pas de les ones deixant solament una mica d'espai al mig, les ones s'arriben a propagar i generar en forma de cercle.

## Descripció

La base del dispositiu és un contenidor rectangular en el fons del qual s'hi situa un mirall. En un extrem es troba una barra connectada per un braç a un motor elèctric que provoca que la barra realitzi un moviment vertical constant. És possible canviar la freqüència del motor perquè la velocitat de la barra es modifiqui. El contenidor s'emplena amb el líquid.
Sobre tot el conjunt hi ha un emissor de llum el reflex de la qual, reflectida en el mirall, es pot veure en una pantalla sobre el tanc o directament sobre el sostre. Cal mirar cap allà per poder observar els resultats de les experiències.
Per completar els utensilis a emprar en les experiències, s'utilitzen barres metàl·liques planes que es col·loquen sobre la superfície del mirall. Aquestes actuen com a "miralls" on les ones es reflecteixen.

## Vegeu també

* Reflexió
* Ona estacionària
* Ona seiche

## Bibliografia

* Mercadé, Joan; Serra, Salvador; Armengol, Montserrat. Física 2 - Batxillerat. McGraw-Hill, 2007. ISBN 978-84-481-5822-4.

## Enllaços externs

* Animación en Java
* Refracción acústica Arxivat 2019-01-04 a Wayback Machine.
# Ichthyophis billitonensis

Ichthyophis billitonensis és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Ichthyophiidae. És endèmica d'Indonèsia. El seu hàbitat natural inclou boscos tropicals o subtropicals secs a baixa altitud, rius, corrents intermitents d'aigua, plantacions, jardins rurals, zones prèviament boscoses ara molt degradades, terres d'irrigació, i terra cultivable inundada per estacions. Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.
# Porxos medievals (Tarragona)

Porxos medievals és una obra gòtica de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Porxos medievals fets amb pedra del país. La base són carreus romans reaprofitats.
Té set trams amb arcs apuntats i embigats amb fusta que sosté les cases construïdes a sobre.

## Referències

* 1 2 «Porxos medievalS». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 24 agost 2021].
# L'ésser i el no-res

L'ésser i el no-res és una obra de Jean-Paul Sartre publicada el 1943. A partir de la influència de Martin Heidegger, ja evident al títol, Sartre intenta definir què vol dir existir i ésser en un dels tractats d'ontologia més importants de la història de la filosofia, segons Martin Seymour-Smith.
Sartre defineix el no-res bàsicament per les expectatives no complertes, el buit existencial que deixen constitueix en cada persona tant com el que és, ja que la decepció és una característica essencial ja des del moment del naixement: no es poden tenir sempre els propis desitjos satisfets (aquest pessimisme és un dels trets identitaris de l'existencialisme). En la persona, això s'accentua pels rols socials, que defineixen tant el que hom és com el que hom no és (definició per negació). Cadascú ha de procurar un equilibri entre el que voldria ser, la possibilitat i els rols socials per arribar a la plenitud.
Aquest equilibri sovint atempta contra la moral burgesa, que reprimeix una part molt important de la personalitat. La repressió sorgeix en adonar-se de la presència de l'altre, que esdevé objecte; al mateix temps que hom esdevé objecte per a un altre subjecte. Aquesta percepció doble fa que s'intenti arribar a l'entesa, sent l'objecte que l'altri vol per tal de guanyar-se el seu afecte i a la inversa. La moral no corrompuda no tracta els altres com a objectes, sinó com a subjectes i, per tant, permet que cadascú sigui sempre subjecte per als altres. Però la moral a l'ús redueix la persona a un aspecte concret, jutjant-la i encasellant-la dins d'un rol, omplint-la de no-res perquè limita les seves possibilitats d'ésser. Per aquest motiu, Sartre afirma que els altres són l'infern.

## Referències

* ↑ Seymour-Smith, Martin. The 100 Most Influential Books Ever Written (en anglès). Kensington Publishing Corporation, 2001. ISBN 0806521929.
# Sebastià Sánchez-Juan

Sebastià Sánchez-Juan (Barcelona, 10 de novembre de 1904 – Barcelona, 2 d'octubre de 1974) va ser un poeta i corrector d'estil català.

## Biografia

Nascut al barri de Sants, en el si d'una família humil, de pare murcià i mare balear. Els primers estudis els du a terme al Centre Catòlic, però s'ha de destacar que la seva formació és sobretot de caràcter autodidàctic. Treballarà com a corrector d'estil, sovint prop del seu mestre Pompeu Fabra. Des de molt jove va ser amic d'en Josep Vicenç Foix i Salvador Dalí.
Des de l'adolescència pren partit pels corrents futuristes que arriben a Catalunya. El 1922 publica el Segon manifest futurista, per al qual fa servir el pseudònim David Cristià, i dos anys més tard veu la llum el seu primer llibre, Fluid, on deixa molt clara la seva adscripció avantguardista.
El 1931 es casa amb Maria Bosch i Pedrós, amb qui tindrà nou fills. D'entre ells, sis es consagraran al l'Església Catòlica.
El 1936 va guanyar la Viola d'or i d'argent als Jocs Florals de Barcelona pel poema Cinc avemaries.
Fou una persona molt catòlica i durant la Guerra Civil va prendre partit pels franquistes. Durant la dècada dels anys 40, publicà poesia en castellà. A l'obra Régimen (1940) va fer una exaltació del règim franquista. A la dècada del 50 tornà a publicar llibres en català, encara que lluny de les teories d'avantguarda que marquen la seva obra inicial.

## Obres
### Poesia

* Segon manifest futurista (contra l'extensió del tifisme en literatura) (1922)
* Fluid (1924)
* Miralls. Versions de lírica europea (1955)
* Principat del temps (1961)
* Escaiences (1974)
* Régimen (1940), en castellà

### Obres completes

* Poesia. Barcelona: Columna, 1995.
* Poesia completa I. Barcelona: Claret, 2003.
* Poesia completa II. Barcelona: Claret, 2003.

## Llegat

El fons Sebastià Sànchez-Juan va ser cedit per la família Sànchez Bosch a la Biblioteca d'Humanitats de la Universitat Autònoma de Barcelona. Està format per correspondència, obra de creació, documentació personal i familiar, documentació professional, premsa i una selecció de la seva biblioteca personal.

## Referències

* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia, 09-10-1974, pàg. 36.
* ↑ «Seis hijos de una familia barcelonesa, consagrados a Dios». La Vanguardia, 16-06-1965, pàg. 20.
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals
* ↑ «Fons personal Sebastià Sánchez Juan - Servei de Biblioteques - UAB Barcelona». [Consulta: 26 setembre 2024].

## Enllaços externs

* «Sebastià Sánchez-Juan». Associació d'Escriptors en Llengua Catalana.
* Biografia i obra de Sebastià Sánchez-Juan
* Sebastià Sánchez i Juan a CIVTAT Ideari d'art i cultura
* Fons personal Sánchez Juan
# Temple de foc de Rayy

El Temple de Foc de Rayy (també anomenat Tapi Mil, en persa: میل آتشکده ری), o Temple de Foc de Bahram (en persa: تپه میل), és un lloc religiós històric de la ciutat de Rayy, a l'Iran, que s'ha mantingut des de l'Imperi sassànida. Duu el nom del rei Bahram V.

## Localització geogràfica

El temple es troba a uns 12 quilòmetres al sud-est de la ciutat de Rayy cap a Varamin, al cim d'un ampli turó de la ciutat de Ghalenou. Són les restes d'un palau o un temple de foc, indret d'adoració dels zoroastrians, que es coneix com a Mil Tapi o 'pujol del pilar', i està construït sobre dos grans fonaments. Duu aquest nom perquè l'estructura es veu com un Mil des de la distància: Mil (en persa: میل) en arquitectura es refereix a un edifici especial estret i alt que era comú en temps antics.
Es pot arribar al temple per la vila de Gale No.

## Arquitectura

No hi ha consens entre els historiadors sobre la seua data de construcció; es va inscriure, però, en la llista d'Obres Nacionals de l'Iran amb data del 1334.
La direcció de l'edifici és est i oest, i abans tenia un iwan (persa : ایوان), una mena de pòrtic, amb quatre columnes circulars al front est. Una part del temple del foc va ser destruïda durant l'atac d'Alexandre el Gran a l'Iran, i només una part del chahartaq ('quatre arcs') i la bella estructura d'aquest temple de foc van romandre en forma de dos pilars.

## Excavacions i renovació

Per primera vegada, l'any 1913, Jacques de Morgan va restaurar aquest temple del foc i les estructures circumdants. Aquest edifici fou estudiat novament el 1933 per l'arqueòleg estatunidenc Eric Schmidt, i Firouzeh Shibani de l'Iran n'ha continuat els treballs d'excavació.

## Referències

* ↑ Irna website.
* ↑ «The website belonging to the Ministry of Cultural Heritage, Tourism and Handicrafts of Iran» (en anglés). Visit Iran.
* ↑ «Iran tourism attractions information website» (en persa).
* ↑ «"تپه میل" قدیمی ترین آتشکده دوران ساسانی در"ری"» (en persa). .
# Ichthyophis sumatranus

Ichthyophis sumatranus és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Ichthyophiidae. És endèmica d'Indonèsia. El seu hàbitat natural inclou boscos tropicals o subtropicals secs a baixa altitud, montans secs, rius, corrents intermitents d'aigua, plantacions, jardins rurals, zones prèviament boscoses ara molt degradades, terres d'irrigació, i terra cultivable inundada per estacions.
# Perxe de Ca Pellissa

El Perxe de Ca Pellissa és una obra gòtica de la Fatarella (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Perxe situat al carrer Alt, sobre el qual vola Ca Pellissa.
Suportat per una biga de fusta des del c/ Alt i accés posterior per una arcada apuntada. Aquesta arcada s'endinsa pel costat dret dins de Ca Pellissa. Per sobre d'aquest costat hi ha un mur cec i massís, de carreus a la part baixa i paredat a la alta.
Sembla que aquest perxe podia ser un dels tancaments medievals de la vila.
Antigament era més ample.
L'interior és suportat per cabirons longitudinals al pas.
Passa per un carrer costerut i sense pavimentar.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Perxe de Ca Pellissa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 25 agost 2021].
# Segalar roergat

El Segalar roegat (Segalar roergat en occità) és un Parçan o comarca d'Occitània situat a la Guiena.
El Ségala (en occità lo Segalar, de Segalar: terra de sègol) és una regió geològica natural del Massís Central, que s'estén a l'oest del departament francès de l'Avairon i al nord del departament del Tarn.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Segalar estaria dividit en tres Parçans o «comarques» d'Occitània:

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Torre de guaita de Sant Cristòfol (Culla)

La Torre de guaita de Sant Crtistòfol a Culla, a la comarca de l'Alt Maestrat, és una torre militar de guaita i defensa de l'interior, que forma part de la fortalesa de Culla, que està catalogada com Bé d'Interès Cultural, no presentant anotació ministerial, sinó un codi identificador, el 12.02.051-002.
La Torre guaita de Sant Crtistòfol es troba en la muntanya de Sant Cristòfol al terme municipal de Culla, edificada molt a prop, pràcticament al costat de l'ermita del mateix nom.

## Història

Culla és una població de remots orígens que arriben a èpoques prehistòriques, la qual cosa queda palesa en les restes arqueològiques i a les pintures rupestres que es localitzen en la seva demarcació.
Fins al segle xiii, amb la conquesta dels territoris per les tropes del rei Jaume I d'Aragó, Culla va estar sota el domini àrab. A 1233 va ser reconquerida per Balasc d'Alagó, rebent la Carta Pobla a 1244.
És aquest moment històric, Culla tenia un important castell, el conegut com Castell de Culla, per la seua estratègica situació geogràfica i l'ampli territori que dominava. Per això es pot considerar que aquest castell montà és d'època de la dominació àrab i, per tant, molt possiblement del segle xii.
Com va passar amb territoris i edificis d'altres localitats properes, amb el temps Culla va acabar pertanyent a l'Orde del Temple, al voltant de 1303, passant més tard, en entrar en crisi l'esmentada orde militar a l'Orde de Montesa.
Durant el segle xviii, el castell de Culla va perdre poder polític i administratiu. Durant les Guerres Carlines, Culla va ser un lloc de constant enfrontament el que va produir deteriorament en part del seu nucli antic, destacant entre les pèrdues el castell, el qual va quedar totalment destrossat, quedant tal com es contempla en l'actualitat.
La torre es trobava sota el domini del castell de Culla, que era un dels castells més importants del nord de Castelló, datant-se la seua construcció entre els segles XII i xiii, i en el seu estratègica ubicació aconseguia ampliar la capacitat de vigilància de la fortalesa de Culla.

## Descripció

La Torre guaita de Sant Cristòfol, actualment està en relatiu estat de conservació, possiblement a causa d'estar bastant allunyada del nucli poblacional. La planta de la torre és circular, i els materials emprats en la seva construcció són carreus i presenta un cert talús. Tot i que actualment està escapçada, presentava merlets. Malgrat la seva deterioració, es pot albirar la seua estructura.

## Referències

* ↑ URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=2358.
* 1 2 3 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=1188
* 1 2 3 4 5 Castillos, Torres y Fortalezas de la Comunidad Valenciana. MSJ, editorial Prensa Valenciana, Valencia 1995, pág. 127 y ss.
* 1 2 3 http://www.castilloscomunidadvalenciana.com/altma13.htm Arxivat 2014-02-24 a Wayback Machine.
* 1 2 3 4 5 http://www.turismodecastellon.com/627350_es/Culla-conjunto-hist%C3%B3rico-art%C3%ADstico-cultura-y-turismo/ Arxivat 2014-06-07 a Wayback Machine.
# Ichthyophis supachaii

Ichthyophis supachaii és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Ichthyophiidae. Habita a Tailàndia i possiblement Malàisia. El seu hàbitat natural inclou boscos tropicals o subtropicals secs a baixa altitud, montans secs, rius, corrents intermitents d'aigua, plantacions, jardins rurals, zones prèviament boscoses ara molt degradades, terres d'irrigació i terra cultivable inundada per estacions. Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.