OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Serra de Bateig

La serra de Bateig és una alineació muntanyenca situada a la comarca del Vinalopó Mitjà, al País Valencià. La serra s'estén pràcticament al terme d'Elda, tot i que una petita franja a la vessant sud entra al terme de Novelda. El seu cim principal és el Bateig, amb 552 metres d'alçada.
La serra del Bateig s'integra en el sistema prebètic i compta amb una disposició particular al constar de dues alineacions que convergeixen al nord en el cim de la Penya del Sol (545 m). Al sud la serra s'obri entre aquestes dues línies de muntanyes en l'anomenat pla del Bateig.
El material calcari és predominant, sobretot a les parts més elevades, on es poden trobar coves i avencs. A les vessants els materials són argilosos i també hi ha margues, amb alguns afloraments salins a l'est.
La vegetació és escassa en aquest vessant, i es troben algunes pinedes a les zones nord i oest, com també a la zona alta propera al cim. És abundant la presència d'arbustos típics mediterranis, sobretot romer i timó, i altres varietats com llentiscle, ginebre, estepa, arç negre, així com alguns exemplars de savina a les zones més altes i les ombries.
El riu Vinalopó discorre a tocar de les vessants orientals i meridionals de la serra i recull les aigües dels petits i irregulars barrancs que baixen del Bateig com el de Casamitjana o el barranc de la Sal.
L'àrea ha estat històricament ocupada i explotada per l'acció humana. Nogensmenys s'han trobat diversos jaciments arqueològics. També destaca la pedrera que està en funcionament des de 1878 d'on s'extrau pedra calcarenita molt preuada en la construcció d'edificis. Actualment també hi ha diverses urbanitzacions i habitatges disseminats en l'entorn de la serra.
La seua proximitat a Elda fan de la serra un espai d'esbarjo i activitats a l'aire lliure per a la població. L'ús recreatiu dels camins i sendes que creuen el Bateig ha derivat en l'aparició recent de petites construccions de pedra.

## Referències

* ↑ «Untitled». [Consulta: 13 juliol 2019].
* ↑ «S.S.OROGRAFICO 11C». Arxivat de l'original el 2019-07-09. [Consulta: 13 juliol 2019].
* ↑ Rico, Ximo G. «El Patrimonio Histórico y Cultural de Elda (Alicante): A013 Yacimiento Arqueológico de Bateig PE-228», domingo, 27 septiembre 2015. [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ «Un paseo por la cantera de Bateig - Valle de Elda». [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ López, Miguel Izquierdo. «Bateig, una ruta desconocida y con encanto» (en espanyol europeu), 02-09-2013. [Consulta: 13 juliol 2019].
# Allyson Felix

Allyson Michelle Felix (Los Angeles, Estats Units 1985) és una atleta estatunidenca, ja retirada, especialista en proves de velocitat. Va guanyar 11 medalles (7 d'or) en les 5 edicions dels Jocs Olímpics que va participar. A més, va guanyar 20 medalles (14 d'or) en els Campionats del Món.

## Biografia

Va néixer el 18 de novembre de 1985 a la ciutat de Los Angeles, població situada a l'estat de Califòrnia (Estats Units), on actualment encara té la residència.

## Carrera esportiva

Va participar, als 18 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2004 realitzats a Atenes (Grècia), on va aconseguir guanyar la medalla de plata en la prova dels 200 metres llisos, just per darrere de la jamaicana Veronica Campbell-Brown.
En els Jocs Olímpics d'Estiu de 2008 realitzats a Pequín (República Popular de la Xina) va revalidar la medalla de plata en la prova dels 200 metres llisos, novament darrere la jamaicana Canmpbell-Brown. En aquests Jocs, però, aconseguí guanyar la seva primera medalla d'or en la prova de relleus 4x400 metres amb l'equip nord-americà.
Gran favorita per aconseguir la medalla d'or en totes les proves de velocitat en els Jocs Olímpics d'Estiu de 2012 celebrats a Londres (Regne Unit), va aconseguir fer-ho en els 200 metres llisos, relleus 4x100 metres i relleus 4x400 metres. En la prova reina de la competició però, els 100 metres llisos, únicament fou cinquena, aconseguint un diploma olímpic.

### Millors marques

| Prova | Temps (segons) | Lloc | Data |
| 60 metres | 7.10 | Arkansas, Estats Units | 12 de febrer de 2012 |
| 100 metres | 10.89 | Londres, Regne Unit | 4 d'agost de 2012 |
| 200 metres | 21.69 | Oregon, Estats Units | 30 de juny de 2012 |
| 300 metres | 36.23 | Arkansas, Estats Units | 9 de febrer de 2007 |
| 400 metres | 49.49 | Daegu, Corea del Sur | 29 d'agost de 2011 |
* All information from IAAF profile.

## Reconeixements

El desembre de 2024, la BBC va incloure-la en la seva llista 100 Women, que reconeix a les dones més inspiradores i influents de l'any a nivell mundial.

## Referències

* ↑ «Perfil oficial d'atleta» (en anglès). World Athletics.
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). olympics.com.
* ↑ «Felix, Allyson biography». IAAF. [Consulta: 8 maig 2009].
* ↑ «BBC 100 Women 2024: Who is on the list this year?» (en anglès britànic). BBC News, 03-12-2024. Arxivat de l'original el 2025-01-01. [Consulta: 3 gener 2025].
# Palaeolagus

Palaeolagus (en llatí, 'llebre antiga') és un gènere de lagomorfs extints. Aquest animal de 25 cm de llargada s'assemblava molt als conills d'avui en dia. Tanmateix, tenia les potes posteriors més curtes, cosa que suggereix que probablement no podia saltar, sinó que es movia arrossegant-se, de manera similar als marmotinis. Llevat de P. intermedius, les espècies d'aquest grup eren més petites que Eurolagus fontannesi.

## Referències

* 1 2 Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 285. ISBN 1-84028-152-9.
* ↑ Haaramo, Mikko. «Mikko's Phylogeny archive», 11-03-2008. [Consulta: 1r febrer 2009].
* ↑ Fostowicz-Frelik, Nadachowski i Kowalewska-Groszkowska, 2012, p. 6.

## Bibliografia

* Fostowicz-Frelik, Ł.; Nadachowski, A.; Kowalewska-Groszkowska, M. «New data on the Miocene stem lagomorph Eurolagus fontannesi, and its northernmost record» (en anglès). Acta Palaeontologica Polonica, 57, 1, 2012, pàg. 1-20. DOI: 10.4202/app.2010.0109.
# Can Prat de la Plaça

Can Prat de la Plaça és una obra de Santa Pau (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Prat de la Plaça és una gran masia situada a la Fageda d'en Jordà; és de planta rectangular amb el teulat a dues aigües amb els vessants encarats cap a les dues façanes laterals. Disposa de planta baixa -destinada a quadres pel bestiar- amb tres grans arcades de pedra a la façana principal. El primer pis era la planta noble; s'hi accedia per una bonica escala de pedra situada a la façana sud de la casa; a la façana oest, la principal, hi ha tres amplies arcades de punt rodó. El tercer pis servia de graner i té una gran balconada amb pilastres que aguantaven la coberta de la casa i conserva les baranes de fusta originals.
Can Prat va ser bastida amb carreus molt ben escairats situats als angles i les obertures. És de les poques cases situades a la Fajeda d'en Jordà que no foren aixecades amb pedra volcànica. Annexionat a la façana sud hi ha una amplia pallissa de dos pisos sostinguda per dos contraforts. A la llinda de la porta principal dins un orbe es pot llegir "1792".

## Referències

* 1 2 «Can Prat de la Plaça». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Sant Jaume de Moja

Sant Jaume de Moja és una església del poble de Moja, al municipi d'Olèrdola (Alt Penedès), protegida com a bé cultural d'interès local. L'església parroquial de Sant Jaume de Moja fou projectada per Jeroni Granell i Mundet i construïda el segle xix en un estil neomedieval. La capella del Santíssim és una petita església romànica que data dels segles xi i xii i que comunica amb l'anterior a través d'una porta lateral, encara que té entrada pròpia.

## Descripció

L'església parroquial de Sant Jaume de Moja està situada dintre del nucli urbà de Moja i contribueix a la configuració de la plaça de l'Església. És un edifici d'una sola nau, amb tres trams i absis semicircular. Les naus són separades amb arcs de mig punt, columnes i capitells d'inspiració romana d'Orient. La façana té arcs cecs, rosassa i porta d'accés d'arc de mig punt i arquivoltes. El campanar és prismàtic. El llenguatge utilitzat és el de l'eclecticisme medievalista.

### Pintures

Agustí Ferrer i Pino va pintar l'església el 1927, però la seva obra inicial fou destruïda pel foc el 1936. El 1941 tornà a pintar-la novament, i són aquestes les pintures que es conserven a l'actualitat. Hi ha una pintura policromada disposada en tres panells a les parets de l'absis on es representen les escenes següents: Sant Jordi vestit de cavaller i damunt un cavall, matant el drac, amb la princesa a segon terme; Sant Cugat vestit de romà davant un paisatge d'una ciutat amb les muntanyes de Montserrat al fons; i Sant Jaume vestit de pelegrí davant d'un port amb un gran vaixell. A la volta de l'absis hi ha l'escena del Pantocràtor voltat dels quatre Evangelistes amb els seus respectius símbols i àngels agenollats i volant, en un estil que recorda les pintures romàniques. Figurativisme realista.

### Sarcòfag de la capella de Sant Cugat

Sarcòfag format per una caixa paral·lelepípede i tapa prismàtica de base triangulat. Decoracions a base d'arcuacions ogivals entrecreuades. Situat a certa alçada, està aguantat per mènsules esculpides amb carotes, en relleu, esquematitzades i expressionistes, pròpies de l'estilística d'un romànic tardà i arcaic.
També hi ha la pica beneitera de Sant Cugat.

## Bibliografia

Grup de la Recerca de la Memòria Històrica. L'església Sant Jaume de Moja. Fets i Orígens. Moja: Ateneu Mogenc, 2021 (Quaderns Històrics, 3).

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Jaume de Moja». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 febrer 2015].
* 1 2 3 Sangrà Boladeras, Toni «L'església de Sant Jaume de Moja i Agustí Ferrer Pino». Butlletí del Grup d'Estudis Sitgetans, num. 173, 8-2021, pàg. 4.
# Susan Collins

Susan Collins (Caribou, 7 de desembre de 1952) és una política estatunidenca que ocupa el càrrec de senadora dels Estats Units sènior per Maine. És republicana i ha representat Maine al Senat des del 1997.

## Biografia

Va néixer a Caribou (Maine) i es va graduar de la Universitat de St. Lawrence. Va començar la seva carrera com a assistent del senador William Cohen el 1975 i esdevingué directora de personal del subcomitè de control de la gestió governamental del comitè d'afers governamentals (que després esdevindria el comitè de seguretat nacional i d'afers governamentals) el 1981. Va ser nomenada comissionada del departament de regulació professional i financera de Maine pel governador John R. McKernan Jr. el 1987. El 1992 va ser nomenada pel president George H. W. Bush directora de l'oficina regional de l'Administració de Petites Empreses a Boston (Massachusetts). Collins va esdevenir tresorera estatal adjunta de Massachusetts el 1993. Després de tornar a Maine el 1994, va esdevenir la candidata republicana a governadora de Maine a les eleccions generals de 1994. Va ser la primera candidata dona d'un partit important pel càrrec i va quedar 3a en una cursa a quatre bandes amb un 23% dels vots. Després de la candidatura a governadora el 1994, va ser la directora fundadora del Centre per les Empreses Familiars de la Universitat Husson.
Collins va ser elegida al Senat dels Estats Units per primer cop el 1996. Va ser reelegida el 2002, el 2008 i el 2014. És la presidenta del comitè especial d'envelliment del Senat i ex-presidenta del comitè de seguretat nacional i d'afers governamentals. És la dona republicana més veterana al Senat, la degana de la delegació de Maine al Congrés i l'única republicana de Nova Anglaterra al 116è Congrés. És considerada una de les republicanes més moderades al Senat i, per tant, com un vot sovint decisiu.

## Reconeixements

El desembre de 2024, la BBC va incloure-la en la seva llista 100 Women, que reconeix a les dones més inspiradores i influents de l'any a nivell mundial.

## Referències

* ↑ «History - Homeland Security & Governmental Affairs Committee».
* ↑ «COLLINS, Susan Margaret».
* ↑ ; Pathé, Simone «Poliquin Loss Wipes Out New England Republicans in the House» (en anglès). Roll Call, 15-11-2018. Arxivat 16 de novembre 2018 a Wayback Machine.
* ↑ Woodard, Colin. «Sen. Susan Collins develops pivotal, but uncomfortable, role as check on Trump», 05-02-2017.
* ↑ Kiefer, Francine «Can the center hold? Susan Collins and the high wire act of being a moderate». Christian Science Monitor, 23-07-2018.
* ↑ «BBC 100 Women 2024: Who is on the list this year?» (en anglès britànic). BBC News, 03-12-2024. Arxivat de l'original el 2025-01-01. [Consulta: 3 gener 2025].
# Sarkel

Sarkel (grec medieval: Σάρκελ, Sàrkel; khàzar: Šarkel) fou una fortalesa que custodiava el riu Don, actualment associada a les ruïnes situades prop de Tsimliansk (Rússia). Als segles viii i ix ja hi havia una primera fortalesa al marge dret, que controlava el gual al riu i pertanyia a una població de la cultura Sàltovo-Maiaki. Després de la destrucció, el kagan khàzar demanà a l'emperador romà d'Orient Teòfil (r. 829–842) que li construís la plaça forta de Sarkel. Cap al 833, l'espatarocandidat Petrones Camater viatjà al Tanais (Don) i erigí al marge esquerre una fortalesa de maons amb un morter fet de petites closques del riu. Hi havia una rotació anual de la guarnició de tres-cents homes de Sarkel.
Les ruïnes tenen un perímetre rectangular de 193,5 × 133,3 m, mentre que les muralles feien 3,75 m de gruix. Les efígies dels maons difereixen de les tradicionals utilitzades a l'Imperi Romà d'Orient. Les restes arqueològiques indiquen que la fortalesa caigué en desús unes dècades després de la construcció i esdevingué una població normal i corrent. La plaça forta fou destruïda per Sviatoslav I de Kíev (r. 945–972), però l'assentament perdurà fins a l'atac de Vladímir II Monòmac (r. 1073–1125) el 1116/1117. Al segle x, Ibn Khurradàdhbih esmentà la fortalesa en un text sobre un cap khàzar que vivia al Don i cobrava un impost d'una desena part als mercaders russos.

## Referències

* 1 2 3 Kajdan, 1991, «Sarkel» (O. Pritsak).

## Bibliografia

* Kajdan, A. The Oxford Dictionary of Byzantium (en anglès). Oxford University Press, 1991. ISBN 0-19-504652-8.
# Frontera entre el Brasil i el Paraguai

La frontera entre el Brasil i el Paraguai és la frontera internacional que separa els departaments paraguaians de l'Alt Paraguai, Concepción, Amambay, Alto Paraná i Canindeyú dels estats brasilers de Paranà i Mato Grosso do Sul. Creua una varietat de terreny, des de grans zones urbanes fins a deserts inhòspits i aiguamolls. Comença a la fita trifini entre Foz do Iguaçu i Presidente Franco, i acaba al trifini a la frontera amb Bolívia, prop de la ciutat paraguaiana de Bahía Negra. A la frontera entre el Brasil i el Paraguai, es troba la Central Hidroelèctrica d'Itaipú, que és la major presa hidroelèctrica del món a generar energia.

## Història

La fixació de la frontera va ocórrer després de la Guerra de la Triple Aliança, quan el 1872 es va signar un tractat de pau amb el Paraguai, el qual també contenia els seus límits amb el Brasil, i que segons Hélio Viana, respectava els convenis de l'època colonial i reivindicava per al Brasil les terres ocupades i explorades pels portuguesos i brasilers.
En els últims anys, la frontera entre el Brasil i el Paraguai es va convertir en una de les principals rutes de tràfic d'armes de foc i de drogues a l'Amèrica del Sud, a més de contraban de mercaderies i vehicles robats, essencials per als mercats pirates. Això ha estat ocorrent en gran part a causa de la falta de supervisió i vigilància a la regió. En moltes ciutats i àrees rurals situades al llarg de la frontera, aquesta pot ser creuada tranquil·lament, sense haver de passar per cap tipus de control fronterer.
Al costat paraguaià de la frontera, hi ha un gran nombre d'immigrants brasilers, i aquests són coneguts popularment com a brasiguayos.

## Vegeu també

* Triple Frontera

## Referències

* ↑ «Paraguai». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* 1 2 «Fronteira Brasil-Paraguay» (en portugués). Arxivat de l'original el 17 de març de 2010. [Consulta: 16 febrer 2011].
* ↑ Les coordenades del trifini, situar al llarg del riu Paraná són: 25° 34′ 24″ S, 54° 35′ 57″ O﻿ / ﻿25.573364°S,54.599054°O﻿ / -25.573364; -54.599054
* ↑ Les coordenades del trifini: 20° 10′ 12″ S, 58° 10′ 02″ O﻿ / ﻿20.169963°S,58.16725°O﻿ / -20.169963; -58.16725
* ↑ Brasil: Diputado sugiere construir muro muy alto en frontera con Paraguay Arxivat 2018-11-09 a Wayback Machine., ultimahora.com, 4 de novembre de 2018
* ↑ Frontera con Brasil, la zona más violenta de Paraguay Arxivat 2018-11-09 a Wayback Machine., Ciencia del Sur, 4 d'abril de 2018
* ↑ La frontera entre el Paraguai i el Brasil i la importància del territori, les institucions i la societat en la formació de la identitat “brasiguaya”

## Enllaços externs

* PDF La frontera Paraguay-Brasil,integración económicay desintegración social per Juan M. Carrón i Marcia Regina da Silva
# Delegació del Govern de la Generalitat de Catalunya a Madrid

La Delegació del Govern de la Generalitat de Catalunya a Madrid es va implantar el 1983. Actualment la Delegació té la representació institucional del Govern de la Generalitat a la capital de l'Estat Espanyol, a més de fer tasques de difusió: cultura, llengua, turisme, etc.

## Delegats del Govern de la Generalitat de Catalunya a Madrid

* Frederic Roda Pérez (1983-1993)
* Josep Gomis i Martí (1993-2002)
* Francesc de Paula Caminal i Badia (2002-2003)
* Manuel Royes i Vila (2004-2004)
* Santiago de Torres i Sanahuja (2004-2006)
* Raimon Martínez Fraile (2006-2007)
* José Ignacio Cuervo (2007-2011)
* Jordi Casas i Bedós (2011-2013)
* Josep Maria Bosch i Bessa (2013-2015)
* Ferran Mascarell (2016-2017, 2018-2019)
* Gorka Knörr Borràs (2019-2021)
* Ester Capella (2021-2023)
* Joan Capdevila i Esteve (2023-2024)
* Núria Marín Martínez (2024-)

## Referències

* ↑ «Què és la Delegació?». [Consulta: 27 desembre 2020].
* ↑ Tomas, Neus. «Jordi Casas dejará el cargo de delegado de la Generalitat en Madrid» (en castellà). El Periodico, 25-06-2013. [Consulta: 26 desembre 2020].
* ↑ «DECRET 108/2016, de 26 de gener, pel qual es nomena el senyor Ferran Mascarell i Canalda delegat del Govern de la Generalitat a Madrid.».
* ↑ «El Govern català nomena Mascarell delegat a Madrid i Serret a Brussel·les». Diari de Girona, 26-06-2018. [Consulta: 26 desembre 2020].
* ↑ «Resultats i fitxa». [Consulta: 21 octubre 2020].

## Enllaços externs

* Delegació del Govern de la Generalitat a Madrid (web oficial)
# El Vilar (Santa Pau)

El Vilar és una masia de Santa Pau (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un gran casal de planta rectangular amb el teulat a dues aigües, amb els vessants vers les façanes laterals. Disposa de planta baixa, primer pis i golfes. La porta d'accés principal va estar realitzada amb grans carreus i llinda sense inscripció. La casa va estar bastida amb carreus ben escairats als angles i obertures. Els murs es varen fer amb pedra volcànica i carreus mal tallats. Avui, una part, estan arrebossats i pintats. Destaquen les llindes situades en dues de les finestres ens donen les etapes de construcció de l'edifici: "1636" i "16 IHS 98 / ANTON VILAR".

## Història

La Fageda d'en Jordà va rebre el nom "d'en Jordà" el segle xviii, quan n'era propietària -del casal i del bosc que l'envoltava- na Teresa Jordà (1767). Actualment la Fageda és propietat de la Diputació de Girona que la va adquirir no fa gaires anys per tal de conservar-la i evitar la seva progressiva degradació. Això va fer que la Diputació es posés en contacte amb el govern militar de la Província de Girona i l'any 1984, una companyia de sapadors es van encarregar de les obres de restauració del casal de Can Jordà.

## Referències

* 1 2 3 «El Vilar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Port de Riga

El Port de Riga (en letó: Rīgas osta) és un port controlat per l'Autoritat Portuària de Riga (Port Lliure de Riga), a la capital de Letònia.
El port franc està situat a les ribes del riu Daugava que cobreix uns 15 quilòmetres (9 milles) de longitud. L'autoritat del port lliure de Riga està situada en el Bulevard Kalpaks 12, es tracta del port més gran a nivell nacional i està obert per a la navegació durant tot l'any.
La longitud d'atracada total és de 13.818 m, el calat màxim per a un vaixell al moll és de 12,2 metres. La zona del port lliure té una capacitat de moviment de càrrega en la seva terminal d'unes 40.000.000 tones per any (dades del 2014).

## Vegeu també

* Port
* Port de passatgers de Riga

## Referències

* ↑ «Statistics» (en anglès). Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 6 març 2015].
* Arvis Pope. Rīgas osta deviņos gadsimtos (en letó). Jumava:Rīga, 2000. ISBN 9984-05-301-6.

## Enllaços externs

* «Rīgas Osta deviņos gadsimtos» (en letó). Rigas Brivostas Parvalde. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 6 març 2015].
# Eleccions a governador de Tòquio de 1963

Les eleccions a governador de Tòquio de 1963 es van celebrar un 17 d'abril de 1963. Va guanyar el fins aleshores governador Ryōtarō Azuma, qui es va presentar com a independent, contra el candidat independent amb el suport de socialistes i comunistes, Masaru Sakamoto.

## Antecedents

Prèviament (1955 i 1959) s'havia presentat pels socialistes com a candidat Hachirō Arita, antic ministre que no va aconseguir guanyar ni a Yasui ni a Azuma. La presentació d'un candidat fort per part de l'esquerra com Masaru Sakamoto, ex alcalde de Amagasaki va fer que l'esquerra (PSJ, PSD i PCJ) que li donaven suport tingueren l'esperança de guanyar al governador Azuma. Les eleccions van estar marcades per un clima de sospita de frau electoral que tot i que es solucionà va fer que el vice-governador Yasuhiko Ota fora detingut i acusat. Va estar implicat Tōru Higo, un polític independent dretà que semblava ser un candidat més però realment era un parany de certs grups empresarials per a influir i reventar les eleccions. Aquest Higo va falsificar un certificat de defunció d'un altre "Masaru Sakamoto" per tal de presentar-lo a les eleccions i així causar confusió i reduir els possibles vots cap a Sakamoto. Afortunadament es descobrí que aquest Sakamoto havia mort i, per tant, s'annulà la candidatura que no va rebre cap vot. No obstant això, Azuma guanyà les eleccions però es va descobrir un afer de falsificació d'un segell i el vice-governador va ser arrestat i acusat.

## Resultats

| Partit | Candidat | Vots | % |
| Independent | Ryōtarō Azuma | 2.298.616 | 57,08 |
| Independent | Masaru Sakamoto | 1.634.634 | 40,59 |
| Partit Patriòtic del Gran Japó (PPGJ) | Bin Akao | 23.040 | 0,57 |
| Tooru Higo | Masaru Nakayama | 17.799 | 0,44 |
| Independent | Shigehisa Kawamura | 8.730 | 0,22 |
| Toru Higo | Gan Takada | 8.032 | 0,20 |
| Aliança Nacional per a la protecció del parlamentarisme | Wataru Shimizu | 7.270 | 0,18 |
| Cos de Defensa (CD) | Susumu Fukuda | 6.940 | 0,17 |
| Independent | Toshiyo Oda | 6.168 | 0,15 |
| Independent | Tooryuu Kijima | 6.048 | 0,15 |
| Independent | Ginzō Nakamura | 5.816 | 0,14 |
| Nova Associació Oriental (NAO) | Kōmei Kōno | 3.913 | 0,09 |
| Tooru Higo | Masaru Hashimoto | 0 | 0 |

## Referències

* ↑ Amb el suport del PLD
* ↑ Amb el suport del PSJ, PDS i el PCJ