OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joan d'Ístria

Joan fou duc franc d'Ístria en els primers anys del segle ix (vers 804-812), poc després de la seva conquesta per Carlemany.
El 804, els habitants de les nou ciutats d'Ístria (entre les quals Trieste) es van queixar a Carlemany que Joan estava fent cas omís dels seus antics privilegis dels quals havien gaudit sota els romans d'Orient. Joan havia tret els privilegis de la pesca marítima i la pastura als boscos públics; havia abolit l'antiga jerarquia i els antics oficis de tribú, domèstic, vicari i hypatus i els havia cobert amb francs. Va confiscar terres i els va carregar amb impostos (344 solidi mancusi anualment a les ciutats) que es quedava per a si mateix. Va obligar a molts a servir en l'exèrcit personalment, amb els seus esclaus, i va exigir treballs forçats no retribuïts. Joan va explicar que havia estat ignorant dels costums d'Ístria i es va comprometre a fer les paus i va deixar d'imposar el treball forçós. No se sap si ho va complir, però hauria conservat el càrrec fins al 812.
El fill de Carlemany, Pipí d'Itàlia, va fer alguns intents de conquerir Venècia a la costa de la mar Adriàtica però finalment Carlemany va desistir i va signar amb l'Imperi Romà d'Orient el tractat d'Aquisgrà en el que es reconeixia la sobirania romana d'Orient sobre la ciutat i sobre Ístria (probablement només sobre la costa occidental). Després d'aquesta data les fonts resten mudes sobre Ístria però no és clar que els romans d'Orient aconseguissin recuperar efectivament els territoris retornats, si és que mai els foren entregats. La part d'Ístria conservada pels carolingis hauria passat probablement al ducat de Friül.

## Referències

* Wickham, Chris. Early Medieval Italy: Central Power and Local Society 400-1000. MacMillan Press: 1981.
# Elisabeth Dmitrieff

Elisabeth Dmitrieff (en rus: Елизавета Дмитриева, Elizaveta Dmitrieva), de naixement Elizaveta Loukinitcha Koucheleva (en russe: Елизавета Лукинична Кушелева), nascuda l'1 de novembre de 1851 a Volok, a l'óblast de Pskov (Rússia) i morta el 1910 (o 1918 segons les fonts), es va dedicar a la política i va ser una militant socialista. Va participar en la Comuna de París de 1871.

## Biografia

Filla il·legítima d'un oficial tsarista, Elisabeth Dmítriev va néixer el 1851 a l'óblast de Pskov. Milità molt jove en els cercles socialistes de Sant Petersburg. El 1868, va emigrar a Suïssa, on va participar en la fundació de la secció russa de la Internacional Obrera (fundada a Londres el 1864). Delegada a Londres, s'uneix a Karl Marx qui l'envia en missió d'informació a París el març de 1871, com a representant del Consell General de la Internacional.
Als vint anys, es va convertir amb Nathalie Lemel, en una de les animadores més actives de la Unió de Dones per a la Defensa de París i cura als ferits (fundada l'11 d'abril de 1871 a la Sala Larched, al 79 de la rue du Temple). Membre del Comitè Central de la Unió de Dones, s'ocupa principalment de qüestions polítiques, especialment l'organització de tallers cooperatius. Ella participa activament en les barricades del Faubourg Saint-Antoine, a la lluita de carrer de la setmana sagnant (21-28 de maig de 1871). No és clar com s'ho va arreglar per escapar de les tropes de Versalles, fugir de França i tornar a Rússia l'octubre de 1871. Es casà amb un pres polític, per tal d'evitar la pena de mort. El va seguir a l'exili a Sibèria, on acabà els seus dies el 1910.

## Memòria

A París, per resolució del 27 de març de 2006 el consell de districte, va prendre la decisió de donar a una plaça del 3r districte el nom d'Elizabeth Dmitrieff. Aquesta plaça, a la cruïlla del carrer Rue du Temple i la rue de Turbigo és un petit terraplè on hi ha l'entrada a l'estació de metro de Temple. Va ser inaugurada el dijous 8 de març 2007, amb motiu del Dia Internacional de la Dona, el mateix dia que les places de Nathalie Lemel i Renée Vivien, també al 3r districte.

## Font

* Bernard Noël, Dictionnaire de la Commune - Flammarion col. Champs, 1978.

## Bibliografia

* Élisabeth Dmitrieff, aristocrate et pétroleuse, Sylvie Brabant, Belfond 1993

## Enllaços externs

* On les disait pétroleuses Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine. - Text sobre Louise Michel, Elisabeth Dmitrieff i totes les "petroleuses" de la Comuna (fitxer en .doc) (francès)
* Héroïnes révolutionnaires russes du XIXe siècle, images, stéréotypes, mythes, pour quelles histoires? Arxivat 2011-07-17 a Wayback Machine., per Sylvie Braibant, memòria de Diplôme d'études approfondies d'història a l'École des hautes études en sciences sociales, 1992 (francès)

## Referències

* ↑ PDFDeliberació del 27 de març de 2006 del consell municipal del 3r districte
# Creu de terme d'Algerri

La Creu de terme d'Algerri és una obra d'Algerri (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de pedra, de secció octogonal i muntada sobre una base també octogonal. No mostra cap mena de decoració, només algunes inscripcions.

## Història

Aquesta creu està situada davant d'una casa, tot i que originàriament es trobava emplaçada a l'entrada del poble. La seva datació podria correspondre al segle xvii, tot i que no és clar que sigui l'originària.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme d'Algerri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Dermatitis perioral

La dermatitis perioral, també coneguda com a dermatitis periorificial, és un tipus comú d'erupció cutània. Els símptomes inclouen múltiples pàpules i butllofes petites (1-2 mm) de vegades amb enrogiment i escates de fons, localitzats a la pell al voltant de la boca i les fosses nasals. Amb menys freqüència, els ulls i els genitals poden estar afectats. Pot ser persistent o recurrent i s'assembla especialment a la rosàcia i fins a cert punt a l'acne i la dermatitis al·lèrgica. El terme "dermatitis" és un nom inadequat perquè no es tracta d'un procés èczematós.
La causa no està clara. Els esteroides tòpics s'associen amb la malaltia i les cremes hidratants i cosmètiques poden contribuir. El mecanisme subjacent pot implicar un bloqueig de la superfície de la pell seguit d'un creixement excessiu posterior de la flora de la pell. La pasta de dents fluorada i alguns microorganismes, inclosa la Candida, també poden empitjorar la malaltia, però el seu paper en aquesta afecció no és clar. Es considera una malaltia del fol·licle pilós amb mostres de biòpsia que mostren canvis microscòpics al voltant del fol·licle. El diagnòstic es basa en els símptomes.
El tractament sol ser aturant els esteroides tòpics, canviant cosmètics i, en casos més greus, prenent tetraciclines per via oral. L'aturada dels esteroides pot empitjorar inicialment l'erupció. S'estima que la malaltia afecta el 0,5-1% de les persones a l'any al món desenvolupat. Fins al 90% dels afectats són dones d'entre 16 i 45 anys, encara que també afecta nens i persones grans, i té una incidència creixent en homes.

## Referències

* 1 2 Goldsmith, Lowell P.; Katz, Stephen I.; Gilchrest, Barbara A.; Paller, Amy S. «82. Perioral dermatitis». A: Fitzpatrick's Dermatology in General Medicine. 8th. The McGraw-Hill Companies, 2012, p. 926–928. ISBN 978-0-07-166904-7.
* 1 2 Du Vivier, Anthony. Atlas of clinical dermatology. 4th. Elsevier Saunders, 2013, p. 609–610. ISBN 9780702034213.
* 1 2 Tempark, Therdpong; Shwayder, Tor A. «Perioral dermatitis: a review of the condition with special attention to treatment options.». American Journal of Clinical Dermatology, 15, 2, 4-2014, pàg. 101–13. DOI: 10.1007/s40257-014-0067-7. PMID: 24623018. De subscripció o mur de pagament
* 1 2 Patterson, James W. «8. The granulomatous reaction pattern». A: Weedon's Skin Pathology. 5th. Elsevier Health Sciences, 2019, p. 219. ISBN 978-0-7020-7582-7.
* ↑ Hall, CS; Reichenberg, J «Evidence based review of perioral dermatitis therapy.». Giornale Italiano di Dermatologia e Venereologia, 145, 4, 8-2010, pàg. 433–44. PMID: 20823788. De subscripció o mur de pagament
* ↑ Kammler, Hans J. «Perioral Dermatitis: Background, Pathophysiology, Epidemiology», 2019.
* ↑ Habif, Thomas P. «7. Acne, Rosacea, and Related Disorders». A: Clinical Dermatology. 5th. Mosby, Elsevier, 2009, p. 253–255. ISBN 978-0-7234-3541-9.
# Leonard Kastle

Leonard Gregory Kastle (11 de febrer de 1929 - 18 de maig de 2011) va ser un compositor, libretista i director d'òpera, encara que és més conegut com l'escriptor/director de la pel·lícula de 1970 The Honeymoon Killers, la seva única aventura en el cinema, pel qual va fer tota la seva recerca. Va ser membre adjunt de la facultat de música de SUNY Albany.
Després de la seva educació secundària a Mount Vernon (Nova York), Kastle va començar la seva formació musical a la Juilliard School de Música (1938–40). De 1940 a 1942, va assistir a la Mannes School of Music i més tard va estudiar composició a la Curtis Institute of Music de Filadèlfia (1944–50), obtenint un B.A. el 1950. Mentre estava a l'Institut Curtis, va ser becat en composició amb Rosario Scalero, Gian-Carlo Menotti i Samuel Barber, i una beca de piano amb Isabelle Vengerova. Va assistir a la Universitat de Colúmbia de 1947 a 1950.
El 1956, Kastle va compondre una òpera "a mida" de tretze minuts, titulada The Swing, per a dos cantants, una part parlant i acompanyament de piano. Va ser encarregat i emès per la cadena de televisió NBC el diumenge 10 de juny de 1956 al migdia. També va escriure The Pariahs, sobre l'enfonsament del vaixell balener Essex, una trilogia d'òperes sobres els shakers conegudes sota el títol col·lectiu de The Passion of Mother Ann: A Sacred Festival Play, una òpera per a nens anomenada Professor Lookalike and the Children, un concert per a piano, sonatas per piano i violí i tres guions sense produir, Wedding at Cana, Change of Heart, i Shakespeare's Dog.
En una entrevista de 2003 per The Criterion Collection, va dir que cap productor volia Wedding at Cana, només un altre Honeymoon Killers, cosa que no volia fer. Després de The Honeymoon Killers, Kastle va tornar a ensenyar i compondre. Després de l'estrena de la pel·lícula s Criterion, va ser redescoberta per una nova generació d'entusiastes del cinema de culte i de tant en tant va assistir a esdeveniments relacionats amb el cinema com l'Ed Wood Film Festival el 2007, on va formar part del jurat.
Kastle va morir el 18 de maig de 2011, a la seva casa de Westerlo (Nova York), als 82 anys.

## Referències

* 1 2 Leonard Kastle Papers - Biographical Sketch from the University at Albany
* 1 2 Grimes, William (May 21, 2011). "Leonard Kastle, Composer and Filmmaker, Dies at 82", New York Times
* ↑ Biodata, Leonard Kastle Papers, State University of New York at Albany, library.albany.edu; accessed November 19, 2014.
* ↑ E[dward] D[ownes], "13-Minute Opera Bows on TV Program", New York Times (June 12, 1956).
* ↑ Casey Seiler, Kastle keeps court, TimesUnion.com, September 14, 2007

## Enllaços externs

* Leonard Kastle's Obituary & Condolence Book
* Interview with Leonard Kastle, October 23, 1988
# Mare de Déu de Bell-lloc (Dorres)

Santa Maria de Bell-lloc és l'església, romànica, d'un antic priorat del terme comunal de Dorres, a la comarca de l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
És a 1.685 m d'altura, en un planell al cim del Turó de Bell-lloc, en un contrafort meridional del Pic de Mollet, que és alhora un contrafort del sud del massís del Carlit.
El Turó de Bell-lloc està inclòs en el llistat dels 100 cims de la FEEC. El turó coronat per aquesta església és objectiu freqüent de l'excursionisme d'aquesta part de la Cerdanya.

## Història

El 1338 Santa Maria apareix citada com a Santa Maria del Pulcro Loco. L'any 1579 els trinitaris construïren un convent proper, que hagueren d'abandonar aviat per manca de recursos. Posteriorment, de la fi del segle xvii al 1793 (data de la Revolució Francesa) hi hagué un convent de servites.
El convent i una part de l'església van ser destruïts, i la imatge de la Mare de Déu (una de les més antigues del Pirineu) es conserva a l'església parroquial de Dorres.
Després va passar a mans privades, on els últims propietaris, la familia Messa y Arnau de Barcelona, afincats a Dorres des d'abans del 1780, van utilitzar un gran "tall" per guardar-hi el bestiar, i finalment van donar l'ermita a la parròquia de Dorres.
De fàcil accés des del poble, per bé que per un camí molt rost, té molt bones vistes de la Cerdanya, dels massissos del Cadí-Moixeró i del Canigó, i d'alguns pics d'Andorra.
Va ser declarada Monument històric de França el 31 de desembre del 1980.

## Característiques

Es tracta d'una església d'una sola nau, amb absis únic al costat de llevant. L'aparell constructiu i la forma de l'absis demostren que és un temple del segle xii.

## Referències

* ↑ Santa Maria de Bell-lloc en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
* ↑ Una de les rutes de Rutes Pirineus

## Bibliografia

* Becat, Joan. «52 - Dorres». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Cerd 47. La Mare de Déu de Bell-lloc». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Dorres». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Catalunya romànica Volum VII. La Cerdanya, el Conflent Barcelona: Enciclopèdia Catalana, p. 124-126

## Enllaços externs

* Fitxa com a monument històric (francès)
# Santa Maria de Bell-lloc

«Santa Maria de Bell-lloc» té aquests significats:
* Santa Maria de Bell-lloc (Dorres), església romànica de l'Alta Cerdanya
* Santa Maria de Bell-lloc (Santa Coloma de Queralt), església romànica de la Conca de Barberà
* Santa Maria de Bell-lloc d'Aro, església romànica del Baix Empordà
* Santa Maria de Bell-lloc (Palamós), església del Baix Empordà
* Mare de Déu de Bell-lloc (Sant Esteve de Llémena), església de Sant Aniol de Finestres (Garrotxa)
# 759
## Esdeveniments

* Es publica el Man'yōshū, la primera antologia de poesia japonesa.
* Els francs de Pipí el Breu conquisten Narbona després de quaranta anys de presència àrab.

## Naixements

* Rei Alfons II d'Astúries (data incerta).

## Referències

* ↑ Videen, Susan Downing. Heichū Monogatari in Literary History (en anglès). Harvard University Asia Center, 1989-10-26. ISBN 978-1-68417-275-7.
* ↑ Meadows, Ian «The Arabs in Occitania». Saudi Aramco World, 44, 3-1993, pàg. 24–29. Arxivat de l'original el 2011-05-14 [Consulta: 25 abril 2018].
* ↑ «CVC. Santiago de Compostela. Alfonso II.» (en castellà). Centro Virtual Cervantes. Instituto Cervantes. [Consulta: 4 gener 2025].
# 864

El 864 (DCCCLXIV) fou un any de traspàs començat en dissabte del calendari julià.

## Necrològiques

* Abbad ben Sulayman al Saymari, mutazilita de Bàssora.
* Humfrid, comte de Barcelona, Rosselló, Narbona, Girona, Empúries i Tolosa.

## Referències

* ↑ Watt, W. Montgomery. «ʿAbbād b. Sulaymān». A: Encyclopaedia of Islam (en anglès). 2a ed.. Brill, 2012.
* ↑ Chaume, Maurice «Onfroi, marquis de Gothie. Ses origines et ses attaches familiales». Annales du Midi, 52, 206, 1940, pàg. 113–136. DOI: 10.3406/anami.1940.5498.
# Punta del Pouet

La Punta del Pouet és una muntanya de 654 metres que es troba entre els municipis de Cervià de les Garrigues i de les Borges Blanques, a la comarca catalana de les Garrigues. Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 258123001).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serra Fosca

La Serra Fosca és una muntanya de 422 metres que es troba entre els municipis de l'Albagés i de Castelldans, a la comarca catalana de les Garrigues.
És un cim ubicat a la divisòria entre els dos municipis garriguencs, a l'oest del Tossal dels Bessons, i a uns escassos 200 metres del municipi del Cogul, a la mateixa comarca. Al seu vessant sud-oest hi neix el Barranc del Xony. Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 254122001).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serra de Cantaperdius (Castelldans)

La Serra de Cantaperdius és una serra situada al municipi de Castelldans a la comarca de les Garrigues, amb una elevació màxima de 387 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serra Mitjana (Vinaixa)

La Serra Mitjana és una serra situada al municipi de Vinaixa a la comarca de les Garrigues, amb una elevació màxima de 573 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Alts de la Pepa

Els Alts de la Pepa és una serra situada entre els municipis de Terrassa i de Vacarisses, a la comarca del Vallès Occidental, amb una elevació màxima de 730 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Torre de Sant Dionís

La Masia de la Farga o Torre de Sant Dionís és un mas fortificat al nucli de Salt (el Gironès) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es desconeixen aspectes històrics de l'edifici, llevat que al segle xviii hi funcionà una farga d'aram. Aixecat probablement als segles xiv i xv, es tracta d'una masia que posseeix un accentuat caràcter de fortificació amb una torre de defensa.
La masia està formada per dos cossos rectangulars però concebuts com un únic espai. El parament es troba arrebossat i conserva alguns finestrals, a la façana principal, allindats i un altre amb llinda plana decorat amb un arc conopial.
A l'angle sud-oest hi ha adossada una torre, de planta quadrada, de 5 per 5,5 metres, disposant de planta baixa i tres pisos, amb una alçada de 15 metres. Disposa de diverses espitlleres, tant al primer com en el segon pis. Al tercer pis hi ha finestres emmarcades amb carreus, on es conserven els permòdols per a mantellets. La masia, coetània amb la torre, ha estat molt modificada en època moderna i contemporània.

## Notes

* 1 2 3 «MASIA DE LA FARGA O TORRE DE SANT DIONÍS». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 abril 2022].

## Enllaços externs

* Trigar 35 anys a desencallar un expedient, La Vanguardia Girona, 06/02/2013
# WIRIS

WIRIS és un programa d'àlgebra computacional usat en línia amb propòsit educatiu. El 2010 oferia serveis a comunitats educatives a Europa (Catalunya, Espanya, Itàlia, Estònia, Luxemburg, Països Baixos, Finlàndia), al Canadà i a Amèrica Llatina, els quals són oferts en els idiomes respectius de cada país. WIRIS està integrada, entre d'altres, a la plataforma Moodle.
WIRIS està disponible en català, abans dintre de la xarxa edu365.cat i sense limitacions, però a partir del gener del 2011 va deixar de ser-ho. La versió de prova està limitada en la quantitat de càlculs anuals que s'hi poden fer. A Estònia gràcies a Estonian's Tiger's Leap Foundation, a Andalusia (Portal Averroes) gràcies a la Junta d'Andalusia, a Itàlia gràcies a INDIRE, i a Àustria gràcies a Education Highway, pel que fa a les llicències governamentals.

## Referències

* ↑ Documentació Moodle general
* ↑ Documentació tècnica a Moodle
* ↑ «Pàgina del edu365.cat avisant de la no completa gratuïtat de la WIRIS.». Arxivat de l'original el 2011-01-18. [Consulta: 24 gener 2011].
* ↑ «WIRIS - Sinu matemaatika abimees Internetis» (en estonià). [Consulta: 16 desembre 2017].
* ↑ Documentació i accés de la Junta d'Andalusia
* ↑ «Descripció en italià i exercicis proposats per Comathsnet». Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 15 desembre 2010].
* ↑ «Llistat de recursos en alemany usant la calculadora WIRIS». Arxivat de l'original el 2010-12-23. [Consulta: 15 desembre 2010].

## Fonts

* Estela Carbonell, M. Rosa. Fonaments de càlcul. Barcelona: Edicions UPC, 2003, p. 256. ISBN 84-8301-835-7.
* Velázquez, Fidela. Matemáticas e Internet. Barcelona: Graó, 2004, p. 136. ISBN 84-7827-317-4.
* González, Filomena; Mercedes Sánchez, Rubén Solís. Diversificación II Ámbito científico-tecnológico. Editex, 2008, p. 312.

## Enllaços externs

* Pàgina de WIRIS (castellà) (anglès)
* WIRIS en català
* Manual de la WIRIS en català
# Cerita-(CeCa)

La cerita-(CeCa) és un mineral de la classe dels silicats que pertany i dona nom al subgrup de la cerita. Va ser descrita per primera vegada per Cronstedt (1751) com a tungstè. Anomenada més tard per Hisinger i Berzelius (1804) com a cerita, pel planeta nan Ceres descobert per l'astrònom italià Giuseppe Piazzi l'any 1801. Fins al mes de juny de 2023 s'anomenava cerita-(Ce), canviant el nom a l'actual degut als canvis aprovats per l'IMA en la nomenclatura del grup de la cerita.

## Característiques

La cerita-(CeCa) és un silicat que cristal·litza en el sistema trigonal. La seva fórmula química va ser redefinida l'any 2023, passant a ser: (Ce₇Ca₂)□Mg(SiO₄)₃(SiO₃OH)₄(OH)₃. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5. És isostructural amb els membres fosfats del grup de la whitlockita. És també l'anàleg amb ceri de la cerita-(La).
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «09.AG: Estructures de nesosilicats (tetraedres aïllats) amb anions addicionals; cations en coordinació > [6] +- [6]» juntament amb els següents minerals: abswurmbachita, braunita, neltnerita, braunita-II, långbanita, malayaïta, titanita, vanadomalayaïta, natrotitanita, cerita-(La), aluminocerita-(CeCa), trimounsita-(Y), yftisita-(Y), sitinakita, kittatinnyita, natisita, paranatisita, törnebohmita-(Ce), törnebohmita-(La), kuliokita-(Y), chantalita, mozartita, vuagnatita, hatrurita, jasmundita, afwillita, bultfonteinita, zoltaiïta i tranquillityita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina St Görans, que forma part de les mines de Bastnäs, a Riddarhyttan, Skinnskatteberg (Västmanland, Suècia). Ha estat descrita en altres indrets de pràcticament tots els continents, tot i que els jaciments on s'hi pot trobar són escassos.

## Referències

* ↑ «Cerite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 octubre 2017].
* ↑ «The New IMA List of Minerals – A Work in Progress – Updated: May 2017» (en anglès). International Mineralogical Association. Arxivat de l'original el 10 d'agost 2019. [Consulta: 13 octubre 2017].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 73». European Journal of Mineralogy, 35, 3, 19-06-2023, pàg. 397–402. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-397-2023 [Consulta: 4 juliol 2023].
# Clinosofre

El clinosofre és un mineral de la classe dels elements natius que pertany al grup del sofre. Fins al mes de setembre de 2022 s'anomenava sobre-β, canviant el nom a l'actual degut a les noves directrius aprovades per la CNMNC per a la nomenclatura de polimorfs i polisomes.

## Característiques

El clinosofre és un mineral de fórmula química S₈. Es tracta d'una espècie aprovada per l'Associació Mineralògica Internacional. Cristal·litza en el sistema monoclínic. És estable a partir dels 95,39 °C, i metaestable a temperatura ambient. Segons la classificació de Nickel-Strunz, el clinosofre pertany a «01.CC: Metal·loides i no metalls; Sofre-seleni-iode» juntament amb els següents minerals: rosickýita, sofre, seleni i tel·luri.

## Formació i jaciments

Es troba habitualment en forma d'agulles de color groc pàl·lid al voltant de fumaroles amb temperatures de gas superiors als 96 °C. Va ser descoberta al cràter La Fossa, situat a l'illa de Vulcano, a les illes Eòlies de la província de Messina (Sicília, Itàlia). També ha estat descrita a Hongria, la República Txeca, el Japó i els Estats Units.

## Referències

* ↑ «Sulphur-β» (en anglès). Mindat. [Consulta: 30 gener 2022].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 69». Mineralogical Magazine, 10-2022, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.115 [Consulta: 22 octubre 2022].