OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Riera (Vic)

La Riera és una masia de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta rectangular, coberta a dues vessants i orientada a migdia. Consta de planta baixa i dos pisos. L'accés a la planta baixa es realitza per sota una volta de creueria que condueix a un portal rectangular.
A nivell del primer pis, on es forma la terrassa, es comunica amb una torre de planta quadrada que consta de quatre pisos i és coberta a quatre vessants, les llindes estan decorades amb estuc formant un frontó triangular. Al damunt de la torre hi ha un penell.
La part posterior del primer pis comunica amb la capella.
És construïda amb pedra i arrebossada al damunt. Al davant de la casa s'hi forma una lliça amb dependències per als animals.
Capella de la Riera (Sagrat Cor): edifici religiós de nau única amb la façana orientada a tramuntana, la qual té un portal de forma semicircular amb una motllura o trenca aigües. Al damunt hi ha una finestra acabada de forma trifoliada. A sota el ràfec de la teulada hi ha unes motllures que formen arquets cecs, que segueixen el ritme decreixent del vessant de la teulada, la qual és coronada per un petit campanaret d'espadanya.
És construïda amb pedra i la façana està arrebossada i pintada. A l'interior hi ha un retaule dedicat al Sagrat Cor. Als peus hi ha el cor, el qual es comunica amb el mas La Riera. La finestra damunt del portal presenta vitralls.
L'estat de conservació és força bo.

## Història

Antic mas que trobem registrat als fogatges de 1553 de Sant Martí de Sentfores, terme i parròquia. Bernat Joan Riera actua com a jurat junt amb Pere Rovira, batlle i Gabriel Freixanet.
Aquest mas fou molt reformat al segle xviii. La façana actual, datada al 1943 indica la data de la compra, feta per els senyors Serrabassa, antics masovers del mas, al seu propietari, Sr. Arumí.
La capella de la Riera està dedicada al Sagrat Cor, i vinculada històricament amb el mas. Tot i que es tenen notícies del mas des del segle xvi, de la capella no hi consta cap dada, ni en documents ni en inscripcions per a la seva construcció.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «La Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Pi de cua de guineu

El pi de cua de guineu (Pinus balfouriana) és una espècie de pi rara que és endèmica de Califòrnia, Estats Units, on es troba en dues zones separades amb dues subespècies la balfouriana a les Muntanyes Klamath, i la subespècie. austrina al sud de Sierra Nevada.

## Descripció

Està relacionat amb altres pins del tipus bristlecone. Arriba a fer de 10 a 20 m d'alt i excepcionalment 35 m. Les fulles estan agrupades en fascicles de cinc (de vegades quatre) Les pinyes fan de 6-11 cm de llargada.
Es creu que pot arribar a viure 3.000 anys a la Sierra Nevada, però el màxim comprovat és de 2.110 anys.

## Referències

* ↑ Moore, Gerry; Kershner, Bruce; Craig Tufts; Daniel Mathews; Gil Nelson; Spellenberg, Richard; Thieret, John W.; Terry Purinton; Block, Andrew. National Wildlife Federation Field Guide to Trees of North America. Nova York: Sterling, 2008, p. 83. ISBN 1-4027-3875-7.
* Conifer Specialist Group (1998). Pinus balfouriana. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 11 maig 2006 (en anglès).
* Bailey, D. K. 1970. Phytogeography and taxonomy of Pinus subsection Balfourianae. Ann. Missouri Bot. Gard. 57: 210–249.
* Mastrogiuseppe, R. J. & Mastrogiuseppe, J. D. 1980. A study of Pinus balfouriana Grev. & Balf. (Pinaceae). Systematic Botany 5: 86–104.
* Richardson, D. M. (ed.). 1998. Ecology and Biogeography of Pinus. Cambridge University Press, Cambridge. 530 p. ISBN 0-521-55176-5.

## Enllaços externs

* Arboretum de Villardebelle Photos of cones
* Gymnosperm Database - Pinus balfouriana
* USFS FEIS Introduction to Foxtail pines
* High Elevation White Pine Educational Website: Pinus balfouriana
# Arquitectura dravidiana

L'arquitectura dravidiana fou un estil arquitectònic que emergí fa milers d'anys a la part sud del subcontinent indi o Índia del Sud, desenvolupat pels dravidians. Consisteix bàsicament en temples en forma de piràmide que s'anomenen kovils en tàmil (கோவில்) que fan servir la pedra per crear un disseny amb esglaons on es representen moltes estàtues de deïtats, guerrers, reis i dansaires. Es menciona com un dels tres estils de construcció de temples en el llibre antic Vastu shastra. La majoria de les edificacions existents estan localitzades als estats de l'Índia del Sud de Tamil Nadu, Karnataka, Kerala i Andhra Pradesh. Alguns reialmes i imperis tals com els Cholas, txera, pandyas, pallavas, rashtrakutas, Chalukya, hoysalas i l'Imperi Vijayanagara, entre d'altres, han fet una contribució substancial a l'evolució de l'arquitectura dravidiana al llarg de la història. L'arquitectura d'estil dravidià també es pot trobar en parts del nord-est de Sri Lanka, de les Maldives i en diverses parts del sud-est asiàtic. El temple d'Angkor Wat, a l'actual Cambodja, fou construït durant l'arquitectura dravidiana primerenca.
# Retrat d'un home (Mantegna)

Retrat d'un home (en italià: Ritratto viril) és una pintura al tremp l'original en tela, que es va traspassar posteriorment sobre una taula de 24 × 19 cm. Va ser realitzada al voltant de 1460 - 1470 i s'atribueix al pintor italià Andrea Mantegna. Es troba en la National Gallery of Art a Washington D.C.

## Història

La pintura està només documentada a començaments del segle XX i es manté fins a 1906 en una col·lecció privada de Gaál a Hongria. Va ser comprada per Lajos Kelemen de Budapest, on va romandre fins a 1929, quan va ser adquirida a París, pel marxant d'art Jacques Seligmann dels Estats Units. L'any 1950, es va mantenir en la col·lecció de Samuel Henry Kress i dos anys més tard es va incorporar per donació a la National Gallery of Art.
La seva ubicació en una Europa descentralitzada, va amagar la pintura per als erudits fins als anys trenta del segle xx, quan l'obra va començar a circular en una sèrie d'exposicions als Estats Units. La primera atribució a Mantegna va ser realitzada per Wilhelm Suidas, després acceptada per altres estudiosos, -Bernard Berenson, Lionello Venturi, per Fredericksen Burton i Federico Zeri–. Encara que també han estat donats per Giles Robertson, y Alessandro Conti com a possibles autors els noms de Giovanni Bellini o un alumne anònim de Mantegna, a causa de les condicions de conservació que impedeixen una avaluació precisa de la seva qualitat pictòrica.

## Descripció general

Sobre un fons de color blau clar està el retrat, de perfil, d'un home de mitjana edat, vestit amb una jaqueta vermella amb vora de pell, que sobresurt del coll d'una camisa blanca i un casquet negre. La posició de perfil és la que dominava fins al voltant de 1475 en la cort italiana, relacionada per la seva ascendència d'humanitats amb la imitació de les efígies d'emperadors romans a les monedes imperials.

## Referències

* ↑ Burton i Zeri, 1972, p. 118, 524 i 647.
* ↑ Giles, 1968, p. 19-20.
* ↑ Conti, 1987, p. 289.

## Bibliografia

* Burton, Fredericksen; Federico, Zeri. Harvard University Press any=1972. Census of pre-nineteenth-century Italian paintings in North American public collections (en anglès). ISBN 0674104919.
* Conti, Alessandro. Giovanni Bellini fra Marco Zoppo ed Antonello da Messina (en italià), 1987.
* Giles, Robertson. Oxford University Press. Giovanni Bellini (en anglès), 19680. ISBN 9780198171638.

## Enllaços externs

* Retrat d'un home (Mantegna) c. 1470
# Ernest Simons

Ernest-Charles-Damien Simons, més conegut com a Ernest Simons, (Diekirch, 17 de gener de 1835 - Metz, 11 d'abril de 1873) va ser un jurista i polític luxemburguès.
Al govern Tornaco, va ser nomenat ministre d'Interior i Justícia entre 1864 i 1866 i del 26 de gener al 3 de desembre de 1866 ministre de Finances. Va ser membre a la Cambra de Diputats de Luxemburg pel cantó de Luxemburg de 1869 a 1872.

## Referències

* ↑ Biographie nationale du pays de Luxembourg, Fascicule 20, p. 392 (BNL)
* ↑ Als, Nicolas; Philippart, Robert L. La Chambre des Députés, Histoire et Lieux de Travail (en francès). Chambre des Députés du Grand-Duché de Luxembourg, 1994, p. 529.
# Merla de dors plumbi

La merla de dors plumbi (Turdus reevei) és un ocell de la família dels túrdids (Turdidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones de bosc àrid i matoll, a les terres baixes del vessant del Pacífic, a l'oest i sud-oest de l'Equador i nord-oest del Perú.

## Referències

* ↑ «Merla de dors plumbi». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Boeuf bourguignon

El bou a la borgonyesa o, en francès, bœuf bourguignon, és un plat típic de la regió francesa de la Borgonya, que a França és coneguda pel seu vi negre. Es tracta d'un plat molt conegut a França i, a través d'ella, a alguns altres països sobretot a l'època (anys 60 a, com a molt, 80) en què hi estava de moda la nouvelle cuisine francesa. Aquest estofat té com a ingredient principal el bou marinat en vi i cuit generalment amb all, cebes o escalunyes, un farcellet d'herbes (una fulla de llorer, una branca de romaní i una de farigola, per exemple) i bolets picolats.

## Referències

* ↑ «Bou a la borgonyona {un plat exquisit}». La cuina violeta, 04-11-2011. [Consulta: 27 novembre 2017].
* ↑ «Le bœuf bourguignon, ou comment marier la viande et le vin en Bourgogne» (en francès). la-viande.fr. [Consulta: 27 novembre 2017].

## Enllaços externs

* Una versió clàssica de la recepta dels anys 1960 (anglès)
# Sant Miquel de Vallfogona de Balaguer

Sant Miquel de Vallfogona de Balaguer és una església neoclàssica de Vallfogona de Balaguer (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església parroquial de Vallfogona de Balaguer, dedicada a Sant Miquel, es troba al cantó nord del carrer Major, al bell mig del nucli urbà. Està orientada de nord a sud, amb la façana a migdia i consisteix en un senzill temple d'una nau que fou bastit el segle xviii però que va patir moltes reformes posteriors.
A la banda dreta de la façana hi arrenca un campanar de base quadrada i de factura contemporània que substitueix l'original que fou destruït durant la guerra de 1936. La façana principal, que és l'única part de l'edifici original del segle xviii, està feta amb aparell regular de carreus ben escairats de pedra sorrenca. Conté la portalada, d'estil clàssic, amb arc de mig punt emmarcat per pilastres que sostenen una cornisa amb un frontó. A sobre de la porta se situa un ull de bou o rosetó de petites dimensions. La façana principal està rematada amb un frontó amb una cornisa motllurada molt erosionada. La façana no és simètrica, sinó que s'eixampla a la dreta per deixar lloc al campanar, molt senzill i que actualment està revestit de ciment gris. Aquest campanar, bastit el segle xx, arrenca d'una petita cornisa de dos nivells de maó sobre l'aparell regular de pedra.
Les façanes laterals i la de la capçalera estan fetes amb aparell de pedra irregular sense desbastar lligada amb morter de calç. Tenen com a úniques obertures dos finestrals rectangulars a cada banda. La façana de la capçalera conté un rosetó sense decoració. La teulada és a doble vessant, amb el carener longitudinal i ràfec senzill.
Al segle xx, després de la Guerra Civil, el temple es va ampliar pel nord i es va afegir un cos a la façana esquerra que fa de porta d'accés a aquest part nova.

## Història

Vallfogona, l'etimologia de la qual prové del llatí Valle Fecunda, va ser conquerida pel comte d'Urgell Ermengol VI l'any 1105 i d'una escriptura del 1163 es desprèn que la seva església havia estat anteriorment una mesquita. L'any 1300 Vallfogona era un feu de la canònica de Balaguer i el 1445 passà a la canònica de Lleida. Després de la Guerra dels Segadors (1640-59) Vallfogona quedà despoblada i no tornà a ser repoblada fins a la dècada de 1770, època en què s'edificà l'església de Sant Miquel. Parcialment destruïda durant la Guerra Civil espanyola, va ser ampliada i reconstruïda per Regiones Devastadas els anys 40 del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Miquel de Vallfogona de Balaguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Bacteris sulfat-reductors

Els bacteris sulfat-reductors són bacteris i arqueus que obtenen energia oxidant compostos orgànics o hidrogen molecular H₂ mentre redueixen sulfats a sulfurs, especialment a sulfur d'hidrogen. Es pot dir que "respiren" sulfat en lloc d'oxigen. Els bacteris sulfat-reductors es podien trobar uns 3.000 milions d'anys enrere i es consideren entre les formes més antigues de bacteris. La major part de bacteris sulfat-reductors també poden reduir altres compostos inorgànics de sofre oxidat com ara el sulfit, el tiosulfat o el sofre elemental. Molts bacteris redueixen petites quantitats de sulfats per a sintetitzar components cel·lulars que contenen sofre; això es coneix com a reducció de sulfat assimilativa. Per contra, els bacteris sulfat-reductors redueixen el sulfat en grans quantitats per a obtenir energia i excreten els sulfurs com a residus; això es coneix com a reducció de sulfat deassimilativa. Són organismes anaerobis que empren el sulfat en lloc de l'oxigen com a acceptor d'electrons terminals en la seva cadena de transport d'electrons.

## Referències

* 1 2 Schulze, Ernst-Detlef; Mooney, Harold A. Springer-Verlag. Biodiversity and ecosystem function, 1993, p. 88–90.
* ↑ Larry Barton (ed.). Sulfate-reducing bacteria. Springer, 1995.
# Monte Caseros

Monte Caseros és una ciutat de l'Argentina ubicada al sud-est de la província de Corrientes, on és capçalera del departament homònim. Dista 402 quilòmetres de la capital de la província. El municipi comprèn l'illa Itacumbú.
Enfront de la ciutat argentina de Monte Caseros es troba Bella Unión (ciutat del departament d'Artigas, Uruguai) i al nord-est la localitat brasilera, des de 1852, de Barra do Quaraí.
Aquestes tres ciutats formen un trifini internacional de potencial econòmic i turístic.

## Referències

* ↑ «Carta orgánica de Monte Caseros». Arxivat de l'original el 18 d'octubre de 2014. [Consulta: 18 octubre 2014].

## Enllaços externs

* DEYC. Mapa del municipi
# Bernardino Facciotto

Bernardino Facciotto (Casale Monferrato, 1540 - 1598) va ser un arquitecte italià.

## Biografia

Nascut en Casale Monferrato l'any 1540, va ser alumne de l'enginyer Francesco Paciotto i el 1564 va col·laborar amb ell en obres de la ciutat de Torí. El 1576, a petició de Guglielmo Gonzaga, duc de Màntua i Monferrato, va ser trucat per a la construcció de la ciutat d'Alba.
En aquells anys, es va traslladar a Màntua, i el 1576 a la mort de l'arquitecte Giovanni Battista Bertani va rebre instruccions de continuar la reconstrucció del Palau Ducal que va completar amb jardins, places, porxos, galeries, patis i exedres, i aconseguir definitivament l'aspecte de la residència ducal. Entre 1580 i 1582 va realitzar el «pati de les vuit cares», (cortile delle Otto Facce).
L'activitat de Facciotto per a la cort dels Gonzaga es va estendre també fora de la seva ciutat. A Motteggiana el 1582 a la Cort Ghirardina, iniciada per Luca Fancelli prop del 1470, va ser completament renovellada quan la propietat va passar a les mans de la cort del duc Guglielmo. El 1583 va fer un important treball en el palau Gazzuolo i a l'any següent va ampliar la residència de camp de Goito, on Guglielmo es va retirar a pregar.
El 1587 va treballar en la fortalesa de Cavriana a la «Villa Zani» de Villimpenta en aquest mateix any es va convertir en la propietat de Gonzaga, havia estat projectada el 1530 per Giulio Romano. A la mort de Guglielmo, Facciotto planeja per al comte successor Vincenzo I de Gonzaga, el mausoleu de la família a l'església de Sant Francesco a Màntua.
El 1588 va ser invitat al Castel Goffredo, seu del marquès Alfonso Gonzaga, per a la reconstrucció de l'església prebost de Sant Erasme, que va sofrir la caiguda de la cúpula. Mentre es trobava ocupat en les fortificacions de Casale Monferrato va morir el 1598.

## Bibliografia

* Berselli, Costante. Castelgoffredo nella storia (en italià), 1978.
# Freser

El Freser és un riu de Catalunya d'orientació nord-sud, que destaca perquè és l'afluent d'origen pirenaic més important del riu Ter. El riu neix entre el pic de Fresers i el pic de Bastiments i es junyeix amb el Ter a la ciutat de Ripoll. Té importància històrica pel fet d'haver estat un dels primers rius explotats en la industrialització de Catalunya al començament del segle xix.

## Afluents importants

* Riu de Núria.
* Riu Segadell.
* Rigard
* El Merdàs

## Poblacions que travessa

* Queralbs
* Ribes de Freser
* Campdevànol
* Ripoll

## Referències

* ↑ «Freser». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Jordi Sacasas i Lluís. La Vall de Ribes: una visió geogràfica. L'Abadia de Montserrat, 2004, p. 39–. ISBN 978-84-8415-653-6.
* ↑ Marco Aurelio Vila. Catalunya: rius i poblament. L'Abadia de Montserrat, 1998, p. 104–. ISBN 978-84-7826-874-0.
* ↑ Jordi Sacasas i Lluís. Geografia de Catalunya. L'Abadia de Montserrat, 2007, p. 182–. ISBN 978-84-8415-915-5.
* ↑ Josep Nuet i Badia. Núria - Puigmal - Cambradase. Guia d'excursions i travessies. L'Abadia de Montserrat, 21 juny 1999, p. 5–. ISBN 978-84-8415-109-8.
* ↑ Josep Mauri i Portolès. 50 itineraris a peu per Catalunya (quarta edició). Cossetània Edicions, 2007, p. 138–. ISBN 978-84-9791-278-5.
# Muralla d'Àger

La Muralla d'Àger és una obra romànica d'Àger (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

En la Muralla d'Àger poden distingir-se dues etapes constructives ben diferenciades. La primera de la segona meitat del segle xi, moment de creixement demogràfic, quan els barris de l'est i del sud del recinte sobirà. La segona, ja en època gòtica, inclou el barri de Soldevila. Hi havia quatre portals dels que n'han pervingut dos. Les part baixes d'alguns murs podrien ser del segle x.

## Història

"Imperi, que rodeja el recinte de l'església romànica de Sant Pere. Aquesta fortificació vigilaria la ciutat o bé la calçada d'entrada a les planúries de l'Ebre, des dels Pirineus. Modernament, han estat localitzats a Àger vestigis arqueològics d'un "castellum" romà tardà amb restes de muralles i torrasses romanes, en el recinte més alt de la localitat, on hi ha la Col·legiata de Sant Pere d'Àger. Les muralles de carreus de pedra, amb torrasses quadrades i portes típiques flanquejades de torrasses quadrades, que tanquen el recinte urbà baix, ens recorden un emmurallament de campament d'època àrab i creiem que l'esmentat recinte baix -escriu Pita- és aràbic, potser datable del segle x, amb més o menys refaccions posteriors."
"La importància d'Àger com base militar musulmana en els segles IX, X i part del segle xi fou gran. La primera menció literària aràbiga que coneixem d'Àger fa referència al castell d'"Ayira" (any 922). El castell d'Àger, situat en una elevació en el centre de la vall d'Àger, era una gran base militar musulmana, bastant fortificada, que tancava el camí natural d'accés cap a Balaguer i Lleida des del Pallars i servia de sosteniment i base a la línia de fortaleses en el Montsec.
Aquests castells de la línia del Montsec eren de difícil defensa i passaren sovint d'unes mans a altres, cosa que no succeïa amb Àger, que de forma seguida, d'ençà el segle VIII i fins al 1037, estigué en poder dels musulmans i en el període entre 1037 i 10040 caigué en sota el domini dels cristians, fou reconquerit pels musulmans i finalment de forma definitiva caigué en mans dels cristians del Comte d'Urgell."

## Referències

* 1 2 3 4 «Muralla d'Àger». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Refinar

Refinar (també anomenat afinar) és el procés de purificació de (1) substàncies o (2) formes. El terme normalment es fa servir per a un recurs natural que gairebé està en una forma utilitzable, però que és més útil en la seva forma pura. Per exemple molts tipus de petroli natural funcionen en els motors millor si són refinats.
Aquest terme és ampli, i pot incloure les transformacions més dràstiques com la reducció de la mena a metall en la refinació metal·lúrgica.

## Refinació o refinatge d'un líquid

La refinació d'un líquid sovint es completa per destil·lació o destil·lació fraccionada. El gas també es pot refinar d'aquesta manera com també liquefactant-lo per refredament o compressió o totes dues coses ensems.

## Refinació de fluids amb solvents

Gasos i líquids també es poden refinar per extracció amb solvents amb un solvent selectiu que separi la substància d'interès de les impureses indesitjades.

## Refinació de sòlids

Molts sòlids poden ser refinats pel creixement de cristalls en una solució del material impur; l'estructura regular del cristall tendeix a afavorir el material desitjat i excloure'n altres tipus de partícules.
Les reaccions químiques sovint es fan servir per treure impureses de tipus particulars.
L'ús de silici i altres semiconductors en electrònica és altament dependent d'un control precís de les impureses i s'han desenvolupat nombroses tècniques com la de zone refining.

## Materials refinables

Els tipus de materials que normalment es refinen:
* metalls - vegeu Refinació (metal·lúrgia)
* petroli - vegeu Refinació del petroli
* silici
* sucre
* Sal
* Oli vegetal - vegeu Refinació de l'oli
* Microalgues (petroli blau)

## Vegeu també

* Refineria

## Referències

* ↑ Gary, J.H. and Handwerk, G.E.. Petroleum Refining Technology and Economics. 2nd Edition. Marcel Dekker, Inc, 1984. [[Special:BookSources/0-8247-html Refinery flowchart] from Universal Oil Products' website|ISBN 0-8247-html Refinery flowchart] from Universal Oil Products' website]].
* ↑ An example flowchart of fractions from crude oil at a refinery
* ↑ Natural Gas Processing: The Crucial Link Between Natural Gas Production and Its Transportation to Market
* ↑ «Example Gas Plant». Arxivat de l'original el 2010-12-01. [Consulta: 26 desembre 2010].
* ↑ «From Purification to Liquefaction Gas Processing». Arxivat de l'original el 2010-02-21. [Consulta: 26 desembre 2010].
* ↑ Feed-Gas Treatment Design for the Pearl GTL Project
* ↑ «Benefits of integrating NGL extraction and LNG liquefaction». Arxivat de l'original el 2009-03-25. [Consulta: 26 desembre 2010].
Viccionari
# Picotet rogenc

El picotet rogenc (Picumnus rufiventris) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita el sotabosc de la selva humida, fins als 1000 m a la llarga del vessant oriental dels Andes, des des sud-est de Colòmbia, cap al sud, a través de l'est de l'Equador i est del Perú fins al nord de Bolívia.
# Fumanya (Sant Martí d'Albars)

Fumanya és una obra de Sant Martí d'Albars (Lluçanès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular amb algunes dependències annexes orientat cap al migdia. Està fet de grans carreus de pedra i cobert a dues aigües amb teula àrab. Està estructurat en planta baixa i dos pisos superiors. A la façana principal hi ha un portal d'arc de mig punt adovellat i a dues de les finestres es veuen gravades a la llinda les dates de 1637 i 1700. Davant de la construcció hi ha una lliça o pati de grans dimensions.

## Història

Al segle xii el mas de Fumanya depenia del monestir de Lluçà ja que aquest hi tenia una batllia de sac. El 1381 se cita a Bernat de Fumanya en un deute que havia de pagar al castell de Lluçà. En un document del 2 de novembre de 1406 hi consta com a cap de casa, súbdit del monestir de Lluçà, en Fuymana o Fumanya. La casa està força documentada a partir del 1606 i es conserven alguns pergamins.

## Referències

* 1 2 «Fumanya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].