OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonio Ginesi

Antonio Ginesi (Itàlia, 1791 - Barcelona, 1824) fou un arquitecte neoclàssic italià instal·lat a Catalunya. Viatjà per Grècia i Egipte, establint-se a Barcelona el 1814. A la ciutat comtal feu els plànols del Cementiri del Poblenou (1818), on edificà la capella i la portalada, d'influència egípcia. Autor també del Monument als morts per l'epidèmia de 1821 i el Templet a la Llibertat de pla de Palau (1823). Fou vice-cònsol del gran ducat de Toscana a Barcelona. Va estar casat amb Dolorez Rodriguez. Va morir sobtadament a Barcelona i va ser enterrat al cementiri del Poblenou que ell mateix havia dissenyat.
Va escriure l'obra Nuovo corso d'architettura civile dedotta dai magliori monumenti greci, romani, e italiani del cinquedento (Florència, 1813, reeditatda el 1997).

## Referències

* ↑ Daniel Venteo. El cementiri de Poblenou: memòria de la Barcelona contemporània. Barcelona Metropòlis Mediterrània, n.65. Publicacions de l'Ajuntament de Barcelona (2006).
# Cidaris blakei

Cidaris blakei és una espècie d'eriçons de mar de la família Cidaridae. La seva closca (esquelet) està cobert amb espines (radioles) de tres tipus, un únic tipus és estès i similar a un ventall essent la funció defensiva i fent-lo fàcilment reconegible, mentre que les altres dos tenen funcions d'alimentació i locomoció. Alexander Agassiz la va descriure científicament per primera vegada el 1878. És present en el fons marí en aigües profundes en el Golf de Mèxic i les Bahames.

## Taxonomia

Cidaris blakei va ser descrit per primera vegada pel zoòleg americà Alexander Agassiz el 1878. Va ser un dels molts animals marins profunds dragats a partir de profunditats abissals al Golf de Mèxic durant les exploracions de l'USC GS George S. Blake, un dels primers vaixells de recerca oceanogràfica dels Estats Units, i del qual deriva el seu nom específic. El nom del gènere és Llatí per a una lligadura o tiara que porten els antics reis perses.

## Descripció

Encara que la seva aparença és bastant variable, altres membres del gènere Cidaris tenen espines llargues cilíndriques blaves o punxegudes que no estan cobertes de pell com la majoria de les espines d'eriçons marines. Com a resultat, els barnacles, cucs de tub i altres organismes epizoic creixen sobre ells. Les espines de C. blakei estan presents en tres formes diferents, una forma és ampla, plana i en forma de pala. També estan nus i creixen epizoics sobre ells.

## Distribució

Aquest eriçó marí es troba a l'Oceà Atlàntic occidental tropical. La seva àrea de distribució inclou el Golf de Mèxic i les zones d'aigües profundes de les Bahames, on van ser recollides del fons marí a profunditats d'uns 600 m (2,000 ft).

## Ecologia

Les larves de C. blakei són plànctotrofes, és a dir, passen molt de temps vivint a la columna d'aigua, trigant quatre mesos a desenvolupar-se des de l'ou fins a la metamorfosi, i com a resultat poden dispersar-se àmpliament. Durant aquest temps són sostinguts al principi pel rovell d'ou, i més tard s'alimenten de zooplàncton i fitoplàncton. Tanmateix, els investigadors pensen que és poc probable que sobrevisquin a les temperatures més càlides presents a la columna d'aigua i, per tant, no poden migrar verticalment.

## Referències

* 1 2 3 «What is Going on with cidaroid sea urchins and their WEIRD spines?». The Echinoblog, 20-05-2015. [Consulta: 7 maig 2024].
* ↑ Treatise on Invertebrate Paleontology. Part S: Echinodermata 1. Volume 1 (en anglès). Geological Society of America/University of Kansas Press, 1967.
* ↑ Kroh, A.; Mooi, R. «Cidaris blakei (A. Agassiz, 1878)» (en anglès). World Echinoidea Database. World Register of Marine Species. [Consulta: 8 maig 2024].
* ↑ «George S. Blake» (en anglès). NOAA History: Coast and Geodetic Survey Ships. National Oceanic & Atmospheric Administration, 08-06-2006. Arxivat de l'original el 2017-05-25. [Consulta: 7 juny 2018].
* ↑ Bennett, Kathleen C.; Young, Craig M.; Emlet, Richard B. «Larval Development and Metamorphosis of the Deep-Sea Cidaroid Urchin Cidaris blakei» (en anglès). The Biological Bulletin, 222, 2, 4-2012, pàg. 105–117. DOI: 10.1086/BBLv222n2p105. ISSN: 0006-3185. PMID: 22589401.
# Kioea

El kioea (Chaetoptila angustipluma) és un ocell extint de la família dels mohoids (Mohoidae) i única espècie del gènere Chaetoptila G.R. Gray, 1869.

## Hàbitat i distribució

Habitava els boscos de Hawaii. Es va citar per darrera vegada en 1859.

## Referències

* ↑ «Kioea». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Moho d'Oahu

El moho d'Oahu o ‘ō‘ō de Oahu (Moho apicalis) és una espècie d'au extinta del gènere Moho. Es considerava anteriorment com a membre de la família Meliphagidae però va ser transferida a Mohoidae. Era endèmica dels boscos muntanyosos de la illa d'Oahu.

## Descripció

Els mascles aconseguien una longitud de fins a 30,5 cm. Les ales feien de 10,5 a 11,4 cm de llarg, i el tars de 3,4 a 3,8 centímetres. Les femelles eren de mida més petita que els mascles.
* Moho apicalis i Chaetoptila angustipluma
El plomatge era predominantment negre sutge. Les plomes de la cua eren de color marró i tenien (amb excepció de les plomes centrals de la cua) les puntes blanques. Una altra de les seves característiques eren els plomalls de plomes blanques sota l'axil·lar. Els flancs i les cobertores eren de color groc profund.
El bec i el tars eren de color negre.

## Extinció

L'au va ser esmentada per primera vegada per Andrew Bloxam. Durant la seva visita a les illes de Hawaii el 1825 com a naturalista a bord de l'HMS Blonde, va veure aus vives portades a ell pels vilatans. Se'n conserva una mostra obtinguda. Ell va escriure al seu diari (no publicat fins molt temps després): «són molt escassos a totes les illes. No en vaig veure ni un en les diferents excursions que vaig realitzar, i els nadius van demanar un elevat preu pels pocs que van portar». Bloxam va identificar erròniament aquests ocells com l'espècie que ara es diu Moho nobilis.
John Gould va nomenar i descriure científicament l'au el 1860, quan ja era considerat desaparegut des de feia 23 anys. L'última evidència fiable era una col·lecció de prop de tres aus del naturalista alemany Ferdinand Deppe el 1837. Ell va trobar aquests espècimens als turons prop de la capital Honolulu.
Després dels estudis, dirigits per l'ornitòleg Robert C. L. Perkins, no es va aconseguir trobar cap au entre 1880 i 1890, i va ser classificada com a gairebé extinta. Actualment hi ha set exemplars a les col·leccions dels museus de Berlín, Londres, Nova York i Cambridge.
Les raons de la seva extinció van ser probablement les malalties aviars causades per mosquits introduïts, la destrucció de l'hàbitat pel bestiar boví i cabrum, la desforestació, la depredació per rates introduïdes, i la caça (el seu plomatge era utilitzat en els vestits de la noblesa de Hawaii).

## Referències

* ↑ Fleischer, James i Olson, 2008, p. 1927-1931.
* ↑ Olson, 1996, p. 13-14.
* ↑ Gould, 1860.

## Bibliografia

* Fleischer, R. C.; James, H. F.; Olson, S. L. «Convergent Evolution of Hawaiian and Australo-Pacific Honeyeaters from Distant Songbird Ancestors» (en anglès). Current Biology, 18(24), 2008. DOI: 10.1016/j.cub.2008.10.051. PMID: 19084408.
* Gould, J. «Description of a new species of the genus Moho of Lesson» (en anglès). Proceedings of the Zoological Society of London, 381, 1860.
* Olson, Storrs L. «The contribution of the voyage of H.M.S. Blonde to Hawaiin ornithology» ( PDF) (en anglès). Archives of Natural History, 23(1), 1996. Arxivat de l'original el 2011-07-18 [Consulta: 2 desembre 2022].
# Al-Aziz ibn adh-Dhàhir

Al-Màlik al-Aziz Abu-l-Mudhàffar Ghiyath-ad-Din Muhàmmad ibn adh-Dhàhir Ghazi —àrab: الملك العزيز أبو المظفر غياث الدين محمد بن الظاهر غازي, al-Malik al-ʿAzīz Abū l-Muẓaffar Ḡiyāṯ ad-Dīn Muḥammad b. aẓ-Ẓāhir Ḡāzī—, més conegut simplement com al-Aziz ibn adh-Dhàhir o al-Aziz fou emir aiúbida d'Alep.
Era fill de l'emir adh-Dhàhir ibn Salah-ad-Din i, per tant, era net de Saladí. El seu pare havia rebut el govern d'Alep amb menys de quinze anys i a la proclamació (1200) d'al-Àdil I com a sultà a Egipte (i Síria que ja dominava abans) s'hi va oposar i va marxar contra Damasc que fou assetjada però fou derrotat i perseguit fins a Alep on finalment va haver de reconèixer al-Adil (1202). Des de llavors Alep va tenir un paper subordinat. A la mort d'adh-Dhàhir el 1216 el seu fill Al-Aziz el va succeir amb només tres anys. Al-Àdil I, tot i el conflicte del 1201-1202, va respectar aquesta successió i el visir del pare, Toghrul, va assolir la regència del jove príncep.
A la seva mort el 1236 el seu jove fill an-Nàssir Yússuf ibn al-Aziz fou proclamat nou emir; al-Àixraf ibn al-Àdil de Damasc va pretendre la successió a lo que es va oposar al-Kàmil ibn al-Àdil d'Egipte que la pretenia per a si mateix. Estava a punt d'esclatar la guerra quan al-Àixraf es va posar malalt i va morir pocs mesos després, el 27 d'agost de 1237. Al-Kàmil abans de poder ocupar Alep es va posar també malalt a Damasc i va morir el dimecres 6 de març de 1238, el que va permetre al jove an-Nàssir Yússuf conservar el principat on va governar fins al 1260 estenen fins i tot el seu poder a Damasc.

## Bibliografia

R. Grousset, Histoires des Croisades, 1935
# Alfonsina Orsini

Alfonsina Orsini (Nàpols, Itàlia, 1472 - Florència, 7 de febrer de 1520) va ser una noble italiana, filla de Roberto Orsini, comte de Tagliacozzo (abans de 1445 - 29 de juny del 1476 a Siena) i la seva esposa Catalina Sanseverino.

## Biografia

Alfonsina provenia per via paterna dels Senyors de Bracciano, línia de la Casa de Orsini. Els seus parents materns, la casa Sanseverino, pertanyien des del segle XI a una de les famílies més prominents del regne de Nàpols. Després de la mort del seu pare, Alfonsina va viure alternativament amb la seva mare a la cort del rei de Nàpols o als castells dels seus nombrosos parents.
Per a enfortir els llaços amb la família Mèdici, Virginio Orsini, senyor de Bracciano, va suggerir a Llorenç el Magnífic casar al seu fill major Pere amb la seva cosina Alfonsina. Atès que Alfonsina no es considerava un bon partit, Virginio esperava comptar sobretot amb el suport de l'esposa de Llorenç, Clarice Orsini (1453-1488), la mare de la qual Magdalena era germana de Roberto, el pare de Alfonsina i, per tant, també era cosina de Alfonsina.
Llorenç el Magnífic va enviar posteriorment al novembre del 1486 al seu cunyat Bernardo Rucellai (1449-1514) a Nàpols, amb la missió d'observar a Alfonsina discretament. La jove Orsini no va entusiasmar a Bernardo Rucellai, li va semblar massa prudent i sense educació. En canvi, va elogiar els seus atributs físics, admirava les seves belles mans i els braços, i va concloure que amb els seus catorze anys d'edat, també havia de tenir bones cames.
Llorenç va acordar llavors per la informació de Rucellai, un enllaç matrimonial del seu fill amb Alfonsina i el dot gens menyspreable de 12.000 ducats.
El 25 de febrer del 1487 es va signar a Nàpols en presència del rei Ferran I de Nàpols el contracte de matrimoni per poders, és a dir en absència de la núvia, que va ser representada per Virginio Orsini, i del nuvi, el representant del qual va ser Bernardo Rucellai, i després celebrat amb gran esplendor.
El condotiero Virginio Orsini esperava de la connexió amb la família més rica d'Itàlia lucratius contractes, recomanacions i favors financers per a ell i la seva família.
Alfonsina va conèixer al seu espòs al maig del 1488, després que aquest visités a Virginio Orsini al castell de Bracciano, i després Alfonsina els va acompanyar en el seu viatge a Florència. L'arribada a Florència, no obstant això, es va veure invisibilitzada per la mort de Luisa, la germana d'onze anys de Pere, per la qual cosa la festa de noces va ser posposada, però unes setmanes més tard es va celebrar en permetre's un alleujament del dol.

## Descendència

Alfonsina i Pere II de Mèdici, El Fatu, van tenir quatre fills:
* Llorenç, (1492), mort en néixer.
* Llorenç II, duc d'Urbino (12 de setembre de 1492– 4 de maig de 1519); bessó de l'anterior.
* Clarice de Mèdici (1493 – 3 de maig de 1528). Es va casar amb Felip Strozzi el Jove (1488 – 1538);
* Cosme, mort en la infància.

## Bibliografia

* Marcello Vannucci Catalina i María de Médici, Reines de França, 2002, Edicions Newton&Copton, Roma. ISBN 88-8289-719-2

## Enllaços externs

* (en anglès) Descendència de Alfonsina Orsini
# Altaria (Renfe)

Altaria és un tren de llarga distància que forma part de l'alta gamma de Grans Línies. Té seients en turista i preferent, accés adaptat a minusvàlids i cafeteria. És un producte de Renfe Operadora de preu mitjà dins dels trens de Llarga Distància, que connecta Madrid amb el sud d'Espanya.
Des del punt de vista físic, és un tren Talgo de les sèries IV, VI o VII amb rodadura desplaçable, que pot recórrer vies d'ample ibèric o internacional passant per canviadors d'ample entre ambdues, del que tiren una locomotora (davant) o dos (una davant i una altra darrere) que no són de rodadura desplaçable.
Fa uns pocs anys aquest servei havia tingut més importància que actualment, ja que molts Altaria han sigut substituïts per Alvia que és un tren autopropulsat i, per tant, no necessita canviar de locomotora i canvia d'ample molt més ràpid que l'Alvia. A mesura que es vagi introduint l'Alvia, l'Altaria només es mantindrà a les relacions on s'hagi d'anar per vies no electrificades.

## Recorreguts

Disposa de les següents línies:
| Rutes | Observacions |
| Madrid-Puerta de Atocha · Ciudad Real · Puertollano · Còrdova-Central · Antequera-Santa Ana · Ronda · Algesires | via NAFA i LAV Còrdova-Màlaga amb canvi d'ample a Antequera-Santa Ana |
| Madrid-Puerta de Atocha · Ciudad Real · Puertollano · Còrdova-Central · Antequera-Santa Ana · Granada | via NAFA i LAV Còrdova-Màlaga amb canvi d'ample a Antequera-Santa Anna |
| Madrid-Puerta de Atocha · Alcázar de San Juan · Albacete · Hellín · Calasparra · Cieza · Murcia del Carmen | |
| Madrid-Puerta de Atocha · Alcázar de San Juan · Albacete · Hellín · Calasparra · Cieza · Murcia del Carmen · Balsicas-Mar Menor · Torre-Pacheco · Cartagena | |
Viccionari
# Androstendiona

Androstenediona o Androstendiona (també coneguda com a 4-androstenediona) és una hormona esteroide de 19 àtoms de carboni produïda en la glàndula adrenal i les gònades com un pas intermedi en la via bioquímica que produeix la testosterona i l'estrona i l'estradiol.

## Síntesi

L'androstenediona és el precursor comú de les hormones sexuals masculines i femenines. També se secreta una part dins del plasma sanguini i es pot convertir en teixits perifèrics a testosterona i estrogens.
L'androstenediona es pot sintetitzar per dues vies. La primera necessita l'enzim 3Beta Hidroxisteroide deshidrogenasa i la segona implica la conversió de 17-hidroxiprogesterona, un precursor del cortisol, a androstenediona.
L'androstenediona es converteix després o bé a testosterona o a estrogen.

## Funció endocrina

En femelles, l'androstenediona s'allibera a la sang per les cèl·lules theca. L afunció és proporcionar substrat d'androstenediona per la producció d'estrogen en les cèl·lules granulosa.

## Androstenediona com a suplement
### Història

L'androstenediona va ser fabricada com suplement ditètic sovint anomenat andro (o andros). Sports Illustrated va encarregar que Patrick Arnold introduís androstenediona al mercat d'Amèrica del Nord. Andro era legal i es podia comprar a tots els Estats Units i va ser d'ús comú a la lliga de beisbol (Major League Baseball a la dècada de 1990. Aquest suplement està prohibit per l'Agència Mundial Anti Dopatge (World Anti-Doping Agency) i, per tant, pels Jocs Olímpics.
Des de la llei de 12 de març de 2004 (Anabolic Steroid Control Act de 2004) aquesta i altres substàncies d'esteroides anabòlics i prohormones estan prohibides als Estats Units. Malgrat que l'androstenediona ha quedat legalment definida com un esteroide anabòlic en realitat no és de naturalesa anabòlica.
També està prohibida l'androstenediona per les forces militars dels Estats Units.

## Imatges

* Conversió d'androstendiona a Estrona
* Dehidroepiandrosterona
* 17-Hidroxiprogesterona
* Testosterona
* Estrona

## Referències

* ↑ Medical Physiology, Boron & Boulpaep, ISBN 1-4160-2328-3, Elsevier Saunders 2005. Updated edition. Page 1155
* ↑ http://vault.sportsillustrated.cnn.com/vault/article/magazine/MAG1104278/2/index.htm Arxivat 2012-12-08 at Archive.is
* ↑ USAF Medical Service Home Page
# Antoni Torró i Sansalvador

Pare Antoni Torró Sansalvador OFM, (Cocentaina 1887 - Alcoi 1937) va ser un teòleg franciscà, doctor en filosofia.
Professà en l'orde franciscà en 1905. En 1913 va ser ordenat presbíter i va ser enviat a Roma durant dos anys per perfeccionar els seus estudis en filosofia. Més endavant va ser professor i director del col·legi la Concepció d'Ontinyent. En 1929 va obtenir el títol de doctor en Filosofia i Lletres, per la Universitat Central, Madrid.
La seua tesi doctoral estava centrada en el filòsof valencià Joan Lluís Vives. Enfront de l'europeisme que altres estudiosos trobaven en Vives, el pare Torró defensà el caràcter nacional espanyol de la seua obra.
El pare Torró va ser autor de nombroses conferències, ponències i cursets. Entre la seua obra cal destacar:
* Progreso armónico (estudi social).
* Teoría del Arte.
* Estudios sobre los místicos españoles.
* La mística franciscana (conferència).
* San Francisco de Asís.Il·lustrat per Benlliure
* Los caminos del amor en las almas.
* Luis Vives, pedagogo (conferència).
* La pedagogía científica según Luis Vives (tesi doctoral).
* El progreso material y la felicidad del hombre.
* Filosofía del espíritu franciscano.
* Filosofía de la Hispanidad.
L'obra més important del pare Torró, Filosofía de la Hispanidad, és definida per Ramiro de Maeztu com que aporta tres contribucions valuoses: la del seu catolicisme, el seu valencianisme i el seu franciscanisme. Així mateix també indica que mentre que altres països sempre han subratllat els elements òntics: França, la terra; Anglaterra i Alemanya, la raça. Espanya, per contra, ha emfatitzat sempre els valors de l'esperit.
Morí assassinat a mans dels republicans en Alcoi, després d'haver ser descobert ocult a casa d'uns familiars. Malgrat que es varen fer diverses investigacions sobre la seua desaparició, actualment no es coneix cap detall, llevat dels testimonis del seu martiri. L'1 de novembre de 2006 la Congregació per a les Causes dels Sants aprova la fase diocesana realitzada en València del procés de canonització de 36 religiosos franciscans, màrtirs de la persecució religiosa de 1936 entre els quals es troba inclòs i, per tant, ha estat considerat oficialment Sant de l'Església.
# Arts plàstiques

Les arts plàstiques són les arts que permeten donar forma a una idea, fer-la visible o palpable, a partir d'un material i unes eines. Tradicionalment. l'art es dividia en el que s'anomenava Belles arts (pintura, escultura, arquitectura i les arts menors o arts aplicades, representades per treballs artesanals com el gravat i orfebreria. Amb el temps aquesta classificació va resultar insuficient per abastar les noves formes artístiques que van anar sorgint.
Amb l’aparició de l’art conceptual als anys seixanta del segle XX el concepte va superar la forma que havia de tenir l’objecte, i es va considerar que tots els mitjans disponibles eren apropiats per materialitzar-lo, centrant la producció artística en el procés creatiu.
Des del punt de vista dels elements compositius, en l'arquitectura són els espais, en l'escultura són els volums, en la pintura són els colors i les textures, i en el dibuix és la línia o el clarobscur. L'arquitectura necessita les tres dimensions mentre que l'escultura i la instal·lació artística poden usar tres o quatre dimensions, depenent de si inclou moviment i, per tant, el temps. La pintura, el vitrall, el tapís, la fotografia, el collage i el dibuix s'han realitzat tradicionalment sobre superfícies (parets d'una cúpula, teles, paper, cartró, fusta). L'art d'acció, que inclou cossos humans, trenca fronteres amb les arts escèniques contemporànies.
Les obres d'art a més d'objecte d'experiències estètiques també poden ser analitzades com objectes de coneixement. Per tant, a més de l'anàlisi de l'obra com a tal, exigeixen un estudi del context per al millor enteniment.
Cal tenir present que les arts dinàmiques també es poden representar en objectes físics, però que no són l'objecte artístic en si mateix: per exemple, la música és un art dinàmica (i no pas plàstica) per molt que es pugui representar en una partitura o en un disc, ja que aquests objectes no són la música en si mateixa, la qual només és tal en forma sonora.

## Referències

* ↑ «Les arts plastiques : de quoi s'agit-il?». Académie de Toulouse.Enseignement des ARTS PLASTIQUES. [Consulta: 18 novembre 2023].
* ↑ Tocavén, Zully. Expresión plástica (en castellà), 1992. ISBN 978-968-18-4051-8.
* ↑ Solé Bardalet i altres, Núria. «A la descoberta de l'art». Fundació Antoni Tàpies de Barcelona, Museu d'Art Contemporani de Zagreb, 2016. [Consulta: 18 novembre 2023].
* ↑ Monclús, Marta Balada. Didàctica de l'expressió plàstica I. Edicions Universitat Barcelona, 2000-03-16. ISBN 978-84-8338-161-8.
* ↑ Calle, Romà De la. Experiència estètica i crítica d'art: Estudis al voltant de tretze artistes i tres col·lectius de les comarques del sud del País Valencià. Universidad de Alicante, 2019-10-20. ISBN 978-84-1302-041-9.

## Vegeu també

* Belles Arts

## Enllaços externs

* «Arts i Oficis. Arts Plàstiques: Pintura» (Vídeo). 3cat.
* Portal: Arts Visuals
# Aspasi de Biblos

Aspasi de Biblos (en llatí Aspasius, en grec antic Ἀσπάσιος) fou un sofista grec, que segons Suides era contemporani dels sofistes Hadrià i Aristides i, per tant, devia viure en els regnats de Marc Aureli i Còmmode, cap a l'any 180.
Suides li atribueix una obra sobre Biblos, unes meditacions, un encomi a l'emperador Hadrià i alguns altres escrits, avui tots perduts. El mencionen Ulpià d'Antioquia i Foci.

## Referències

* ↑ 1.Aspasius of Byblus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 387
# Avorriment

L'avorriment (del llatí ab- + horrere, horror) tedi o fastig [fəstíʧ] és un sentiment desagradable basat en la rutina, en la manca de sentit i interès del que passa al voltant de la persona o de l'activitat que aquesta realitza. Quan és un estat molt freqüent pot ser un símptoma de depressió. Un sinònim pot ser tedi i l'antònim la diversió. Pot tenir tres variants: la manca d'una activitat desitjada, la permanència obligada en una tasca no desitjada i la falta de motivació general. Físicament, es lliga a l'ansietat (el cos percep l'estat com a desagradable i busca quelcom que el faci sortir d'aquella situació) o bé als badalls per l'absència de moviment.
En literatura, l'ennui o spleen (termes en francès i anglès respectivament) és un tema habitual a partir del romanticisme. El protagonista pateix perquè el seu entorn no el pot satisfer, busca el plaer, l'elevació, però no l'aconsegueix, tot el cansa i avorreix. Autors com Charles Dickens, Charles Baudelaire o Arthur Schopenhauer li han dedicat moltes planes. Els afectats d'avorriment crònic, en les seves històries, són gent que ja té cobertes les necessitats materials i que no aconsegueix omplir-ne les altres, ni amb relacions ni amb activitats.
En un aprenentatge o treball es lliga a un objectiu inadequat: hom es pot avorrir perquè la tasca és massa fàcil o repetida o bé massa allunyada de les pròpies capacitats o interessos i, per tant, impossible de vincular efectivament.

## Referències

* ↑ Cheyne, J. A., Carriere, J. S. A., Smilek, D. (2006). "Absent-mindedness: Lapses in conscious awareness and everyday cognitive failures". Consciousness and Cognition 15 (