OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pollenza

Pollenza és una vila i comune italià de la regió de les Marques d'uns 6.500 habitants.
La Pollenza antiga fou una ciutat que nasqué en època republicana com una de les ciutats de la regió del Picè, conquerida pel cònsol Mani Curi Dentat el 290 aC. Com totes les ciutats de la zona, la major part dels seus habitants pertanyien a la tribu Velina. En època imperial la ciutat havia perdut importància i fou refundada com a Urbs Salvia. A l'Antiguitat Tardana la ciutat fou abandonada i més tard reconstruïda en època carolíngia com a Montemilone, nom que perdurà fins al 1862, quan s'imposà la recuperació d'aquest antic topònim romà.
La vila de Pollenza probablement va tenir un paper important en el naixement de la colònia romana de Pol·lència, a l'illa de Mallorca: hom ha identificat diversos paral·lelismes entre aquesta vila i la colònia de Pol·lència i entre l'ager Palmensis i la colònia de Palma, com és el fet que totes pertanyien a la tribu Velina i que totes es trobaven en una zona d'influència dels Cecilis Metels, a més de la relació evident entre les Pollentia i ager Palmensis del Picè i les Pollentia i Palma de Mallorca, amb una distància similar entre les dues parelles. Hom pensa, doncs, que els colons picens que batiaren les ciutats de Palma i Pol·lència ho feren amb els referents toponímics de la seva zona, de manera que es tractaria de topònims traslladats.

## Referències

* 1 2 Pena, Maria José «La tribu Velina en Mallorca y los nombres de Palma y Pollentia». Faventia, 26/2, 2004 [Consulta: 19 març 2020].
# Escorta

Un escorta o guardaespatlles és el professional de la seguretat, pública o privada, especialitzat en la protecció de persones concretes durant els seus desplaçaments i al llarg del dia i, a vegades, també de la nit. El seu objectiu és evitar les agressions de terceres persones i, fins i tot, rebre-les en lloc de la persona protegida. Els professionals acostumen a ser membres de les policies públiques o treballen per empreses de seguretat privada. A més de la formació bàsica han de realitzar un curs i un examen de capacitació. A la policia catalana l'organisme especialista en aquest camp és l'Àrea d'Escortes.
A vegades passa el cas d'escortes que treballen de manera no professional i no habilitada, essent contractats directament per un particular perquè l'acompanya. Legalment no poden portar armes ni exercir funcions pròpies d'un escorta. En aquests casos popularment se'ls anomena goril·les.
En altres casos i situacions també s'anomena escorta, generalment, al conjunt de persones, vehicles, vaixells o avions que exercixen conjuntament la missió d'escortar alguna cosa o algú durant un trajecte.

## Enllaços externs

* Reportaje del diario El País sobre la situación de lo escoltados en el País Vasco, 14 de mayo de 2006
* Preguntas frecuentes sobre Escoltas Arxivat 2009-12-23 a Wayback Machine.
Viccionari
# Quatre Sants de Cartagena

Els Quatre Sants de Cartagena és el nom que reben els quatre germans (per ordre de naixement): Leandre, Fulgenci, Florentina i Isidor, nascuts a Cartagena i venerats com a sants per les esglésies catòlica i ortodoxa.
És segur que els tres primers van néixer, fills del noble visigot Severià i de Túrtura, a Carthago Nova entre el 534 i el 550; llavors la família es va traslladar a Hispalis (Sevilla), ja que donaven suport al rei Àquila I, enfrontat a Atanagild, aliat dels romans d'Orient que van envair Hispània i van ocupar Cartagena. Potser Isidor ja va néixer a Hispalis.
Isidor i Leandre van ser bisbes de Sevilla; Fulgenci, bisbe d'Écija, i Florentina, monja i fundadora de monestirs.

## Veneració

* Talles dels Quatre Sants, per Francisco Salzillo, 1755 (Església de Santa Maria de Gracia de Cartagena)
* Fulgenci
* Florentina
* Leandre
* Isidor
Els quatre sants són venerats a la diòcesi de Cartagena, de la qual són sants patrons. A Cartagena es fundà, el 1779 la Hermandad de los Cuatro Santos, que va fer posar estàtues dels quatre germans en fornícules a un dels carrers de la ciutat, mantenint-les il·luminades.

## Vegeu també

* Florentina de Cartagena
* Fulgenci d'Écija
* Isidor de Sevilla
* Leandre de Sevilla

## Enllaços externs

* Los cuatro santos de Cartagena Arxivat 2008-05-25 a Wayback Machine.
* Los últimos romanos de Cartagena
# Hattin

Hattin o Hittin (àrab: حطّين, Ḥiṭṭīn o Ḥaṭṭīn) fou un poble de Palestina, situat uns 8 km a l'oest de Tiberíades, i avui a l'estat d'Israel. Al Talmud se l'anomena Kefar Hattiya. Es va fer famós per la batalla d'Hattin del 5 de juliol de 1187 que va guanyar Saladí als croats, i amb la qual va obtenir el control de la major part de l'interior de Palestina. Al llogaret hi ha la capella del profeta o nabí Xuayb, venerada pels drusos i la tomba de Jetró, anomenat Xuayb pels musulmans, sacerdot i sogre de Moisès. Va passar dels otomans als britànics el 1918 i va quedar dins el mandat de Palestina; el 1948 fou ocupat per les forces jueves i la població fou expulsada i va quedar abandonat i aviat en ruïnes.
El poblet està situat en una plana al nord de dos turons anomenats els Corns de Hattin. Dominava la plana que al seu torn obria la regió del Tiberíades a la costa i era ruta pel pas de les caravanes.
Hittin o Hattin fou un antic establiment. Les excavacions han trobat poteria i restes que estan datades al calcolític. És possible que una nova ciutat fos construïda al damunt de la cananea Siddim o Ziddim (Josuè 19:35), rebatejada Kefar Hattin (Vila de Gra) al segle iii aC. En temps dels romans s'anomenava Kfar Hittaya.
El 1516 va passar als otomans i el 1596 va formar part de la nàhiya de Tiberíades, al liwà de Safad. Al començament del segle xx es van vendre algunes terres a fons jueus que hi van establir algunes colònies: Mitzpa el 1910 i Hittin el 1924 (rebatejada després Kfar Hittim). Hi va haver enfrontaments antre àrabs i jueus i els àrabs van atacar els establiments jueus el 1929 però foren rebutjats per la policia britànica. Els jueus van abandonar l'establiment d'Hittin el 1933, i el 1936 fou reconstruït i rebatejat Kfar Hittim. El 1932 els palestins van decidir celebrar el dia de la victòria d'Hattin, celebracions que es van fer el 27 d'agost com una celebració progressista i anticolonialista a la que van assistir gent de Síria, Líban, Transjordània i d'arreu de Palestina. El 1948 el poble àrab fou ocupat per les forces jueces i la població àrab, virtualment desarmada, fou expulsada per manca d'aprovisionament i va quedar abandonat i aviat en ruïnes. Algunes colònies jueves es van fundar el 1949 i 1950. Els drusos, que simpatitzaven amb Israel, van rebre la custòdia de la capella i tomba de Hittin.

## Demografia

* 1596: 695 habitants
* 1922: 889
* 1931: 931
* 1945: 1.190
* 1948 (projecció) 1.380
* 1998: 8.477 descendents dels exiliats

## Enllaços externs

* Welcome to Hittin
* Hittin
* Hitteen, Dr. Moslih Kanaaneh
* The Return to Hitteen Dr. Moslih Kanaaneh
# Shapuh d'Armènia

Shapuh (en persa mitjà 𐭱𐭧𐭯𐭥𐭧𐭥𐭩 Šāhpuhr) va ser rei d'Armènia de l'any 415 al 422.
Era fill de Yezdegerd I de Pèrsia i el seu pare a la mort del rei Khosrov IV d'Armènia el va nomenar rei d'aquell país passant pel damunt dels drets del nebot del rei difunt. La noblesa no li era gaire favorable, però el van tolerar. La intenció dels perses era que Armènia s'incorporés a territori sassànida sense haver de conquerir-la per la força. L'historiador Moisès de Khoren explica diverses anècdotes que fan referència a les relacions entre Shapuh i els orgullosos nakharark (nobles) armenis.
L'any 421 a la mort del seu pare Yezdegerd I, va sortir del país per reclamar el tron de Pèrsia, amb el nom de Sapor IV, però va morir assassinat pels grans nobles perses i una part del clergat. Mentrestant a Pèrsia va prendre el regne un germà o fill de Yezdegerd I anomenat Khusraw l'usurpador, que va ser efímer i quasi immediatament van fer pujar al tron al seu germà petit Bahram V de Pèrsia conegut com a Bahram Gor.
Els armenis van aprofitar la guerra civil a Pèrsia per revoltar-se sota la direcció de Nersès Djidjrakatsi i van expulsar a les guarnicions perses, però els nakharark no es van avenir entre ells i cadascun va governar les seves terres durant uns tres anys. Sant Sahak el patriarca va enviar al seu net Vardan II Mamikonian a demanar ajuda a l'Imperi Romà d'Orient. Per aquest temps l'emperador Teodosi va permetre difondre el nou alfabet armeni per les províncies armènies de l'Imperi Romà d'Orient, i va fer reconstruir Karin a la que es va donar el nom Teodosiòpolis (avui Erzurum).
Cap a l'any 423 els nakharark van demanar al nou rei Bahram V que els donés com a rei a Artaxes el fill de Vram-Shapuh. Segurament va ser Sant Sahak qui va fer la petició i segons Moisès de Khoren la delegació la formaven el seu net Vardan II Mamikonian i el cap de la cavalleria Sembat Bagratuní. Bahram va accedir i el jove príncep (d'uns 18 anys) va ser proclamat rei sota el nom d'Artaxes IV.

## Referències

* ↑ Pourshariati, Parvaneh. Decline and fall of the Sasanian empire. Londres: I.B. Tauris, 2011, p. 68. ISBN 9781845116453.
* ↑ Moisès de Khoren. Història d'Armènia, III, 55-56
* ↑ Dédéyan, Gérard (dir.). Histoire du peuple arménien. Tolosa de Llenguadoc: Privat, 2007, p. 184-185. ISBN 9782708968745.
* ↑ Klíma, O. «Bahram Gor». Encyclopaedia Iranica. [Consulta: 24 novembre 2021].

## Bibliografia

* René Grousset, Histoire de l'Arménie des origines à 1071, Paris, Payot, 1947 (réimpr. 1973, 1984, 1995, 2008), 644 p.
* Marie-Louise Chaumont, « Les Grands Rois sassanides d'Arménie (IIIe siècle) » dans Archeologia Iranica, Mélanges en l'honneur de R. Ghirshman, E.J. Brill, Leiden, 1970, p. 92-93.
# Illes Elàfites

Les illes Elàfites (en croat, Elafitski otoci o, simplement, Elafiti) és un petit arxipèlag de la costa croata, amb una superfície aproximada de 30 quilòmetres quadrats. Rep aquest nom perquè en l'antiguitat era poblada per cérvols (en grec, elaphos).
Van pertànyer a l'Imperi Romà d'Orient fins vers el 1080. Els venecians els van donar els noms de Giupan (avui Sipan), Ruda, Messo (Copud), Calamotta (avui Kolocep), i Grebini. Foren la part més valuosa econòmicament del territori de la República de Ragusa a la que van ser incorporades el 1080.

## Referències

* ↑ «Elafitski otoci (Elafiti)» (en croat). Proleksis enciklopedija. [Consulta: 2 octubre 2021].
* ↑ Glamuzina, Martin; Glamuzina, Nikola «Suvremena geografska problematika otoka Lopuda i Koločepa». Geoadria, 4, 1, 11-01-2017, pàg. 89–100. DOI: 10.15291/geoadria.152. ISSN: 1848-9710.
# Província d'Aksaray

Aksaray és una de les 81 províncies de Turquia. La capital de la província és la ciutat d'Aksaray.
Limita amb les províncies de Konya pel sud i l'oest, Niğde al sud-est, Nevşehir a l'est i Kırşehir al nord. Inclou una àrea de 7.626 quilòmetres quadrats.

## Geografia física

Aksaray té grans belleses naturals. És una de les quatre províncies de la regió de Capadòcia, junt amb Nevehir, Nide i Kayseri. Al seu territori s'aixeca el volcà mont Hasan, de 3.000 metres d'altitud entre Aksaray i Niğde. Els estius a la plana són càlids i secs, tot i que a la primavera hi ha abundant flora, especialment durant el desglaç. A Aksaray podem trobar també el llac Tuz; és un llac salat amb una extensió de 2.400 km²;

## Districtes

La província d'Aksaray està dividida en 7 districtes:
* Ağaçören
* Aksaray
* Eskil
* Gülağaç
* Güzelyurt
* Ortaköy
* Sarıyahşi

## Història

En l'antiguitat, aquesta zona era coneguda com a Archelais Garsaura; aquesta nomenclatura va passar a convertir-se en Taksara durant l'era seljúcida, per acabar convertint-se en Aksaray.
Les planes de l'Anatòlia central han estat habitades des de fa 8.000 anys i els voltants d'Aksaray acullen monuments de les successives civilitzacions que han ocupat la zona durant tots aquells anys. El túmul d'Akl höyük en la població de Kzlkaya correspon a un assentament datat a l'entorn de l'any 5000 aC, així com un crani femení que aparentment va ser trepanat, en el que es considera la resta més antiga de cirurgia cerebral.
Posteriorment, la ruta de la Seda va creuar aquests paratges, per la qual cosa es van construir caravanserralls i diverses poblacions van ser bastides per proveir i donar empara als comerciants. La ciutat d'Aksaray i els seus voltants van viure el pas de la civilització romana, l'Imperi Romà d'Orient i l'Imperi Otomà.
Actualment, Aksaray és una província agrícola, habitada per gent religiosa i conservadora. A partir dels anys 50 del segle xx s'ha produït una emigració cap a Europa. La població d'Aksaray presenta una proporció de kurds més elevada que en la resta de les províncies d'Anatòlia central. Molts d'ells van ser traslladats des de Tunceli i altres ciutats orientals després de la rebel·lió de Sheikh Said de 1925.

## Llocs d'interès

* Aşıklı Höyük, túmul funerari a 25 quilòmetres al nord de la ciutat d'Aksaray.
* Acemhöyük, un primitiu assentament de l'edat del bronze, a 18 quilòmetres al nord-oest d'Aksaray.
* L'antiga ciutat de Nora, en la població d'Helvadere.
* Nombroses esglésies i mesquites.
* Vall d'Ihlara, un congost, a 40 quilòmetres d'Aksaray, al districte de Güzelyurt.

## Referències

* ↑ «TÜRK OTAĞI || Türkçüler ve Türkçülük». Arxivat de l'original el 2007-05-03. [Consulta: 11 gener 2011].

## Enllaços externs

* Web oficial del governador d'Aksaray.
* Web de la vila d'Aksaray.
* Fotografies de la ciutat Arxivat 2007-10-16 a Wayback Machine..
* Informació sobre el clima d'Aksaray Arxivat 2010-04-13 a Wayback Machine..
* Universitat d'Aksaray Arxivat 2019-05-09 a Wayback Machine..
# Volta bufada

La volta bufada o volta de quatre punts és la que resulta de seccionar l'hemisferi d'una cúpula esfèrica amb quatre plans verticals (o més en el cas de bases poligonals) que delimiten el quadrat (o polígon) inscrit en la circumferència base d'aquest hemisferi, és a dir la base de la cúpula. Rep també el nom popular de "volta de mocador" per la seva semblança amb la forma inversa a la que adquireix un mocador mullat penjant dels seus vèrtexs. En la bibliografia anglosaxona se l'anomena sail vaultosail dome ("volta de vela" o "cúpula de vela") -en aquest cas, l'analogia es fa a partir de la forma d'una vela de vaixell quadrada inflada pel vent-. També s'usen les denominacions pendentive domes i Byzantine domes("cúpules de petxines" i "cúpules romanes d'Orient"). Les càrregues es transmeten des de la superfície cap a quatre suports aïllats (o més en el cas de bases poligonals), que determinen cares paral·leles entre si dos a dos. A causa de la seva planta quadrada serveix per ensostrar espais quadrats. Es caracteritza per definir arcs de mig punt en la seva trobada amb els plans verticals que la contenen. De fet, si es secciona amb un pla horitzontal tangent als arcs laterals només queden quatre triangles esfèrics que no són sinó les petxines que s'utilitzen per muntar cúpules sobre bases quadrades. La seva concatenació lineal formant galeries o naus va ser introduïda per Filippo Brunelleschi. A Espanya va ser usada per Andrés de Vandelvira. Els primers intents d'utilització van ser realitzats pels romans, però, este recurs arquitectònic va començar a utilitzar-se plenament a l'Imperi Romà d'Orient al segle vi. Més tard són els musulmans els que imiten esta forma de construcció. A Europa són molt comunes en esglésies renaixentistes i barroques. L'edifici més destacat que utilitza aquest tipus de cúpula és l'església de Santa Sofia (Istanbul).

## Vegeu també

* Cúpula de ceba

## Referències

* ↑ Carme Narváez Cases. El tracista fra Josep de la Concepció (1626-1690). L'Abadia de Montserrat, 2004, p. 84–. ISBN 9788484156314 [Consulta: 16 abril 2011].

## Bibliografia

* GOMBRICH, Ernest, (1997). La Historia del Arte, Barcelona: Debate, Círculo de Lectores S.A.. ISBN 84-226-6430-5
* FULLANA, Miquel, (1974). Diccionari de l'art i dels oficis de la construcció. Editorial Moll. ISBN 84-273-0372-6
* Volta bufada a La Haia
* Volta bufada de base quadrada a Anvers.
* Volta bufada de base octagonal a Leipzig.
* Volta bufada de base octagonal a Princeton.
* Volta bufada de base poligonal.
# Bell-lloc del Pla

Bell-lloc del Pla és un edifici de Girona que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya i que dona nom a una escola.

## Edifici

Es tracta d'una torre datada entorn al segle xvi, situada a l'angle sud-oest de la masia. És de planta quadrada, aproximadament d'uns cinc metres de llarg per cada costat, de planta baixa i tres pisos superiors. Les parets portants són de maçoneria arrebossada, deixant a la vista els carreus que emmarquen les obertures i les cadenes de carreus a les cantonades. Hi ha diferents finestrals en les diferents cares de la torre.
La masia és de planta quadrangular, desenvolupada en planta baixa i dos pisos. Destaca la façana principal, amb un gran portal d'arc de mig punt adovellat. La masia també conserva finestrals gòtics, però cap element defensiu, tot i que les finestres del segon pis de la façana lateral mostren una disposició que podria respondre a l'aprofitament de merlets.

## Història

Les primeres notícies que es tenen del lloc fan referència a un poblat o necròpolis hallstàttiques, que segons Miquel Tarradell s'hauria assentat en el Bell-lloch. Durant unes excavacions, realitzades l'any 1941, van aparèixer restes de ceràmica hallstàttica a sota la casa. També són interessants els vestigis trobats l'època romana. L'any 1876 es va descobrir altres restes romanes que proven clarament que en aquest indret hi havia hagut una vila romana. El creixement va ser constant, fins al segle xv que va ser seriosament afectat pel terratrèmol d'Olot. Va ser reconstruït i encara avui conserva la mateixa estructura de planta quadrada. A partir de l'any 1965, l'edifici, es va transformar en institut d'ensenyament depenent d'una institució privada. La masia ha sofert alguna ampliació, però es continua conservant sense modificacions exteriors. La institució d'ensenyament s'anomena Col·legi Bell-lloc.

## Vegeu també

* Mosaic de Bel·lerofont i la Quimera
* Mosaic de Teseu i Ariadna
* Mosaic del Circ

## Referències

* 1 2 3 «Bell-lloc del Pla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Bell-lloc del Pla, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Castell de Castellar

El Castell de Castellar és un castell termenat adaptat com a masia del municipi d'Aguilar de Segarra (Bages) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És una gran edificació rectangular sobre un sòcol rocós, renovat en part el segle xvii i adaptat posteriorment com a masia. Té una planta aproximadament ovalada; els extrems de l'eix llarg presenten una forma angulosa mentre que els de l'eix curt són arrodonits. Les parets estan fetes de doble paredat, amb carreus de pedra petits i mitjans lleugerament escairats disposats en filades més o menys regulars. L'espai entre els dos paredats probablement era reomplert de pedruscall amb morter de calç, fet que atorgaria una gran consistència a l'estructura. A les cantonades formades entre els murs, al contrari, els blocs de pedra són ben escairats. En general, l'edifici presenta un aspecte sever, amb finestres de poques dimensions repartides per totes les façanes.

## Història

És un castell termenat documentat el 983 i el 1029. El topònim "in Castelar" s'afigura ací l'any 983, documentalment. El 1022 hom al·ludia el "castro de Castellar", concedit per "Segui" a "Companis filio meo"; el 1063 el "termino de Castelar" tocava el del Castell de Grevalosa (=Gravalosa), puix que així apareix en la venda que del castell que tractem feu aleshores Bernat Otger de Castellet al Comte de Barcelona. El fogatjament del 1358 anomena "Petrus de Gravalosa, civis Minorise, pro XIIII focis quos habet in castro suo de Castellar". L'esmentat ciutadà de Manresa posseïa, així mateix, el lloc de Seguer, i prosseguí en el domini, ell i la seva família. El 1565 Senyor de Castellar ho era "mossen janot de Gravalosa". El rei Carles (l'arxiduc pretendent) concedí, el 1707, el comtat de Castellar a Francesc d'Amat-Grevalosa i de Planella, baró de Castellar (comtat de Sant Miquel de Castellar, des del 1923).
L'any 2007 es va portar a terme una intervenció arqueològica al castell amb motiu de la seva restauració, i es van establir tres grans fases constructives. La primera fase correspondria als segles X-XIII, moment de la fundació del castell. Les restes d'aquesta fase són difícils de localitzar degut a les transformacions posteriors que ha patit l'edifici, tot i això els murs perimetrals són considerats com les estructures més antigues per ara documentades. Una segona fase correspon als segles xiii-XVII, quan es comencen a fer reformes al castell. L'última fase constructiva està lligada amb la reforma del conjunt i la seva transformació en masia, als segles XVIII-XIX. La restauració del castell es va portar a terme entre els anys 2010-2011, i actualment es destina a usos culturals.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de Castellar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 novembre 2015].
* ↑ Aguilar de Segarra
# Vila-robau

Vila-robau és una entitat de població del municipi de Ventalló a l'Alt Empordà, al costat del riu Fluvià. El poble forma part, en el seu conjunt, de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El poble de Vila-robau està situat a escassa distància al nord-oest del nucli urbà de la població de Ventalló, de la que forma part. La part més destacable es localitza a l'extrem de tramuntana del poble, on sorgí un petit nucli agrupat al voltant de l'església vella de Sant Andreu. Actualment, aquest reduït nucli s'organitza al voltant d'un carrer estret de traçat rectilini, que comunica les dues places situades als extrems de tramuntana i migdia, les quals estan relacionades amb les esglésies vella i nova de Sant Andreu. A la banda de llevant, el nucli encara conserva un tram d'un antic carrer porxat i un portal d'accés a l'interior, que actualment presenta el paviment refet. A la banda de ponent, integrada en un dels habitatges actuals, es conserva una torre de defensa medieval. En general, les cases són de planta rectangular, amb les cobertes de teula de diverses vessants i distribuïdes en planta baixa i dos pisos, pis o bé golfes. Tenen obertures rectangulars, amb els emmarcaments bastits amb carreus de pedra desbastats i les llindes planes. Algunes construccions presenten portals d'arc rebaixat o de punt rodó adovellats, i altres obertures més modernes bastides amb maons. Les cases són construïdes amb pedra desbastada, còdols i pedra sense treballar lligat amb morter de calç.

## Història

El topònim del poble podria tenir el seu origen en el nom germànic "Rotwaldi". Antigament, Vila-robau i Palol de Fluvià formaren un sol districte parroquial, la parròquia del qual era Sant Genís de Palol, de la qual era una capella agregada l'església de Sant Andreu de Vila-robau. Actualment al nucli històric encara es pot veure la primera església, preromànica del segle X avui sense culte, i la del segle xviii, actual parròquia. Un altre edifici interessant és Cal Ferrer que té integrat una torre quadrada de defensa construïda vers els segles XV-XVI amb carreus ben escairats i una finestra trilobulada a llevant.
El poble celebra la festa patronal de Sant Genís el cap de setmana proper al 15 d'agost.

## Referències

* ↑ «Vila-robau». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 «Vila-robau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].