OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Nuvolositat

La nuvolositat (també coneguda com a coberta de núvols) es refereix a la fracció del cel enfosquida pels núvols quan s'observen des d'una ubicació particular.
Concretament en meteorologia, la nuvolositat és tota l'aigua condensada en l'atmosfera terrestre que sigui visible a ull nu com una totalitat i que no toqui la terra. Per tant, engloba també la boira i la boirina. Actualment la cobertura de núvols existent en un lloc la determinen observadors meteorològics proveïts de sensors meteorològics especials o amb càmeres. Les dades obtingudes amb satèl·lits meteorològics només estan disponibles regionalment.

## Classificació

Tradicionalment la nuvolositat s'estimava en fraccions de deu, però actualment es fan servir fraccions de vuit. L'escala comença amb la nuvolositat absent, 0/8 i es va incrementant fins al cel ple de núvols (cobert) 8/8 i el cel no és visible, 9/8.
| Fracció coberta | Nivell de nuvolositat |
| 0/8 | sense núvols |
| 1/8 | nivell de nuvolositat 1 |
| 2/8 | nivell de nuvolositat 2 |
| 3/8 | nivell de nuvolositat 3 |
| 4/8 | nivell de nuvolositat 4 |
| 5/8 | nivell de nuvolositat 5 |
| 6/8 | nivell de nuvolositat 6 |
| 7/8 | nivell de nuvolositat 7 |
| 8/8 | nivell de nuvolositat 8 (cel cobert) |
| 9/8 | El cel no és visible |

## Paper dins el sistema climàtic

* Cobertura de núvols mundial mtjana en el mes d'octubre de 2009.
* Imatge per satèl·lit de la nuvolositat basada en observacions de la NASA l'11 de juliol de 2005.
Els núvols juguen molts papaers crítics dins el sistema climàtic. En particular, essent els núvols objectes brillants dins la part visible de l'espectre de la llum, reflecteixen eficientment la llum cap a l'espai i així contribueixen a refredar la Terra.

## Vegeu també

Okta, una unitat de mesura que es fa servir per descriure la nuvolositat.

## Referències

* ↑ Gaia Theory at Bibliotecayades
* ↑ SimEarth Instruction Manual - Climate Information at Lemon Amiga
* Huschke, Ralph E. (1959) Glossary of Meteorology, American Meteorological Society, Boston, Second printing-1970.
* McIntosh, D. H. (1972) Meteorological Glossary, Her Majesty's Stationery Office, Met. O. 842, A.P. 897, 319 p.
* IPCC Third Assessment Report Arxivat 2006-09-27 a Wayback Machine., has extensive coverage of cloud-climate interactions: See, in particular, chapter 7.2.

## Enllaços externs

* Cloud Cover - NSDL.arm.gov, (arxivat) Glossary of Atmospheric Terms, From the National Science Digital Library's Atmospheric Visualization Collection. (arxivat)
* Earthobersvatory.nasa.gov, Monthly maps of global cloud cover from NASA's Earth Observatory
* International Satellite Cloud Climatology Project (ISCCP), NASA's data products on their satellite observations
# Contramesura

Una contramesura és un sistema (normalment amb una aplicació militar) dissenyat per prevenir que una arma guiada per sensors assigni o destrueixi el seu objectiu.
Les contramesures que alteren el senyal electromagnètic, acústic o una altra qualsevol de l'objectiu i, per tant, alteren el comportament de rastreig i localització d'una amenaça que s'aproxima (per exemple un míssil) són designades mesures softkill.
Les mesures que contraataquen físicament una amenaça entrant i, per tant, destruint o alterant la seva càrrega/ogiva com a manera que l'efecte intencionat sobre l'objectiu sigui majorment impedit són designades mesures hardkill.

## Vegeu també

* Contramesures electròniques
* Contramesures d'infrarojos
* Bengala (contramesura)

## Referències

* ↑ Dictionary "Countermeasure" DEFINICIÓ (anglès)
# Pont de Sant Andreu de Terri

El Pont de Sant Andreu de Terri és una obra gòtica de Cornellà del Terri (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont medieval que travessa sobre el Terri, format per tres arcs de mig punt, el central més gran, de carreus ben tallats. La resta de la fàbrica és formada per peces de pedra irregular.
És interessant l'estructura de ferro situada al damunt que permet augmentar l'amplada de pas. La part corresponent a les voreres queda en voladís, el terra és format per una xapa metàl·lica i els suports així com la barana són fets amb perfils de ferro amb les unions reblonades.

## Història

La passera metàl·lica hauria estat construïda a finals del segle passat o principis d'aquest.

## Referències

* 1 2 3 «Pont de Sant Andreu de Terri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Paul Neumann

Paul Neumann o Paul Newman (Viena, 13 de juny de 1875 - Viena, 9 de febrer de 1932) va ser un nedador austríac que va prendre part en els Jocs Olímpics de 1896, a Atenes, i que fou el primer austríac a guanyar un or olímpic.
Neumann va disputar les dues proves llargues del programa de natació dels Jocs Olímpics de 1896. En la prova dels 500 metres lliures guanyà la cursa amb un temps de 8' 12.6", superant en més d'un minut i mig al grec Antonios Pepanos; mentre en els 1200 metres lliures, disputada a continuació de la cursa dels 500 metres, hagué d'abandonar.
En acabar els Jocs es traslladà als Estats Units per continuar els estudis de medicina a Chicago i Filadèlfia. Allà continuà practicant la natació i establí els rècords del món en 2, 3, 4 i 5 milles, a banda de guanyar els Campionats dels Estats Units i el Canadà.

## Referències

* 1 2 3 «Paul Neumann Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2012. [Consulta: 5 setembre 2015].
# Cap escocès veritable

Cap escocès veritable és una fal·làcia lògica. És un tipus d'argument autosegellat. El terme va ser avançat pel filòsof Antony Flew en el seu llibre de 1975 Thinking about thinking.

## Fal·làcia

| « | Imagine Hamish McDonald, a Scotsman, sitting down with his Glasgow Morning Herald and seeing an article about how the "Brighton Sex Maniac Strikes Again." Hamish is shocked and declares that "No Scotsman would do such a thing." The next day he sits down to read his Glasgow Morning Herald again and this time finds an article about an Aberdeen man whose brutal actions make the Brighton sex maniac seem almost gentlemanly. This fact shows that Hamish was wrong in his opinion but is he going to admit this? Not likely. This time he says, "No true Scotsman would do such a thing." | » |
| — Antony Flew, Thinking About Thinking (1975) |||
L'argument de la fal·làcia sol prendre la següent forma:
       Mestre: A tots els escocesos els agrada el haggis.
       Estudiant: Però al meu oncle escocès, Scotty McScottscott, no li agrada el haggis!
       Mestre: Bé, a tots els escocesos de debò els agrada el haggis.
Aquesta forma de lluita contra l'argument és una fal·làcia informal si el predicat ("els agrada el haggis") en realitat no està en contradicció amb la definició acordada de la matèria (l'"escocès" en el nostre cas), o si la definició està subjecta tàcitament per fer vàlid l'argument de contrarestar.
Si no hi ha una definició acceptada de la matèria, aleshores la definició ha de ser entesa en el seu context, s'ha de definir abans de ser utilitzats en l'argument.
És molt comú en la política, quan alguns polítics diuen que d'altres no són autèntics comunistes, liberals, demòcrates, etc. perquè de tant en tant no està d'acord en una política a seguir.
Ve en moltes formes. Per exemple, se sol dir que "qualsevol persona decent", no donaria suport a la mort a la forca, ni veuria porno, ni fumaria en públic, etc. L'orador, en aquests casos, no s'adona que efectivament obliga a la redefinició del que constitueix una "persona decent" per incloure o excloure el que vol i no utilitza el que ja és una accepció de la frase.
Alguns elements o accions sí que són contradictoris amb el subjecte i, per tant, no són fal·làcies. Un exemple d'això és "Cap vegetarià veritable menjaria carn", que no és fal·laç perquè segueix la definició acceptada de vegetarià: menjar carn, per definició, desqualifica a algú de ser vegetarià.

## Vegeu també

* Fal·làcia lògica
# Ca l'Alomar

Ca l'Alomar és una masia de Sant Feliu de Buixalleu (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia aïllada, situada al barri de Gaserans, dins el terme municipal de Sant Feliu de Buixalleu.
L'edifici consta de planta baixa i pis, i està cobert per un teulat desigual a doble vessant, desaiguat als laterals.
A la façana principal, a la planta baixa, hi ha una porta en arc de mig punt format per dovelles de pedra, i dues finestres a banda i banda en arc de llinda. La de l'esquerra conserva els brancals amb llinda de pedra.
Al pis, tres finestres en arc de llinda. La finestra de la dreta és l'única que conserva els brancals i la llinda de pedra.
Tots els murs són de maçoneria i les cadenes cantoneres són de carreus de pedra.

## Història

En un dels pergamins que es conserven a l'arxiu Draper apareix esmentada aquesta casa, Alomar, l'any 1600. És l'única referència que es coneix.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Ca l'Alomar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Convent de les Serves de Maria

El Convent de les Serves de Maria és una obra historicista de Mataró (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local. Es tracta d'un edifici religiós davant els jutjats nous, prop de la Riera. D'estil historicista, recull a la façana, malgrat la disposició asimètrica de les seves parts, els principals elements del renaixement més senzill però estilitzat, com portes i finestres. Guarda certa similitud amb l'edifici de la Universitat de Barcelona, però amb unes línies més sòbries. La façana de l'edifici és pràcticament del tot arrebossada, les pedres o carreus es troben a la base de l'edifici.
Sense cap canvi a nivell extern, l'edifici es conserva tal com el va projectar Jeroni Boada, el mestre d'obres mataroní. Per aquest motiu és una obra catalogada per l'ajuntament i, per tant, queden protegides la façana i els volums de l'edifici.

## Referències

* 1 2 «Convent de les Serves de Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Pou de glaç de Palol Farga

El Pou de glaç de Palol Farga és una obra de Cornellà del Terri (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pou de glaç amb dipòsit de planta circular excavat en el subsòl. El seu perímetre exterior és de 30 m. Probablement tenia la coberta semiesfèrica, ara desapareguda. En el mur perimetral circular no s'aprecia cap mena d'obertura d'accés. La maçoneria de la part interna és amb pedruscall irregular lligat amb morter. La seva fondària actual és notable, de prop de 6-7 m. Un farcit de terra i pedra cobreix el fons i no és possible determinar-ne la fondària exacta. Una frondosa vegetació cobreix bona part de l'estructura.

## Història

Els pous de glaç foren emprats per emmagatzemar el gel durant tot l'any. Els blocs de gel eren serrats de les geleres, generalment situades prop d'un riu o d'una bassa, i des d'aquí transportats fins a un pou de glaç proper. Per mitjà d'una corda o politja eren baixats fins al fons del dipòsit, on eren acuradament col·locats. Entre les capes de blocs es posaven bolls de blat, branques, o bé terra per evitar-ne la fusió. Un cop era omplert el dipòsit, es segellava hermèticament per tal de mantenir una temperatura baixa en el seu interior. A la comarca la majoria de pous de glaç els podem datar dels segles XVII-XIX. En conservem diferents exemples a Serinyà, Crespià, Vilamarí, Cornellà del Terri i Palol de Revardit.

## Referències

* 1 2 «Pou de glaç de Palol Farga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Can Molins (Sant Feliu de Buixalleu)

Can Molins és una masia gòtica de Sant Feliu de Buixalleu (Selva) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia aïllada, situada al nucli de Gaserans.
L'edifici està estructurat per un cos principal i un cos posterior. Coberta desigual a doble vessant al cos principal, amb ràfec amb una filera de teula girada. La coberta del cos posterior, és a doble vessant i amb ràfec de doble filera.
A la planta baixa, de l'edificació principal, hi ha l'entrada principal, amb arc de mig punt i dovelles en pedra. Al costat dret i amb un nivell d'entrada inferior, una altra porta, en arc escarser i també amb dovelles i carreus de pedra als brancals. A l'esquerra una petita obertura quadrangular amb brancals, ampit i llinda de pedra; una porta en arc rebaixat amb brancals de pedra; i una finestra en arc rebaixat.
Al pis, sobre la porta d'entrada destaca una finestra doble d'estil gòtic trevolada (però actual), amb una estreta columna, amb el seu respectiu capitell de decoracions vegetals. Al costat dret, una finestra en arc conopial i arquets i decoracions vegetals (actual). Al costat esquerre hi ha dues finestres amb llinda monolítica, amb carreus als brancals de pedra i ampit també de pedra.
Hi ha un rellotge de sol esgrafiat, que conserva l'agulla. L'esgrafiat s'estén també a l'entorn de les dues finestres del pis de la part esquerra.
A l'entorn de la finca hi ha l'era i una pallissa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Molins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Xènocles d'Atenes el Jove

Xènocles (en grec antic: Ξενοκλῆς, Xenoklês) fou un poeta tràgic de l'antiga Grècia natural d'Atenes. Gairebé no se'n coneix res, però sembla que hauria viscut al segle iv aC.
Sembla que hauria estat fill de Càrcinos el Jove i net de Xènocles el Vell. Es coneix de la seva existència per uns escolis a Aristòfanes on es distingeix explícitament del seu avi Xènocles. No se'n conserva cap altra referència ni cap fragment, malgrat que es fa molt difícil d'escatir si una citació fa referència a ell o un altre Xènocles, i fins i tot amb Fílocles.

## Referències

* ↑ 1.2.Xenocles a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1289-1290
# Giovanni Giorgio Trissino

Giovanni Giorgio Trissino, també anomenat Gian Giorgio Trissino, (Vicenza, 22 de juliol de 1877 – Milà, 22 de desembre de 1963) va ser un genet italià que va prendre part en els Jocs Olímpics de París de 1900, on fou el primer italià a guanyar una medalla d'or en uns Jocs Olímpics.
Trissino disputà dues proves del programa d'hípica, ambdues amb el cavall Oreste: el concurs de salt d'alçada, on un salt d'1m 85cm li va valer per compartir la medalla d'or amb el francès Dominique Gardères; i el concurs de salt de llargada, on els 5m 70cm li van permetre obtenir la medalla de plata, rere Constant Van Langendonck.
Entre 1915 i 1917 va escriure i dirigir diversos curtmetratges sobre l'equitació, en alguns dels quals sortí com a actriu Gemma Albini, amb qui anys més tard es casaria.
Abandonà l'exèrcit amb el grau de capità, després d'haver viscut durant molt de temps a Roma i sovintejar per la cort del rei. Un cop finalitzada la Primera Guerra Mundial es traslladà a Milà per dedicar-se a la composició musical, amb cert èxit. L'editor G. Ricordi gravà i edità diverses de les seves peces.

## Referències

* ↑ «Giangiorgio, Count Trissino Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 28 de juliol 2011. [Consulta: 15 setembre 2015].
* ↑ El Complete Index To World Film i l'Internet Movie Database inclouen les següents obres: Così è la vita del 1915, enregistrat per Trissino; actors Trissino i Gemma Albini; director de fotografia Alfredo Lenci; produït per Polifilm; Eroismo di Donna, Donne Eroiche, Amor di Patria del 1916, enregistrat per Trissino; actors Trissino, Gemma Albini i Ada Bolognini; director de fotografia Ottorino Tedeschini; produït per Sport-film; Giudice e Padre, La Canzone dei Fiori del 1917, enregistrat per Trissino; actors Trissino, Gemma Albini, Guido Guiducci, Pier Camillo Tovagliari, Annunziata Mazzini, Giuseppe Farnesi; director de fotografia Ottorino Tedeschini; produït per La Dominante. Vegeu també la revista Bianco e Nero, vol 51, pàg 167, 1990.
* ↑ Luigi Lusi, Genova Cavalleria, 1939, pàg 218

## Enllaços externs

* Perfil a Complete Index To World Film.
* Perfil a Internet Movie Database.
# Castell de Matsue

El castell de Matsue (松江城, Matsue-jō) és un castell feudal de Matsue, a la prefectura de Shimane, al Japó. Conegut amb el nom d'el castell negre o el castell del corriol, és un dels pocs castells medievals japonesos que es conserven tal com eren originalment, construïts en fusta i no pas fruit d'una reconstrucció moderna.
Edificat entre els anys 1607 i 1611 per mandat del senyor local Horio Yoshiharu, l'any 1638 el feu i el castell van passar a la família Matsudaira, una branca menor del clan Tokugawa, que ocupava el poder.
Al llarg dels segles, la majoria dels castells japonesos han acabat destruïts per diverses causes, com ara guerres, terratrèmols o fins i tot incendis, que eren un gran risc perquè la major part dels castells solia ser de fusta. El castell de Matsue es va construir després de l'última gran guerra del Japó feudal i, per tant, mai no ha viscut cap batalla. Així i tot, de l'edifici original només se'n conserven alguns murs i la torrassa.

## Història

Dels dotze castells que es conserven al Japó, el de Matsue és l'únic de la regió de San'in. És el segon més gran del país, el tercer més alt (30 metres) i el sisè més antic. Es va construir durant un període de cinc anys per voluntat del dàimio de la regió d'Izumo, Yoshihari Horio, i es va enllestir definitivament el 1622.
Després dels mandats de Tadaharu Horio i Tadataka Kyogoku, un net de Ieyasu Tokugawa, Naomasa Matsudaira, es va convertir en senyor del castell després d'abandonar Matsumoto, a la província de Shinshu, per establir-se a Matsue, i així va començar un govern que duraria durant 234 anys i deu generacions de la família Matsudaira.
El 1875 es van destruir tots els edificis de dins de la fortificació tret de la torre, que es va conservar gràcies a diverses pressions. Entre el 1950 i el 1955 es va reconstruir de nou tot el castell.
L'edifici és una estructura complexa construïda com una talaia; des de l'exterior sembla que tingui cinc plantes, però de fet en té sis. La majoria de murs estan pintats de negre, i conformen una estructura sòlida aixecada per resistir la guerra; al mateix temps, però, l'edifici és majestàtic i solemne, característiques pròpies de l'estil Momoyama.

## Bibliografia

* Schmorleitz, Morton S. Castles in Japan. Charles E. Tuttle Co., Tòquio, 1974. ISBN 0-8084-1102-4.
* Motoo, Hinago. Japanese Castles. Kodansha, Tòquio, 200 p., 1986. ISBN 0-87011-766-1.

## Vegeu també

* Castell japonès
# El Serrat (Arbúcies)

El Serrat és una masia d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El Serrat és un mas, situat a 855 metres dins el Parc Natural del Montseny, envoltat de plantacions de pins.
L'estructura principal de l'edificació actual correspon al segle xviii, però possiblement té els orígens més antics. Aquest canvi cronològic es pot veure molt bé en les diferents parts del mas, especialment la façana posterior que conserva la porta d'arc rebaixat, amb el número 37 en una placa de ceràmica, i algunes finestres quadrangulars amb llinda monolítica.
L'edifici té dues plantes i golfes, i la coberta és amb vessants a laterals, hi ha però cossos afegits a banda i banda del cos principal, així com annexos a la part de darrere o altres edificacions al voltant.
La façana principal ha estat reformada als segles XIX i XX tal com indica una inscripció en una porta metàl·lica “reforma 1946”. El parament és arrebossat i pintat de blanc i encara es pot llegir amb lletres pintades el nom “MAS SERRAT” en un dels extrems de la façana. Hi ha moltes finestres i obertures a la planta baixa, en comparació amb les tres del primer pis i l'única de les golfes. Ara bé, el més interessant és la terrassa amb balconada de pedra que se situa al llarg de la façana, amb un soterrani a la part de baix, per sota el balcó, amb la part del mur encoixinada amb carreus de pedra ben tallats. Sota aquesta balconada no hi ha cap porxo sinó espai que actualment serveix de magatzem però que possiblement corresponia a les antigues quadres o corrals. Hi ha quatre arcs de mig punt lleugerament rebaixats, que donen accés a aquesta mena de soterrani sobre el qual sembla descansar l'edifici.

## Història

Els masos documentats en el segle xiii dins la parròquia de Cerdans eren: Puig Aguilar, Serrat, Martorell, Solà, Font, Mataró, Roix, Tarrés, Palomeres, Castell i Castellet. Bernat Serrat de Cerdans apareix documentat al 1308. En els fogatges de la batllia de n'Orri de 1497 i 1515 apareix el mas Serrat de Cerdans.
L'any 1573 Joan Serrat pagès i propietari del mas Serrat de Cerdans, prestava a la lluminària de Santa Maria de Lliors un censal de pensió.
S'esmenta en l'acta de la rodalia de la parròquia de Sant Cristòfol de Cerdans de l'any 1736. També es troba documentat en el Cadastre de 1743 i de 1800.
En el padró de 1883 apareix habitada per dues famílies, una de 2 i altra dels masovers de 5 persones, en el padró de l'any 1940 la trobem habitada per una família de 7 membres.
En l'amillarament de 1935 Pere Serrat Orriols declara els límits de la finca de mas Serrat de Cerdans, que limita a orient amb terres dels masos Pla d'Úfol i Vilarmau, a ponent amb terres del mas Vilarmau i a nord amb terrenys del mas Mataró.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «El Serrat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Cromatografia líquida

La Cromatografia líquida, també coneguda com a Cromatografia de líquids, és una tècnica de separació i no és una tècnica d'anàlisi quantitativa o qualitativa. Permet separar físicament els diferents components d'una solució per l'absorció selectiva dels constituents d'una mescla. En qualsevol cromatografia hi ha un contacte entre dues fases, una de fixa que es diu estacionària, que es troba a l'interior de una columna, i una de mòbil o (fase mòbil) que flueix permanentment durant l'anàlisi, i que en aquest cas és un líquid o mescla de diversos líquids. La fase mòbil circula sobre la fase estacionària, de forma a maximitzar el contarte entre les superfícies La fase estacionària per la seva banda pot ser alúmina, sílice o resines d'intercanvi iònic. Els intercanviadors iònics són matrius sòlides que contenen llocs actius (que també s'anomenen grups ionogènics) amb càrrega electroestàtica (positiva o negativa). D'aquesta forma, la mostra queda retinguda sobre el suport sòlid per afinitat electroestàtica. Depenent de la relació càrrega/mida uns constituents de la mescla seran retinguts amb més força sobre el suport sòlid que d'altres, cosa que provocarà la seva separació. Les substàncies que romanen més temps lliures en la fase mòbil, avancen més de pressa quan aquesta flueix i les que queden més unides a la fase estacionària o retingudes avancen menys i, per tant, trigaran més a sortir o fluir.
Aquest tipus de cromatografia es pot fer servir en gairebé qualsevol tipus de molècules carregades incloent grans proteïnes, petits nucleòtids i aminoàcids. Sovint es fa servir en la purificació de proteïnes, l'anàlisi d'aigua i el control de qualitat.
Les columnes més habituals en cromatografia de líquids son "empacades".

## Mètodes de cromatografia líquida

| Mètodo | Abreujat | Mecanisme predominant |
| Líquid, sòlid o d'adsorció | LSC | Adsorció sobre la superfície |
| Líquid | LLC | Repartiment entre fases líquides, una mòbil i l'altra estacionària. |
| Fase enllaçada | BPC | Repartiment i / o adsorció entre les fases mòbil i enllaçada. |
| Afinitat | -- | Ús de l'estructura de lligants immobilitzats per unir bioselectivament la proteïna volguda. |

## Referències

* ↑ Skoog, West, Holler. Fundamentos de Química Analítica (en castellà). Quarta. Editorial Reverté, 1997. ISBN 84 - 291 - 7555 - 5.