OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bandera de Fort Sumter

La Bandera de Fort Sumter és una bandera dels Estats Units d'Amèrica de 33 estrelles. Fou la bandera que onejava sobre el fortí militar de Sumter durant la batalla de Fort Sumter, la batalla que marcà l'inici de la Guerra Civil Nord-Americana.

## Història

La bandera fou la que onejava sobre Fort Sumter quan aquest va ésser atacat per les tropes sudistes, l'any 1861. La bandera fou baixada per l'oficial unionista Robert Anderson el 14 d'abril del 1861, quan aquest rendí Fort Sumter als sudistes després de llargs dies d'intens bombardeig. Anderson portà la bandera de Fort Sumter a la ciutat de Nova York, on fou lligada a l'estàtua eqüestre de George Washington. Més de 100,000 persones acudiren a l'homenatge. La Bandera de Fort Sumter es considerà un símbol de la Unió en la lluita contra la Confederació, i se li va atribuir un gran valor patriòtic. La Unió utilitzà la bandera per aconseguir pressupost per a la guerra: era portada per totes les ciutats del Nord, on era subhastada, però el comprador final de la bandera tenia l'obligació moral i patriòtica de tornar-la a l'estat, perquè pogués resumir la seva utilitat com a recaptador de fons.
El 14 d'abril de 1865, Robert Anderson, l'oficial militar que havia defensat Fort Sumter dels sudistes quatre anys abans, hissà de nou victoriosament la bandera sobre les runes del fortí.
La Bandera de Fort Sumter està preservada i exhibida pel Servei de Parcs Nacionals, i hi abunden còpies i rèpliques en el món dels col·leccionistes.

## Enllaços externs

* Banderes de Fort Sumter-Servei de Parcs Nacionals
# Sin nombre

Sin nombre és una pel·lícula escrita i dirigida per Cary Fukunaga, coproduïda entre Mèxic i Estats Units d'Amèrica (EUA) i rodada en espanyol. Es va rodar a Tapachula, Chiapas, Suchiate i a Tegucigalpa. És protagonitzada per Edgar Flores, Paulina Gaitán, Krystian Ferrer, Diana García i Tenoch Huerta.
Es va estrenar el 18 de gener de 2009 al Festival de Cinema de Sundance, on va obtenir els premis al millor director i a la millor fotografia.

## Argument

Willy «El Casper» és membre de la banda Mara Salvatrucha i viu a Tapachula, un poble mexicà prop de la frontera amb Guatemala. Introdueix un jove a la seva colla que rep el sobrenom de «Smiley» després d'un ritu d'iniciació violent. Més endavant, Casper ajuda Smiley a completar aquesta iniciació executant un membre de la banda rival.
Casper està relacionat sentimentalment amb una noia, Martha Marlen. Tement per la seva seguretat manté la relació en secret, però la seva doble vida fa que la banda posi en dubte la seva lleialtat. Quan Martha segueix Casper a una reunió, el líder de la banda, Lil Mago, intenta violar Martha i accidentalment la mata.
Poc després, Lil Mago porta Casper i Smiley a La Bombilla, un lloc de les vies del tren on els immigrants sense papers esperen els trens que passen de camí als EUA. Entre els immigrants hi ha una família hondurenya formada per Sayra, el seu pare i el seu oncle que van camí de Nova Jersey. Lil Mago, Casper i Smiley roben als passatgers els diners que porten fins que Lil Mago veu Sayra i intenta violar-la. Casper intervé matant Lil Mago.
El nou líder de la banda, El Sol, acusa Smiley de connivència, fet pel qual Smiley protesta, demana que l'enviïn a matar Casper per a demostrar la seva lleialtat i viatja cap al nord per a localitzar-lo. Al tren, Casper, encara angoixat, és evitat pels altres passatgers. Quan alguns intenten tirar-lo del tren, Sayra l'avisa i s'apropa a ell, malgrat les advertències del seu pare.

## Referències

* ↑ Torreiro, Mirito. «Sin nombre» (en espanyol europeu). Fotogramas, 20-10-2009. [Consulta: 12 març 2022].
* ↑ «Sin nombre» (en español). Zinema. Arxivat de l'original el 8 de maig de 2012. [Consulta: 9 maig 2012].
* ↑ León, Jesús. «'Sin nombre', prodigioso drama sobre la desesperación» (en castellà), 29-10-2009. [Consulta: 12 març 2022].
# Les dimanches de Ville d'Avray

Les dimanches de Ville d'Avray és una pel·lícula francesa dirigida per Serge Bourguignon, estrenada el 1962 i adaptació d'una novel·la del mateix nom de Bernard Eschasseriaux
La pel·lícula va rebre l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa el 1962.

## Argument

Pierre, un antic pilot de guerra s'ha tornat amnèsic de resultes d'un accident d'avió a l'Extrem Orient. Magdalena, la infermera que l'ha recollit, li consagra tota la seva vida i el seu amor de dona sola. Un dia, acompanyant-la a l'estació de Ville-d'Avray, Pierre coneix Françoise, una òrfena de deu anys, que viu amb les germanes. Fa amistat amb la nena. Després de fer-se passar pel seu pare, li ret visita tots els diumenges. Una tendra i pura complicitat s'estableix entre ells. Però aquesta relació escandalitza la ciutat....

## Repartiment

* Hardy Krüger: Pierre
* Nicole Courcel: Madeleine
* Patricia Gozzi: Françoise/Cybèle
* Daniel Ivernel: Carlos
* André Oumansky: Bernard
* Anne-Marie Coffinet: Françoise II
* Maurice Garrel: El policia
* René Clermont: El carter
* Malka Ribowska
* Michel de Ré: Fiacre
* France Anglade: Lulu
* Serge Bourguignon: El cavaller

## Premis i nominacions
### Premis

* 1963: Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa

### Nominacions

* Oscar a la millor banda sonora 1964 per Maurice Jarre
* Oscar al millor guió adaptat per Serge Bourguignon i Antoine Tudal
* Premi Samuel Goldwyn

## Referències

* ↑ http://www.bibliopoche.com/livre/Les-dimanches-de-Ville-d-Avray/129716.html
# Suematsu Kenchō

    En aquest nom japonès, el cognom és Suematsu.
El vescomte Suematsu Kenchō (末松 謙澄, 30 de setembre de 1855 – 5 d'octubre de 1920) va ser un polític, intel·lectual i escriptor japonès, que va viure durant els períodes Meiji i Taishō. A part de la mateixa activitat com a governant japonès, va escriure importants obres al Japó en anglès. Va ser retratat de forma negativa en la novel·la de Ryōtarō Shiba Saka no ue no Kumo.

## Obres

* Kenchio Suyematz, trans. Genji Monogatari : The Most Celebrated of the Classical Japanese Romances. London: Trubner, 1882.
* Baron Suematsu, A Fantasy of Far Japan; or, Summer Dream Dialogues. London: Constable, 1905.
* Kenchio Suyematsu, The Risen Sun. London: Constable, 1905.

## Referències

* ↑ NCBank biographical timeline of Suematsu's life
* ↑ Kowner, Historical Dictionary of the Russo-Japanese War, p. 361–362.

## Enllaços externs

* National Diet Library Bio and Photo
* Suematsu's memorial stone Arxivat 2004-09-11 a Wayback Machine. s Yukuhashi, Fukuoka..
* Obres de o sobre Suematsu Kenchō a Internet Archive
# Emmy Heim

Emmy Heim (Viena, 10 de setembre de 1885 - 13 d'octubre de 1954) va ser una cantant (soprano) i professora de música austríac-canadenca.
Heim va estudiar cant a Viena i va debutar com a cantant de cançons el 1911. Va recórrer Alemanya, Àustria-Hongria i Polònia i va aparèixer davant soldats a la Primera Guerra Mundial. El 1915 es va casar amb el poeta Emil Alphons Rheinhardt, amb qui va conèixer importants poetes de parla alemanya com Rainer Maria Rilke i Hugo von Hofmannsthal. Va cantar cançons d'Arnold Schönberg. Oskar Kokoschka en va fer un retrat litogràfic. El 1921 es va casar amb l'arquitecte Franz Singer.
A més de cançons de Schubert, Schumann i Wolf, el repertori de Heim també va incloure obres de compositors contemporanis com Alban Berg, Egon Wellesz i Arnold Schönberg. El 1919 va cantar en un concert Berceuses de chat i Pribaoutki d'Ígor Stravinski.
A principis dels anys trenta, Heim va viure a Anglaterra i va mantenir un estudi vocal a Salzburg fins a Àustria. De 1934 a 1939 va estar principalment a Canadà, on va debutar al "Hart House Theatre" de Toronto el 1934 per recomanació d'Ernest MacMillan. Quan va esclatar la Segona Guerra Mundial, va tornar a Anglaterra, fent actuacions en hospitals i camps militars de la Creu Roja i fent classes a Oxford i a la Universitat de Cambridge.
El 1946 es va traslladar a Canadà i va rebre la ciutadania canadenc el 1954. Va ensenyar al Reial Conservatori de Música de Toronto fins a la seva mort. Entre els seus estudiants es trobaven Joan Hall, Frances James, Eileen Law, Margo MacKinnon, Lois Marshall, Joan Maxwell, James Milligan, Mary Morrison, Jan Simons i Joyce Sullivan.
El 1946 es va traslladar a Canadà i va rebre la ciutadania canadenc el 1954. Va ensenyar al Reial Conservatori de Música de Toronto fins a la seva mort. Entre els seus estudiants es trobaven Joan Hall, Frances James, Eileen Law, Margo MacKinnon, Lois Marshall, Joan Maxwell, James Milligan, Mary Morrison, Jan Simons i Joyce Sullivan.

## Referències

* ↑ Portrait of Emmy Heim, bei Metropolitan Museum of Art
* ↑ James E. Neufeld: Lois Marshall: A Biography. Toronto: Dundurn Press, 2010
* ↑ James E. Neufeld: Lois Marshall: A Biography. Toronto: Dundurn Press, 2010
# Serra de Mensa

La Serra de Mensa és una serra situada al municipi de Castellfollit del Boix, a la comarca del Bages, amb una elevació màxima de 623 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Sebastià de Puigdelfí

Sant Sebastià de Puigdelfí és un edifici religiós catalogat com a monument del municipi de Perafort (Tarragonès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Església amb tres naus. La volta de la central està reforçada amb cinc arcs faixons sobre pilar, que també suporten les arcades que divideixen les naus. Entre aquestes hi ha finestres cegues amb llunetes. Sota les finestres corre una cornisa, amb trencament exterior a cada arc faixó.
El presbiteri és rectangular i està acabat en semicúpula sobre petxines i un semicercle esfèric.
A ambdós costats hi ha portes de les sagristies. A la de la dreta hi ha la data de construcció del temple, 1794.
Les naus laterals, cobertes amb volta de creueria rebaixades i de dimensions reduïdes, serveixen de capelles. A dues de les capelles laterals hi ha pintures de Sebastià Sanabre.
La façana és barroca i té una porta amb llinda sobre quatre graons, una rosassa i un ull de bou purament decoratiu.
A la banda dreta hi ha el campanar, inacabat, de planta quadrangular al primer cos i octogonal irregular a l'inici del segon, que té obertures per a campanes.
El 1919 va ser revestida d'una capa de ciment que imita rajoles.

## Història

El poble de Puigdelfí depenia des d'un començament de la parròquia del Codony. El 1779 tenia capella i fossar propis, construïts segurament després del trasllat de l'església del Codony a l'actual emplaçament de Perafort.
El 1794 es construí l'actual església. De primer, els serveis anaven a càrrec del vicari de Perafort -que depenia aleshores del rector de la Secuita-, d'on era sufragània l'església de Puigdelfí -tret del període comprés entre el 1836 i el 1839, en què Perafort, no tingué vicari i els feligresos havien d'anar als Garidells-.
El 1863, l'alcalde de Perafort, Josep Manent, demanà una plaça de vicari per a Puigdelfí, donat l'augment demogràfic de tot el terme municipal, cosa que fou concedida l'any següent.
Obres artístiques desaparegudes el 1936:
* Retaule d'altar major. Neoclàssic, fet el 1794 i daurat el 1864.
* Retaule del Roser, segurament gòtic i del Codony.
* Retaule dels Dolors
* Retaule de Sant Antoni
* Retaule de Sant Isidre.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 «Sant Sebastià de Puigdelfí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 abril 2013].

## Enllaços externs

* «Sant Sebastià de Puigdelfí». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa dels Concilis

Casa dels Concilis és un monument del municipi de Tarragona protegit com a bé cultural d'interès local. Edifici de tres pisos amb façana al carrer de les Coques, on té l'escut de la ciutat, en pedra. És la seu del Museu Bíblic Tarraconense.

## Descripció

Presenta planta baixa amb porta d'arc de mig punt i la clau decorada amb l'escut de Santa Tecla. A les plantes superiors s'obren sis finestres. Una cornisa separa la façana de la coberta amb teulada a doble vessant. Presenta una torre de planta quadrada encastada a l'extrem sud-oest de l'edifici.

## Història

Edifici construït, el 1585, damunt la cúria del Vicariat per a guardat els documents i protocols de la província eclesiàstica tarragonina i dels concilis provincials. Des del 1854 fins poc després de la guerra de la Independència albergà l'arxiu Eclesiàstic. Després de la construcció del Palau arquebisbal tota la documentació fou traslladada allà.
Durant els treballs efectuats al pati interior es van documentar estructures romanes consistents en el mur de carreus que servia de tancament al recinte de culte del Fòrum Provincial pel seu costat oriental, així com un mur d'opus vitatum de cronologia indeterminada que corria transversalment al primer.
També cal tenir en compte que en aquest immoble hi ha un accés a un refugi antiaeri de la Guerra Civil de 1936-1939.

## Referències

* 1 2 3 «Casa dels Concilis». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 abril 2013].
* 1 2 3 4 «Casa dels Concilis». Fitxes zona a (Part Alta) - Volum I. Catàleg de béns a protegir - patrimoni cultural. pla d'ordenació urbanística municipal de Tarragona pp.63-64. Ajuntament de Tarragona, 01-01-2011. [Consulta: 25 abril 2013].
# Casa Salas Ricomà

Casa Salas Ricomà és un monument del municipi de Tarragona protegit com a bé cultural d'interès local. L'arquitecte tarragoní Ramon Salas i Ricomà dissenyà per al seu propi habitatge una de les cases més singulars de la Rambla Nova el 1907. Destaca per l'ús de pedra de llisós, molt ben treballada, i per la decoració modernista amb elements propis de l'arquitectura d'època medieval.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, que fa cantonada, amb semisoterrani, entresol, tres pisos, i tribuna a la cantonada, d'estil modernista amb tractament neogòtic.
És un dels edificis de més qualitat de Tarragona i dels més característics de la Rambla. Totalment fet amb pedra natural i treballada, està molt proporcionat tant en l'alternança entre les finestres i el massís, com per la seva singular figura d'aire barroc -amb cancells, llindes i imposta platerescs-.
Cal destacar el ferro forjat d'estil modernista a les baranes dels balcons.
Cresteria també modernista.

## Història

No ha canviat la funció per a la qual va ser construït, si bé en l'actualitat estan instal·lades al lloc que anteriorment havien estat dues delegacions ministerials.

## Referències

* ↑ «Casa Dolores Salas Ricomà». Fitxes zona b (Eixample-Rambla) - Volum II. Catàleg de béns a protegir - patrimoni cultural. pla d'ordenació urbanística municipal de Tarragona pp.157-158. Ajuntament de Tarragona, 01-01-2011. [Consulta: 29 abril 2013].
* 1 2 3 4 5 «Casa Salas Ricomà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 abril 2013].

## Enllaços externs

* «Casa Salas Ricomà». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Sanromà

La Casa Sanromà o Casa Bofarull és un monument del municipi de Tarragona protegit com a bé cultural d'interès local projectada per Josep Maria Pujol i de Barberà.

## Descripció

Edifici de planta baixa i quatre pisos, amb solucions ornamentals del modernisme "manierista" utilitzades pels moviments d'avantguarda europeus de principis de segle xx. Façana amb més amplada al c/ Sant Agustí que a la de la Rambla, tenint aquesta una tribuna vidrada que ocupa dues plantes i amb uns muntants força característics. A la vegada, la façana està emmarcada per pseudo pilars tant als laterals com a la cantonada. El ferro forjat dels balcons té elements vegetals de composició molt simple. Als voladissos hi ha impostes.

## Història

L'any 1946 els germans Ripoll i Sahagun, Salvador i Josep (arquitecte i aparellador) realitzen obres de reforma interior.

## Referències

* 1 2 «Casa Sanromà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 abril 2013].

## Enllaços externs

* «Casa Sanromà». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Nautilus praepompilius

Nautilus praepompilius és una espècie extinta de mol·lusc cefalòpode de la família Nautilidae. Va viure durant l'Eocè superior i l'Oligocè. S'han trobat espècimens fòssils a la formació de Txegan (Kazakhstan). N. praepompilius va ser agrupat en un tàxon juntament amb altres espècies extintes, basat en els caràcters compartits de les seves conquilles. El seu nom prové degut a la seva morfologia, més tancada que la de N. pompilius.

## Referències

* ↑ «BioLib: Nautilus praepompilius». [Consulta: 26 març 2021].
# Era Mòla de Naut

Era Mòla de Naut és un monument del municipi d'Es Bòrdes inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Era Mòla de Naut constitueix avui un petit nucli de cinc edificis en el vessant dret de la Garona. En la part superior destaca una casa que segueix la tipologia des del segle xix, ambobertures sota arcs de descàrrega distribuïdes en tres plantes (façana de migdia), i al capdamunt un humarau sota una coberta d'encavallades de fusta i llosat de pissarra, de dos vessants i tresaigües en els penalèrs de la qual sobresurten "lucanes" i "humenèges".En la part inferior, vora del llit del riu, comparteix un casal de notables dimensions, de secció rectangular, i disposat en sentit longitudinal al corrent de l'aigua. Es tracta de l'antiga fàbrica de llana, que tingué com a precedents un molí hidràulic de farina i un ressèc amb l'habitatge del moliner reunits en una mateixa unitat arquitectònica i fabril, disposició molt estesa al sud de França segons Krüger. En la façana nord comparteixen sis obertures en les dues plantes, dessota d'un "humarau" amb coberta de pissarra. La façana de migdia conserva, però, uns voladissos que evidencien que aquesta era la zona d'habitatge, i un massís contrafort en el centre amb l'arc de sortida del canal, presidit per una segona obertura i a banda i banda unes grans arcades paredades. El salt necessari s'aconseguia desviant l'aigua del riu per una pexiera que nodria un "cnau" important a jutjar pels vestigis, deixant-la caure per un pou fins a l'interior de la fàbrica.

## Història

L'índex de Privilegis de la Val documentada la construcció d'un molí fariner sota Castèl-leon l'any 1612. Ja el 1788 el qüestionar di Francisco de Zamora consigna el molí del Baró de Les, on estaven obligats a moldre per contracte els habitants de Vilamòs i Arres. Al segle xix, tot i la competència dels molins d'Arròs i de la Ribera, el molí del Baró comptava amb una casa de dues plantes i era gairebé l'únic de la Val que funcionava tot l'any. L'any 1906 reporta Juli Soler que la fàbrica de teixits de llana, dels anomenats "boreus" (burells), abastava tota la Val. Posteriorment, la fàbrica de farina subministrava llum a tots els pobles d'Irissa. La Societat dera Mòla, deth Ressèc i dera Fabrica dera Lana del Baró era formada per Rella (d'Arnau d'Arres) per Aunòs (de Joanchiquet de Vilamòs) i per Lluís Marqué Atés (de Sartiga de Bordius).

## Referències

* 1 2 «Era Mòla de Naut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
# Pont de Pontaut

El Pont de Pontaut és un pont catalogat com a monument del municipi de Bausen (Vall d'Aran) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont de Pontaut, bastit damunt de la Garona, en un brancal de l'antic Camin Reiau que comunica amb Canejan seguin la vall del riu Toran. Com és habitual els estreps del pont aprofiten sengles roques sobresortints en el llit del riu com a base. Una única arcada de grans dimensions fou resolta amb materials allargassats, lloses més que no pas carreus, els quals foren disposats en full de llibre. Aquesta fàbrica li dona un aspecte molt característic tot i que la vegetació amaga bona part dels paraments; s'hi entreveu també l'ús de carreuons a penes escairats, disposats en filades i units amb argamassa. La part superior del pont fou condicionada a principi del segle XX per tal d'ampliar el camí, d'estructura planta i amb baranes d'uns 75 cm d'alt. No hi ha dubte que es tracta d'un dels millors ponts de la Val d'Aran.

## Història

En el capbreu del Canejan de l'any 1313 ja compareix un Arnau de Ponts, sense que això permeti concretar si es tracta d'aquest pont o de qualsevol altre. És positiu que J.E. de Gràcia parla del caseriu de Pontaut, a una banda i altra de la Garona, amb un pont (1613). El qüestionari de Francisco de Zamora consigna que el pont de Pontaut damunt de la Garona per a passar a Canejan era de pedra, nou, d'un sol ull, amb les següents mides: 46 pams i 1 quart d'alt, 88,5 pams d'ample (mides araneses), amb baranes i molt bons resguards a les bandes, de cal i cant, si bé s'especifica que tenia molt mala entrada per la part de Pontaut (1788). Semblantment, el Diccionari de Pascual Madoz fa esment a Pontaut d'una caserna de carrabiners així com d'un formós pont de pedra d'un sol arc que menava a Canejan (1859). J. Soler crea una certa confusió sobre el pont de Pontaut perquè l'itinerari 91 parla d'un alt pont de fusta que dona nom al caseriu; l'itinerari 96, però deixa clar que "s'entravessa la Garona pel vell pont de pedra" (1906).

## Referències

* 1 2 «Pont de Pontaut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
# Çò des de Tròi

Çò des de Tròi és un edifici d'Arró al municipi d'Es Bòrdes inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antic "auvitatge" que compta amb una casa precedida d'un pati clos amb el portal, una grandiosa borda a l'altra banda de l'actual plaça, i una "borda hurana" en el fons de la vall, en el límit de l'antic terme. La casa és de secció rectangular, amb la façana paral·lela a la "capièra" i orientada a migdia. Les obertures de fusta defineixen dues plantes (4-4) i les "lucanes", "capochines" i "boques de lop", dos nivells en "l'humarau". La coberta d'encavallades de fusta sosté un llosat de pissarra, de dos vessants amb les pales força pronunciades i l'aresta reforçada amb planxes de Zinc, i de "tresaigües" amb "humenèges" a cada banda. La decoració de la façana combina pintura i l'arrebossat amb les motllures, en concret una sanefa longitudinal que separa les plantes i una pilastra situada a cada extrem, però sense confondre's amb les cantonades. En aquestes s'han recuperat motius ornamentals en gris i en groc que destaquen sobre el fons blanc, combinació colors que conserva la cornisa.

## Història

La casa de Tròi comparteix en els registres més antics de la Val. Des del segle xvii, inclusiu, es troba relacionada amb el conegut llinatge des Sobirà, i d'ençà del segle xviii amb el no menys important dels Ademà. Entre altres dades, el qüestionari de Francisco de Zamora reporta que els d'aquesta eren francs de moldre perquè havien cedit el seu molí al Comú.

## Referències

* 1 2 «Çò des de Tròi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].