OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ratpenat frugívor de Peters

El ratpenat frugívor de Peters (Cynopterus luzoniensis) és una espècie de ratpenat de la família dels pteropòdids. Viu a Indonèsia i les Filipines. El seu hàbitat natural són els boscos secundaris de plana i de muntanya, però també és comú a les zones agrícoles. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència.

## Referències

* ↑ Rosell-Ambal, G.; Kingston, T.; Maryanto, I. Cynopterus luzoniensis. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 4 gener 2009.
Espècies vivents de megaquiròpters :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Subfamília Nyctimeninae :
Subfamília Cynopterinae :
Subfamília Harpyionycterinae :
Subfamília Macroglossusinae :
Subfamília Pteropodinae :
Subfamília Rousettinae :
Subfamília Epomophorinae :
# Sant Serni de Llorts

Sant Serni de Llors és una església ubicada al nucli de població de Llorts, pertanyent a la parròquia d'Ordino, Principat d'Andorra, declarada Bé d'interès cultural . L'església actual va substituir el temple original, segurament d'època romànica.

## Descripció

Té una estructura de planta rectangular, però exteriorment no es distingeix l'absis i la sagristia està afegida a la dreta de la capçalera. La coberta és de dos vessants i reposa sobre encavallades de fusta que descansen al mur nord sobre pilars adossats que es corresponen amb sengles contraforts a l'exterior.
La façana principal està orientada al sud i dona a una petita plaça. Disposa d'una porta central d'entrada, rematada per un arc de mig punt. L'arc i el marc de la porta estan fets amb carreus de pedra tosca. Per sobre hi ha un òcul. Té dues finestres de doble esqueixada en el mur nord i dos campanars d'espadanya, un sobre el mur dels peus amb dues obertures de mig punt i un de senzill sobre l'arc triomfal.
A l'interior es conserva un retaule barroc dedicat a Sant Serni i un Sant Crist. Té un cor de fusta als peus de la nau i l'absis queda separat d'aquesta per un arc triomfal i està cobert amb volta de canó.

## Referències

* ↑ «Sant Serni de Llors». Cultura. Govern d'Andorra [Consulta: 7 agost 2016].
* ↑ «Església de Sant Serni de Llorts». Visit Andorra [Consulta: 7 agost 2016].

## Vegeu també

* Llista d'esglésies catòliques d'Andorra
# Mas Llorens

El Mas Llorens és un edifici de Salt (Gironès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un conjunt d'un mas fortificat amb torre de planta quadrangular i tres pisos amb murs d'opus incertum amb filades de carreus rectangulars als angles i teulat a quatre vessants que es podria datar entre els segles xi i xiii. Són característiques les espitlleres de ballesta, originàriament en tenia quatre a cada cara i només en queden deu i una gàrgola esculpida per la banda oest.
A la planta baixa i segon pis trobem espitlleres d'armes de foc, ja del segle xvi. Actualment la banda de ponent de la torre conté obertures a cada pis, amb muntants de pedra ben tallada. Destaca la finestra gòtico-renaixentista del primer pis que té la inscripció "Me Fecit 1609 Gaspar Llorens". A la part superior de la torre veien a cada cara una doble obertura d'arc de mig punt separades per un mainell.
A la banda sud es pot veure una escala de cargol exterior, probablement també del 1609, que dona accés als pisos superiors. A la banda de llevant, de la mateixa època, trobem un portal renaixentista d'accés a la sala principal de la casa. Documentalment sabem que la torre era un edifici exempt i avui es troba integrat al conjunt de l'edifici del mas Llorens.

## Història

L'any 1217 trobem el Mas Llorenç documentat. L'any 1359, les propietats dels Llorens queden recollides en un capbreu i es coneix que les seves terres limitaven amb el cementiri de l'església de Sant Cugat, temple que se situa pràcticament al costat de la masia. L'any 1467 el príncep Ferran s'allotjà al Mas Llorens.
Fins al segle xvi, sabem que explotaven algunes terres en alou però la majoria eren terres sota el domini de l'església o algun senyor. L'any 1609 es realitzen obres que deixen entreveure la nova condició social del pagès benestant i això suposa la pèrdua del caràcter defensiu que tenia el conjunt.
Al segle xviii passà a mans dels familiars antecessors del marquès de Camps segons consta en un inventari del 1796. Després d'haver estat propietat també dels Cortada de Santa Eugènia de Ter, fruit del matrimoni d'una filla de Gaspar Llorens amb Narcís Cortada, i dels Font de Girona després. Possiblement d'aquesta època, entre els segles XVII i XVIII, és la fisonomia contemporània del mas, en el que es van fer noves ampliacions afegint un nou edifici de tres cossos adossat al sud de la torre i un nou cos al sector oriental.
Durant els anys finals del franquisme, una de les dependències del mas s'anomena "ca la Quela" i s'hi realitzen activitats d'escoltisme, reunions, debats i col·loquis. L'any 1981 l'Ajuntament (aleshores de Girona) adquireix el Mas Llorens. L'any 1986 l'Ajuntament de Salt comença la restauració del Mas Llorens. L'any 1991 s'inaugura la restauració completament acabada.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 «Mas Llorens». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Torre Bonica

La Torre Bonica és una obra de Girona declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Es tracta d'una torre de defensa de planta quadrada i datada entorn als segles XV-XVI. Està adossada a una masia, reformada al segle xvii. La torre consta d'una planta baixa i tres pisos, més sotacoberta. És d'obra homogènia de maçoneria de pedres i còdols de mida petita i mitjana, amb cadena de carreus a les cantonades. Conserva diverses espitlleres i finestres de llinda plana espitllerades.
La torre està adossada a la masia en l'angle sud-oest. La masia, de planta rectangular, presenta paraments de diverses èpoques que mostren diferents reformes al llarg del temps, especialment entre els segles XV i XVII. Possiblement és d'origen medieval, ja que romanen elements visibles en diversos trams de totes les façanes, menys la sud. Les façanes també conserven diverses espitlleres. També destaquen les llindes de portals i finestrals, amb llindes lleugerament decorades i algunes amb dates inscrites.

## Referències

* 1 2 «Torre Bonica». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].

## Enllaços externs

* Torre Bonica, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Torre Mirona (Girona)

La Torre Mirona és un castell-palau gòtic amb una destacada torre de defensa a l'oest del terme municipal de Girona prop del curs del Galligants. Les diverses reformes modernes i contemporànies possiblement han modificat notablement els espais exteriors i interiors, on hi hauria un clos original del qual en romanen poques parts.
Actualment el conjunt d'edificacions componen un conjunt tancat al voltant d'un pati amb dos nivells, on l'edifici principal se situa a l'oest, la torre de defensa, originalment exempta, al nord, un mur de tanca al sud on hi ha la porta d'accés al pati, i dues edificacions menors i un tram d'un mur de tanca a l'est, sector possiblement més modificat.
L'edifici principal és un palau gòtic, possiblement d'entre els segles XV i XVI, de planta baixa i dos pisos, que conserva diverses portes i finestres gòtiques i d'altres de posteriors. Hi ha nombroses espitlleres a totes les façanes, fins i tot en la que dona al pati interior i hi destaca el perímetre original amb merlets, avui tapiats, de mantellet a la façana sud. A l'interior es conserven diverses estructures originals gòtiques o fins i tot anteriors, com accessos tapiats i voltes de canó.
El pati sembla haver estat molt modificat en època moderna, mostrant actualment dos nivells separats per un mur de contenció amb arcs escarsers. El clos que hauria actua com a mur defensiu original es conserva especialment en el sector on sud, on hi ha dues espitlleres, mentre que per l'est sembla haver estat modificat per la construcció del edificis emprats per usos agrícoles.
La torre és de quatre pisos, molt ben conservada, amb un parament treballat de carreus repicats i amb cadena cantonera. La planta és quadrada, aproximadament de 5 metres per costat. Conserva importants elements defensius en totes les façanes i destaca el coronament de merlets amb permòdols per mantellets en tot el perímetre, presentant-ne tres a cada una de les façanes. A la façana est, on els merlets estan tapiats, disposa la torre d'un tronera; a la façana nord hi ha dues troneres espitllerades, al primer i segon pis; a la façana sud també hi ha espitlleres i finestres de llinda plana i, possiblement, no coetànies a la torre, amb troneres espitllerades; a la façana oest destaca una lladronera en el segon pis. La planta baixa actual havia estat la capella, de la que en resten els arrancaments de volta gòtics motllurats. La construcció de la torre, pel parament visible, és probablement anterior a l'edifici principal.
A l'interior de la torre es conserven dues llindes amb les dates 1595 i 1668.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Torre Mirona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Casa de la Vila (l'Espluga Calba)

La Casa de la Vila és una casa consistorial de l'Espluga Calba (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici municipal destinat a usos públics com són funcions d'ajuntament, jutjat i dispensari. Es tracta d'una construcció totalment rehabilitada amb l'interior modernitzat, en funcionament des de 1985. L'edifici consta de soterrani, planta baixa i dues de superiors. Al soterrani hi ha un petit magatzem municipal i l'antiga fasina del segle xviii. A la planta baixa hi ha la secretaria i les dependències sanitàries. A la primera, dependències de l'alcaldia i la sala de sessions.
La façana és tota de pedra vista, feta amb carreus irregulars sense desbastar. Consisteix en un portal flanquejat per finestres; al pis superior hi ha una balconada correguda de tres obertures; l'últim pis té tres grans finestres que s'alinien amb les del pis inferior. Remata la façana una cornisa a mode de guardapols, feta de peces ceràmiques. Les obertures de la planta baixa estan remarcades per grans lloses de pedra més clares i ben escairades; i les del primer pis tenen una llinda monolítica de les mateixes característiques.
La sala de la destil·leria d'aiguardent consta de quatre cups completament tancats. Es trobaren al soterrani de l'actual seu de l'Ajuntament, quan es rehabilità l'edifici; aleshores se'n obriren tres i els comunicaren entre si. Consisteixen en sales rectangulars col·locades en suau pendent. Les parets i el terra estan forrats de rajoles de terra cuita de 30 cm2, mentre que el sostre ho està de lloses de pedra i alguna deixa un espai obert per accedir-hi. Al sostre hi ha un arc molt rebaixat fet de maons com a reforç de l'estructura. A un dels angles de la sala, al cantó del pendent, hi ha un canaló o canonada ceràmica per on deuria passar el vi. Actualment s'accedeix als cups a través d'un passadís on s'hi poden veure petits arcs de reforç i un petit fornet per fer alcohol.

## Història

A finals dels anys vint del segle XX era el local del Centre Republicà i s'hi realitzaven activitats lúdiques. Després de la guerra civil (1936- 1939) passa a ser propietat municipal i fins als anys seixanta és l'escola del municipi. Després restà un temps tancat fins que el 1968, la fàbrica de punt John Fil la feu servir com a seu fins al 1970, any que es trasllada. L'edifici estigué tancat fins al 1985.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa de la Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2016].
# Pou de gel (la Floresta)

El Pou de gel és una obra de la Floresta (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un pou de gel ubicat al costat de la carretera, a uns 50m. del castell i prop d'un pou d'aigua. Fou edificat dins d'un turó a la seva cara oest; el desnivell existent des del cim del turó a la porta d'entrada és d'uns 5 m. Està realitzat totalment en pedra, a base de carreus irregulars sense desbastar. Té una forma tronco-cònica i està cobert per una falsa cúpula feta per aproximació de filades. Estructuralment és una mena de pou invertit, des de terra s'alça cap enlaire. El seu interior és totalment llis però la paret exterior és esgraonada, ja que es veuen els carreus.
Era utilitzat per a emmagatzemar-hi el gel produït per la neu a l'hivern i conservar els aliments durant l'estiu i per abastir d'aigua i de gel el mateix castell; en determinat moment perd la seva raó de ser original i durant molt de temps és utilitzat com a habitatge. Actualment està en desús i força malmès però s'han fet alguns estudis per a la seva consolidació i restauració.
És una obra ben singular i identificativa pel poble de la Floresta, de fet és l'únic exemplar conservat a la comarca. Tot i que no podem precisar d'una manera concreta el seu origen, s'ha datat entre els segles XIV i XVI, hom pensa que és contemporani al castell.

## Referències

* 1 2 3 «Pou de gel». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2016].
# Cal Roget

Cal Roget és una obra de Granyena de les Garrigues (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un dels edificis més interessants del poble, té planta baixa, dos pisos i golfes. Està feta de pedra vista, amb carreus ben escairats i contrapilars a la façana. La disposició de les obertures és regular i simètrica: dos balcons alineats als dos primers pisos, dues finestres petites a les golfes i una porta d'entrada i una finestra a la planta baixa, tot alineat amb la resta d'obertures. La coberta està feta de teula.
La porta d'accés és un arc rebaixat amb pilastres adossades als costats que tenen un rombe a la base; a la clau hi ha una creu i a sobre una inscripció que posa "Portal y davante fet fer per Jaume Guiu apotecari de la ciutat de Mataró 29 abril 1767".

## Referències

* 1 2 «Cal Roget». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2016].
# Construccions de pedra seca (Granyena de les Garrigues)

Construccions de pedra seca és una obra de Granyena de les Garrigues (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una cabana encarada cap a l'est feta a partir de grans carreus de pedra sense desbastar. No s'ha fet servir cap tipus d'argamassa per unir-los. Té volta plana. Destaca la llinda de la porta, feta amb una biga de fusta. Avui es troba en un estat força dolent de conservació, té algunes pedres caigudes, hi ha hagut un esllaviçament a la part posterior i la fusta està molt malmesa.

## Referències

* ↑ «Construccions de pedra seca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2016].
# Sant Joan de Juncosa

Sant Joan de Juncosa és una església de Juncosa (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es troba fora del nucli urbà a un quilòmetre aproximadament del poble i ubicada dins d'una roca. És una petita ermita de planta quadrada, tota ella feta de grans carreus desiguals però ben escairats. L'entrada és una porta allindanada, flanquejada a la dreta per una petita finestra i a l'esquerra, per una creu. Al seu interior hi ha un altar dedicat a Sant Joan apòstol i evangelista amb un gran nombre de relíquies. Davant l'ermita hi ha una plana, coberta parcialment per la roca, on temps enrere s'hi celebrava un aplec el dia de sant tutelar.

## Història

Es pensa que ja hi havia algun temple en temps preromans, aleshores s'hi feien cultes relacionats amb les aigües i les roques. La primera notícia documentada, però, és ja de finals del segle XVI-XVII. Hi ha diverses llegendes que ens parlen del paratge. Una ens explica que l'aigua que brolla al costat de l'ermita guareix de qualsevol mal de vista o fins i tot de ceguesa. De fet, es tradició quan es va a l'ermita, rentar-se els ulls com a protecció.
Una altra llegenda local explica que els musulmans van situar a Juncosa el centre de l'univers conegut, i hi volien construir la mesquita mes gran del món; allà hi tenien una enorme campana d'or massís. Les tropes cristianes reconqueriren la zona abans de la construcció del temple. Els musulmans volien emportar-se la campana però al haver de marxar, no van poder i decidiren d'enterrar-la. Encara avui ningú no l'ha trobada.
D'ençà que és propietat privada no s'hi han tornat a celebrar cap tipus d'aplec o altres actes.

## Referències

* ↑ «Goigs a sant Joan evangelista de Juncosa». [Consulta: 2020].
* 1 2 3 4 «Sant Joan de Juncosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2016].
# Casa al carrer dels Dolors, 1 (Olot)

La Casa al carrer dels Dolors, 1 és una obra d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa entre mitgeres de planta rectangular i teulat a dues aigües. Originàriament era un sol edifici; avui està dividit en dos. Disposa de baixos, molt reformats per acollir-hi locals comercials. Els murs són d'estuc imitant els carreus de pedra. Cal destacar la làmpada de ferro forjat damunt la porta d'accés a l'edifici, dos pisos superiors i golfes. El primer pis disposa de finestres dobles i tres balcons; aquestes obertures estan decorades per franges d'estuc amb ornamentals florals i un petit entaulament.

## Història

Durant la segona meitat del segle xix la ciutat d'Olot va rebre un gran nombre d'immigrants; va ser necessari l'enderrocament de les antigues muralles i donar forma urbanística a molts dels barris situats a extramurs. És el moment en què es construeixen i es dona forma als carrers de Sant Rafael, els Dolors i Sant Ferriol.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer dels Dolors, 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Casal de Mont-ros

El Casal de Mont-ros és una obra de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Està situat al pla de Begudà, prop de l'església parroquial de Santa Eulàlia, juntament amb la Rectoria i Ca l'Escolà. És de planta rectangular, formada per diferents cossos. El primitiu és el de la façana nord, de pedra volcànica i poques obertures, i el teulat a una vessant. Després, s'amplià pel costat sud en dues etapes; disposa de planta i pis i golfes amb quatre badius; els carreus estan molt ben tallats als angles i les obertures disposen d'arcs de llibre. El teulat és a dues aigües, format per cairats, cabirons, llates i teules posades a salt de garsa. Una altra porta que accedia directament al primer pis demostra que la casa fou habitada per diverses famílies.

## Història

La casa de Mont-ros està situada al pla de Begudà, prop de l'església parroquial de Santa Eulàlia. Segurament aquest mas fou fundat per la família del castell de Mont-ros, en termes pertanyents al directe domini dels monjos de Sant Joan les Fonts. Francesc Caula, va trobar els següents hereus: Dalmau de Mont-rós (1414), i Jaume Mont-rós, procurador síndic de la Universitat de Begudà (l'any 1563). El mas Mont-rós pertanyia, l'any 1751, a Pera Llovera, d'Argelaguer.

## Referències

* 1 2 «Casal de Mont-ros». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# La Fonda (Sant Joan les Fonts)

La Fonda és una obra de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular i teulat a dues aigües. Disposa de planta baixa i pis superior; la primera era utilitzada com a fonda i parada dels cotxes de línia; el pis superior és destinat a habitatge, actualment els baixos es troben una mica desfigurats; les tres obertures estan emmarcades per línies fines fetes amb esgrafiat que imiten els carreus de pedra. El més destacable és el pis superior, presidit per una àmplia tribuna, amb teulat a tres aigües i sostinguda per una sola mènsula. En un costat s'hi troba una finestra rectangular de decorada amb rajoles antigues amb motius florals, destacant els colors grocs i blaus. A l'altre costat de la tribuna veiem dos balcons, sostinguts per una sola mènsula, base semicircular i baranes bombades, amb motius florals en els punts d'unió. Cal destacar la decoració en terra cuita de sota la cornisa amb motius de dents de serra i franges llises.

## Referències

* ↑ «La Fonda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# L'Estrada (Sant Joan les Fonts)

L'Estrada és una masia de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un casal de planta rectangular i teulat a dues aigües amb les vessants vers les façanes laterals. Disposa de baixos, pis i golfes. Va ser bastit amb pedra volcànica i pedra poc escairada llevant de les cantoneres. Cal destacar la façana de migdia, amb arcada central de punt rodó que dona accés a la cabana i una porta a cada costat que menen una a les corts i l'altre al primer pis; en aquest les finestres són rectangulars emmarcades per carreus poc treballats; dos grans badius s'obren a les golfes centrats per dues finestretes.

## Història

Mas ubicat al costat de l'antiga via romana, molt utilitzada durant el món medieval, que unia les valls del Fluvià i passant pel Caspsacosta amb les terres del Ripollès. Aquest mas era enfiteuta del priorat de Santa Maria de Besalú. Un Pere Estrada figura com a singular de la universitat de Sant Joan les Fonts l'any 1389. El mas va passar a la família Rivora de Sant Joan les Fonts, la qual el va posseir fins al 18 de gener de 1585, moment en què Pere Rovira el va vendre a Jaon Cols d'Olot anant-se ell a viure a Montagut.

## Referències

* 1 2 «L'Estrada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].