OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pas de la Foradada (Bigues i Riells)

El Pas de la Foradada és una obra amb elements renaixentistes i neoclàssics de Bigues i Riells (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Arcada de pedra situada a l'obertura de les roques, per donar pas cap a la rampa que condueix al pla del monestir. Al damunt d'aquest arc de mig punt hi ha una làpida, amb una inscripció de lletra petita erosionada pel temps. A banda i banda té unes grans lletres: "EXITUS HUIS... RUS JOPIIS-SDOS SAN PUJOLAR-1790 HIERONIMUS MAURI SCULPIT MAGISTER BARCINONE". Al damunt hi ha un escut que a la part inferior representa un manoll d'espigues. Aquesta làpida correspon a l'ampliació del pas i a la construcció de la rampa que porta al monestir. A l'altra banda hi ha una llinda també amb inscripció: "DURANTE VENEPLACITO ARCHIDIACHONI MINORIS SEDIS GERUNDENSIS, DOMINI MEI, SUM APERTUM, 1592".

## Història

L'any 1567 el papa va sacralitzar el priorat del Fai, i va posar-lo en mans de l'Ardiaconat menor de la catedral de Girona. Aquests varen fer algunes millores en el monestir. Una de les més importants és la construcció d'aquest pas i del pont que facilita l'accés al monestir, que abans es feia per les anomenades escales de Sant Miquel.

## Referències

* 1 2 «Pas de la Foradada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juny 2020].
# Bloc de pisos al carrer Montsolís, 1 (Sant Hilari Sacalm)

El Bloc de pisos al carrer Montsolís, 1 és una casa de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici entre mitgeres i situat en una cantonada entre els carrers Hort Nou i Montsolís, al nucli urbà de Sant Hilari Sacalm.

## Descripció

L'edifici, de planta pentagonal, consta de planta baixa i quatre pisos, i està cobert per un terrat. Presenta un tractament unitari, que li dona encant. A la planta baixa, totes les obertures són en arc de llinda o arc pla, i les façanes estan revestides de marbre. Als pisos, totes les obertures són en arc de llinda, i estan emmarcades per un marc que imita la disposició de carreus vertical i horitzontament. Les cornisses, també estan treballades, i recorden al coronament d'algunes torres amb marlets, però disposats de cap per avall, de manera que juntament amb l'emmarcament de les obertures, balcons i finestres, crea un ritme. A la façana del carrer Hort Nou, les obertures s'alternen amb balcó-finestra-balcó-finestra-balcó-finestra. La façana de la cantonada, tot són balcons. A la façana del carrer Montsolís, balcó i finestra. Els balcons són amb llosana de pedra suportada per mènsules i barana de ferro forjat. Les façanes estan pintades de color rosat, i els detalls decoratius de color cru.

## Història

Segons el registre cadastral l'edifici és del 1970.

## Referències

* 1 2 3 «Bloc de pisos al carrer Montsolís, 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Ratpenat nassut de Flores

El ratpenat nassut de Flores (Murina florium) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids que es troba a Austràlia, Indonèsia i Papua Nova Guinea.

## Referències

* Wilson, D. E. i Reeder, D. M.: Mammal Species of the World. Smithsonian Institution Press Washington DC (Estats Units), 2005.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Ratpenat nassut de Flores. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 30 desembre 2007 (en anglès). (anglès)
* Distribució mundial d'aquesta espècie. (anglès)
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# La Casita Blanca

La Casita Blanca va ser un famós meublé situat als carrers de Bolívar i de Ballester i l'avinguda de Vallcarca de Barcelona, actualment desaparegut. Pel que sembla, l'origen del nom prové de la roba de llit que sempre hi havia estesa al terrat.

## Història

Va iniciar la seva activitat l'any 1912 com a marisqueria, i el 1940 fou reconvertit en meublé. Va tancar les portes el 2011, quan fou enderrocat pel projecte de reforma urbanística del barri.
La Casita Blanca és un lloc molt arrelat a la memòria popular de Barcelona. Ha generat literatura, moltes llegendes urbanes i també ha donat lloc a pel·lícules com La Casita Blanca, la ciutat oculta de Carles Balagué (2002) o Meublé. La Casita Blanca de Sílvia Munt. Joan Manuel Serrat també li va dedicar una cançó.

## Referències

* ↑ «Parcel·la cadastral 8847410DF2884H». Punt d'Informació Urbanística de Barcelona. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Permanyer, Lluís «El discreto cierre de La Casita Blanca». La Vanguardia, 03-02-2011.
* ↑ «La propiedad de la Casita Blanca entrega las llaves al ayuntamiento». El Periódico, 24-03-2011.
* ↑ «MPGM en l'àmbit de l'avinguda de l'Hospital Militar - Farigola», 27-05-2002.
* ↑ «Meublé. La Casita Blanca». 3cat, 10-07-2011.

## Enllaços externs

* «LA CASITA BLANCA (1912-2011)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 03-12-2011.
* «Terraza de Sábanas Inquietas». La Vergüenza Familiar (blog), 04-02-2011.
# Hemiphaga

Hemiphaga és un gènere d'ocells de la família dels colúmbids (Columbidae). El gènere va ser introduït pel naturalista francès Charles Lucien Bonaparte el 1854 amb el colom de Nova Zelanda com a espècie tipus.

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per dues espècies:
* Hemiphaga novaeseelandiae - Colom de Nova Zelanda.
* Hemiphaga chathamensis - Colom de les Chatham.

## Referències

* ↑ Bonaparte, Charles Lucien «Coup d'oeil sur les pigeons (deuxième partie)» (en french). Comptes Rendus Hebdomadaires des Séances de l'Académie des Sciences, vol. 39, 1854, pàg. 1072–1078 [1076–1077].
* ↑ «Pigeons». IOC World Bird List Version 10.1. International Ornithologists' Union, 2020. [Consulta: 16 març 2020].
# Henicophaps

Henicophaps és un gènere d'ocells de la família dels colúmbids (Columbidae). El zoòleg anglès George Robert Gray va introduir el gènere el 1862 per acollir el colom bronzat de Nova Guinea.

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per dues espècies:
* Colom bronzat de Nova Bretanya (Henicophaps foersteri).
* Colom bronzat de Nova Guinea (Henicophaps albifrons).

## Referències

* ↑ Gray, George Robert «Remarks on, and descriptions of, new species of birds lately sent by Mr. A. R. Wallace from Waigiou, Mysol, and Gagie Islands». Proceedings of the Zoological Society of London, Part 3, 1861, pàg. 427–438 [432]. The title page is dated 1861 but Part 3 was not published until the following year.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 190. ISBN 978-1-4081-2501-4.
* ↑ «Pigeons». IOC World Bird List Version 10.1. International Ornithologists' Union, 2020. [Consulta: 16 març 2020].
# Petrophassa

Petrophassa és un gènere d'ocells de la família dels colúmbids (Columbidae). El gènere va ser introduït el 1841 per l'ornitòleg i artista d'ocells anglès John Gould amb el colom bru alablanc.

## Taxonomia

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 2.5, 2010) aquest gènere està format per dues espècies:
* colom bru alablanc (Petrophassa albipennis).
* colom bru ala-roig (Petrophassa rufipennis).

## Referències

* ↑ Gould, John «Genus Petrophassa». Proceedings of the Zoological Society of London, vol. Part 8, 1840, pàg. 173. Although bearing the year 1840 on the title page, the volume did not appear until 1841.
* ↑ Check-list of Birds of the World. 3. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1937, p. 117.
* ↑ «Pigeons». IOC World Bird List Version 10.1. International Ornithologists' Union, 2020. [Consulta: 5 març 2020].
# Telesó

Telesó (en grec antic: Τελέσων, llatí: Teleson) fou el nom de diversos escultors de l'antiga Grècia originaris de l'illa de Rodes que formaven part de la nissaga d'Aristonides i Mnasitim.
Són coneguts per unes inscripcions descobertes al segle xix a l'acròpoli de Lindos, en una de les quals es diu que Mnasitim, fill de Telesó, va fer una estàtua de bronze d'Onomast, i una altra diu que Mnasitim i Telesó van fer una estàtua de bronze de Cal·lícrates de Leòntion. Sembla que la nissaga descendeix d'Aristonides (al seu torn fill d'un Mnasitim desconegut), que va viure al segle iv aC, pare de Mnasitim. Aquest Mnasitim va tenir tres fills, un dels quals, Telesó, va tenir un fill, Mnasitim II, al seu torn pare de Telesó II, pare de Mnasitim III. També pertany a aquesta nissaga l'escultor Ofelió, de parentiu desconegut.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Teleson and Mnasitimus». A: Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown, & Comp., 1867.
* ↑ «Aristonidas 1». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Lauràsia

Lauràsia era un dels antics supercontinents sorgit a l'hemisferi nord al final del Juràssic producte de la desintegració del supercontintent Pangea. En el Triàsic estava gairebé separat de Gondwana, supercontinent que ocupava part de l'hemisferi sud. L'obertura del mar de Tetis va acabar de separar Lauràsia de Gondwana. Més endavant Lauràsia es va esquinçar en dues parts: Euràsia, i Laurència formada principalment per Amèrica del Nord.
Fa 135 milions d'anys Laurasia continuava en moviment i a mesura que es desplaçava s'anava trencant. Lauràsia comprenia els actuals continents: Amèrica del Nord, Groenlàndia i Euràsia, llevat de l’Índia (subcontinent). Aquests grans fragments continentals, degut a la deriva dels continents i de tectònica de plaques, es van anar separant durant milions d'anys.
Gondwana, al seu torn, també es va eixamplar i es va dividir en els continents: Àfrica, Antàrtida, Austràlia, Amèrica del Sud i el subcontinent de l'Índia. L'actual península aràbiga va començar a separar-se d'Àfrica amb l'obertura de la Mar Roja.
Les plaques continentals de l'escorça terrestre mantenen un moviment constant però alhora molt lent, a una velocitat aproximada entre 1,3 a 10 centímetres/any depenent de cada zona i continent. Al llarg del temps s'han assolit les distàncies actuals.

## Referències

* 1 2 «Lauràsia». Gran Enciclopedia Catalana, 2024. [Consulta: 21 febrer 2024].
* 1 2 «Pangaea to the Present Lesson #2» (en anglès). Oregon State University, 2024. [Consulta: 21 febrer 2024].
# Casa Moner

Casa Moner és un habitatge del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres molt a prop de la Rambla. Ordenació dels pisos horitzontal. Planta baixa més tres pisos. Planta baixa amb un portal emmarcat en un arc escarser amb llinda apuntada. En un costat es conserven dos arcs escarsers apuntats, mentre que a l'altra banda s'ha refet tot per fer-hi una botiga. Al primer pis trobem una tribuna central integrada en balconada correguda, i dos balcons més laterals, tots amb obertures amb arc conopial amb una creu lanceolada a la llinda, i sobre forjat en pedra aguantat per mènsules. Al segon pis destaca un balcó principal sobre la tribuna i dos finestrals a cada costat, tots ells allindanats. El tercer pis és una llotja de nou obertures centrals i tres a cada lateral que els separa entre si dues pilastres a la base de les quals hi ha una gàrgola a cadascuna d'elles. Aquestes obertures són amb arc rectilini apuntat i aguantades per pilars d'ordre dòric que tenen com a base un fris amb decoració vegetal. La façana és d'obra vista i encoixinat als extrems. Cornisa aguantada per mènsules i teulada a dos vessants.

## Referències

* ↑ «Casa Moner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Sant Miquel del Vilar de Cabó

Sant Miquel del Vilar de Cabó és una església del municipi de Cabó (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Església d'una nau amb absis quadrat i coberta amb volta de canó. Posteriorment es va construir un mur que separa l'absis de la resta de l'església i aquest es va servir com a sagristia. La planta és trapezoïdal. Al mur de ponent s'obre la porta principal, d'arc de mig punt, i per sobre hi ha una finestra de doble esqueixada i, rematant la façana, el campanar d'espadanya de dos ulls.
L'interior de l'església ha estat profundament transformat i decorat de manera que no és possible veure les característiques de l'aparell interior. Els paraments exteriors són arrebossats però en algun punt es poden veure els carreus allargassats, col·locats de forma ordenada, i la finestra de l'absis de pedra tosca. A la façana de llevant es pot veure el nivell de les cobertes originals, així com la part sobrealçada.
L'església també es va ampliar amb la construcció d'una rectoria adossada al mur nord de l'església. La coberta és de teula a un sol vessant amb el pendent cap al mur de migdia. L'absis també té coberta a un sol vessant però orientada a nord.
L'església podria haver estat bastida a finals del segle x inicis del segle xi.

## Història

La primera menció documental del lloc del Vilar és del 929 i formava part del patrimoni dels Caboet. L'església de Sant Miquel és esmentada l'any 1090 en el document de dedicació de l'església de Santa Maria d'Organyà. Encara té les funcions parroquials però depenent de la parròquia de Coll de Nargó.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Miquel del Vilar de Cabó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 gener 2014].
# Muralles d'Organyà

Muralles d'Organyà és un monument del municipi d'Organyà inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

De les antigues muralles resta un portal d'arc apuntat al peu del carrer Major i a l'inici del carrer del Raval, a més del traçat dels carrers tancats. El carrer del Raval o del Peu fou inclòs dins el recinte d'un nou traçat de muralla, del qual resta també un portal del segle xix. Aquest portal mira cap al sud i està format per un doble arc, un de mig punt i l'altra apuntat. L'arc de mig punt, format per dovelles petites i malmeses, recolza damunt la pedra. La base està formada per filades de pedra tosca en disposició inclinada, formant un petit talús.
No se sap en quin moment de l'època medieval es va construir.

## Història

El lloc d'Organyà juntament amb l'església de Santa Maria és documentat des de l'any 993. A partir d'aquest moment hi ha nombroses referències documentals de la vila d'Organyà. Al principi del segle xiii els priors de Santa Maria d'Organyà s'enfrontaren als comtes de Foix, hereus dels Caboet, pel domini de la vila. L'any 1232 s'arbitrà un pariatge entre Roger Bernat, comte de Foix, i Berenguer de Cellers, prior d'Organyà, a partir del qual s'establí un condomini sobre la vila, a excepció de l'anomenada Vila Nova que quedava sota el domini del prior. Un dia després de la signatura del pariatge, el comte de Foix atorgà una carta de franquesa a la vila d'Organyà, que igualava els homes d'aquesta població amb els de la resta del vescomtat de Castellbò.
A partir del 1548 la meitat de la vila, domini dels vescomtes de Castellbò, passà a ser reial, mentre que l'altra part passà a la jurisdicció del capítol d'Urgell.

## Referències

* 1 2 3 4 «Muralles d'Organyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 gener 2014].
# Concepció de Miravall

Concepció de Miravall és una església del municipi de les Valls d'Aguilar protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'església de la Mare de Déu de la Concepció de Miravall és un edifici que en l'estat actual planteja nombrosos interrogants, de tal manera que resulta difícil destriar quina part correspon a l'estructura original i quina part correspon a afegits posteriors.
És un temple d'una sola nau, coberta amb volta de canó, coronada a llevant per una testera plan, que tanca l'obertura d'un absis semicircular, cobert amb una volta de quart d'esfera i considerablement més baix que la nau, motiu pel qual devia construir-se aquesta important testera, tapant l'obertura absidal, on s'obria una finestra actualment paredada. Prop de testera actual, en els murs nord i sud, s'obren sengles capelles rectangulars, cobertes amb una volta de canó, de perfil semicircular, que presenten cadascuna, una finestra de doble esqueixada, orientades a llevant. Pel seu aspecte, sembla que aquestes capelles haurien de respondre a afegits tardans, però l'estructura de les finestres, idèntiques a la que s'obre al fons de l'absis, i sobretot, el fet que no s'observa cap discontinuïtat entre els paraments exteriors de les capelles i els de la nau, plantegen seriosos dubtes sobre el procés constructiu, i no pot descartar-se que l'edifici respongui a un únic procés constructiu, i no pot descartar-se que l'edifici respongui a un únic procés constructiu, almenys pel que respecta a la nau i les capelles.
Al centre de la nau hi ha una gran llosa rectangular, amb tres creus gravades i una anella de ferro que possiblement dona accés a una cripta.
La porta, en arc de mig punt, s'obre a la façana de ponent, i damunt aquesta porta hi ha una finestra de doble esqueixada que és potser l'element més netament medieval que conserva l'edifici. En el mur meridional de la nau, prop del mur que tanca la nau per llevant, hi ha una finestra de doble esqueixada que està paredada.
L'aparell és de reble, irregular en tots els paraments, i no hi ha elements decoratius que permetin establir un marc referencial per a un tipus constructiu.
És difícil establir una cronologia. La finestra de ponent respon a formes pròpies del segle xi, d'altra banda però les capelles laterals sabem que són més tardanes però no és possible datar-les.

## Història

Des de la baixa edat mitjana, el lloc de Miravall formà part de la senyoria dels vescomtes de
Castellbò, els quals gaudien de tota la jurisdicció sobre l'indret. Dins de la divisió administrativa del vescomtat de Castellbò, Miravall estava integrat dins de la batllia de la Vall d'Aguilar, del quarter de Castellbò.
No es coneixen notícies antigues referents a l'església de la Mare de Déu de la Concepció de Miravall, que era sufragània de la de Berén, excepte pel que fa a la creació d'un benefici a la capella de la Santa Creu de dita església, l'any 1750.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Concepció de Miravall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 gener 2014].
# Sant Julià de Taús

Sant Julià de Taús és una església del municipi de les Valls d'Aguilar protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici religiós de planta rectangular d'una sola nau coberta amb volta de canó i exteriorment amb pissarra. Al SW hi ha una capella rectangular, vora la qual hi ha una porta antiga adovellada. Porta principal adovellada, ull de bou i campanar de paret al frontis. És una construcció rústega de pedres unides amb morter sense fer filades.

## Referències

* ↑ «Sant Julià de Taús». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 gener 2014].
# Alectroenas

Alectroenas és un gènere d'ocells de la família dels colúmbids (Columbidae) que habita zones de selva de Madagascar i altres illes de l'oceà Índic.

## Llistat d'espècies

Se n'han descrit 3 espècies vives dins aquest gènere :
* colom blau de Madagascar (Alectroenas madagascariensis).
* colom blau de les Seychelles (Alectroenas pulcherrimus).
* colom blau de les Comores (Alectroenas sganzini).
A aquestes tres espècies cal afegir dues espècies extintes en època històrica:
* colom blau de l'illa de Maurici (Alectroenas nitidissima).
* colom blau de Rodrigues (Alectroenas payandeei).

## Referències

* ↑ El gènere Alectroenas a TAXONOMICON Rev. 29-05-2010
# El Pont Vell (el Port de la Selva)

El Pont Vell és un monument del municipi del Port de la Selva inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al sud del nucli urbà de la població del Port de la Selva sobre el curs inferior de la riera de Rubiés, en el camí vell que de la Selva de Mar menava a Cadaqués i també als masos de la Muntanya de Sant Baldiri per la Costa de l'Oratori. Actualment queda situat a l'encreuament amb la carretera GI-613.
Antic pont d'un sol arc de forma rebaixada, bastit amb lloses estretes i allargades de pissarra disposades verticalment. L'intradós de la volta conserva restes de les llates de fusta i de l'encanyissat utilitzat per bastir-la. Les baranes, amb una alçada de mig metre aproximadament, presenten un eixamplament als dos capponts i un passamà fet amb lloses de pissarra disposades de forma plana. El paviment encara conserva restes de l'enllosat format per pedres sense treballar de mida gran, força irregular. L'estat de conservació és bo però el basament del pont es troba soterrat, pràcticament fins a l'arrencada de l'arc, per les terres arrossegades per les avingudes de la riera.
La construcció és bastida amb pedra sense escairar de pissarra, lligats amb argamassa.

## Història

Pont datat entorn del segle xv i amb reformes del XVII. Després del pont el camí es bifurcava. El que menava a Cadaqués passava pel vessant oriental de Bufadors i la Muntanya Negra; el de la Costa de l'Oratori a més de portar al veïnat de la Muntanya de Sant Baldiri també anava a cala Taballera i a la rodalia de Cap de Creus.
Es va construir sense l'autorització de l'abat de Sant Pere de Rodes per travessar els llocs pantanosos.
El Pont Vell ha estat recentment objecte d'una consolidació per part de l'Ajuntament del Port de la Selva. Hom ha afermat amb morter, els sectors on les pedres s'havien començat a despendre.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «El Pont Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 gener 2014].

## Enllaços externs

* El Pont Vell Arxivat 2015-06-30 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament