OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lutzomyia

Lutzomyia és un gènere de dípters nematòcers de la família dels psicòdids, subfamília flebotomins. Són insectes hematòfags nocturns. Es coneixen a prop de 450 espècies, distribuïdes pel continent americà en zones tropicals i subtropicals.

## Morfologia

Les espècies del gènere Lutzomyia són més petites que altres mosquits, mesuren de 2 a 4 mm. Com tots els dípters, tenen un sol parell d'ales. Aquestes són ovalades, en forma de V i densament cobertes per pels. Tenen antenes amb més de 6 segments i peces bucals presents a les fases adultes i immadures, relacionades amb els seus hàbits alimentaris.

## Epidemiologia

Normalment viuen en àrees càlides i humides. A Amèrica, les espècies del gènere Lutzomyia són responsables de la transmissió de la leishmaniosi i altres greus malalties parasitàries. Al Vell Món, els vectors de la leishmaniosi són els mosquits del gènere Phlebotomus. Només les femelles s'alimenten de sang al cap d'uns dos dies d'emergir de la pupa, per una picada indolora i nocturna, mentre que els mascles s'alimenten del nèctar de les flors. La leishmaniosi pot ser transmesa a altres mamífers com els cànids, rosegadors i ratpenats.

## Referències

* ↑ Encyclopedia of Life - Lutzomyia
* 1 2 Sierra A, Diana, Velez B, Iván Darío i Uribe S, Sandra. 2007. Identificació de Lutzomyia spp. (Diptera: Psychodidae) grup verrucarum per medio de microscopía electrónica de sus heuvos. Rev. Biol. trop. [en línia]. jun. 2000, vol.48, no.2-3 [citat 10 d'octubre de 2007], p. 615-622. Disponible a la World Wide Web: . 0034-7744 ISSN 0034-7744.
* ↑ Jazzmin Arrivillaca, Juan Carlos Navarro y M. Dora Felicungeli. 1999. Morfología y quetotaxia de1 tagma cefálico larval de Lutzomyia França 1924 (Diptera: Psychodidae): Proposición de un sistema de nomenclatura. Boletín de Entomología Venezolana 14(l):/-13, julio de 1999. ISSN 1316-2284.
* ↑ Zeledón RA. Hemoflagellates: Cutaneous and Mucocutaneous Leishmaniasis. In: Barron's Medical Microbiology (Barron S et al., eds.). Univ of Texas Medical Branch. (via NCBI Bookshelf) ISBN 0-9631172-1-1.
# Sant Marc de Calldetenes

Sant Marc de Calldetenes és una església de Calldetenes (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Capella d'una sola nau i la sagristia adossada a l'angle SW. La nau està coberta amb volta quatripartita i externament a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana orientada vers NW. La teulada no té voladís, el portal és d'arc còncau amb els carreus motllurats i la dovella central es prolonga cap al mur i és decorada, al damunt hi ha un òcul circular i el capcer és culminat per un campanar d'espadanya amb campana. Als peus de l'església hi ha el cor, al qual s'accedeix a través d'una escala lateral esquerre. L'altar té una fornícula amb la imatge de Sant Marc de talla. La porta principal està protegida per una reixa de ferro forjat. L'estat de conservació és bo.

## Història

Capella situada a 579mts d'altitud damunt un turó de margues blavoses des del qual es divisa tota la plana. La capella havia estat atesa per la parròquia de Santa Eugènia i de Riudeperes, per trobar-se entre el dos límits, actualment pertany només a Calldetenes. Encara que la capella sembla datar d'època anterior la notícia que tenim la trobem registrada en el Nomenclàtor de la província de Barcelona de l'any 1860. La imatge de talla de l'altar data del 1970. La reixa del portal és del 1985 i els ràfecs es varen restaurar el 1985. La capella és objecte de constants reformes, ja que té molts devots a la Plana. S'hi celebra un aplec per Sant Marc el 25 d'abril de cada any.

## Referències

* 1 2 «Sant Marc de Calldetenes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 setembre 2017].
# Sant Miquel de Riunoguers

Sant Miquel de Riunoguers és l'església del poble, i antiga comuna, de Riunoguers, actualment pertanyent al terme comunal de Morellàs i les Illes, de la comarca del Vallespir, a la Catalunya del Nord.
Està situada en el punt més alt del poble de Riunoguers, a la zona sud-oriental del terme al qual pertany. És un monument protegit.

## Història

Sant Miquel de Riunoguers consta com a dependència de Sant Pere de Rodes; una butlla del papa Benet VI del 974 ho confirma, amb la forma de villa de Rivonugario. El 982 apareix en un precepte del rei Lotari amb la forma Rium Nogarium, eccl. S. Michaelis, i, encara, una butlla de Joan XV, del 990, cita Rivo de Nugarios. Aquesta església l'any 1400 tenia categoria de parroquial, però a la primera meitat del segle xvii passà a dependre de Santa Maria de la Clusa, lloc on residia el rector de les Illes i Riunoguers, totes dues sufragànies de l'església parroquial de la Clusa.

## L'edifici

Es tracta d'un dels exemplars més ben conservats del prerromànic del Vallespir. Consta d'una sola nau, rectangular, capçada a llevant per un absis de planta trapezoïdal que, com moltes esglésies prerromàniques, presenta una desviació en l'eix, respecte del de la nau, que ha estat sovint interpretada com la inclinació del cap de Jesucrist en agonia a la creu. Tant la nau com l'absis són coberts amb volta de canó lleugerament en forma de ferradura, amb la característica, habitual en el prerromànic, que la nau és molt més alta que l'absis. És una església datable entre els segles IX i XI.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «96 - Morellàs i les Illes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Vall 68. Sant Miquel de Riunoguers». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Toulouse-Barcelone: Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 2859982442. P. 275-276
* Badia i Homs, Joan; Badia i Puigdevall, Eulàlia. «Morellàs i les Illes: Sant Miquel de Riunoguers». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Morellàs i les Illes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ L'església de Sant Miquel de Riunoguers en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Eglise Saint-Michel-de-Riunoguès». Cultura de França. Culture.gouv.fr. [Consulta: 3 març 2017].
* ↑ Badia i Homs i Badia i Puigdevall, 1996.
* ↑ Mallet, 2003.
# Ualabi rupestre del mont Claro

El ualabi rupestre del mont Claro (Petrogale sharmani) és una espècie de ualabi rupestre que viu al nord-est de Queensland (Austràlia). És membre d'un grup de set espècies relacionades molt estretament que, entre d'altres, també inclou el ualabi rupestre de Godman (P. godmani) i el ualabi rupestre de Herbert (P. herberti).
El ualabi rupestre del mont Claro és el més petit del grup i també té un dels àmbits de distribució més petits. Es troba completament limitat a les serralades Seaview i Coane, a l'oest d'Ingham.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 68-69. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Menkhorst, Peter. A Field Guide to the Mammals of Australia. Oxford University Press, 2001, p. 130.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Biarmosuchoides romanovi

Biarmosuchoides romanovi és una espècie extinta de sinàpsid, possiblement de la família dels escilacosàurids, que visqué en allò que avui en dia és l'Europa oriental durant el Permià mitjà, fa entre 264,3 i 266,9 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Rússia. Es tracta de l'única espècie del gènere Biarmosuchoides. Tenia la mandíbula llarga i poc profunda, amb la símfisi mandibular llarga. Les dents postcanines presentaven una certa curvatura cap enrere. El nom genèric Biarmosuchoides significa ‘amb forma de Biarmosuchus’.

## Referències

* 1 2 Entrada «Biarmosuchoides romanovi» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 octubre 2024].
* ↑ Chinsamy-Turan, 2012, «Therapsid biodiversity patterns and paleoenvironments of the Karoo Basin, South Africa» (M. H. S. Smith, B. S. Rubidge i M. van der Walt).
* ↑ Battail i Surkov, 2003, p. 90.

## Bibliografia

* Battail, B.; Surkov, M. V. «Mammal-like reptiles from Russia». A: Benton, M. J.; Xixkin, M. A.; Unwin, D.; Kúrotxkin, I. The Age of Dinosaurs in Russia and Mongolia (en anglès). Cambridge University Press, 2003, p. 86-119. ISBN 9780521545822.
* Chinsamy-Turan, A. Forerunners of Mammals: Radiation • Histology • Biology (en anglès). Indiana University Press, 2012. ISBN 9780253005335.
# Can Clascà

Can Clascà és una casa de la Cellera de Ter (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un immoble que consta de dues plantes i golfes, situat entre mitgeres i cobert amb una terrassa. Està ubicat al costat dret del carrer Joaquim Codina.
La planta baixa i el primer pis han estat resolts partint del mateix esquema formal, que consisteix en la disposició de tres obertures per pis. Ara bé, s'aprecien notables diferències entre ambdós plantes. Així en la planta baixa les tres obertures són de similar tipologia, és a dir, rectangulars i d'arc carpanell rebaixat. L'obertura central actua com a portal d'accés i en la part superior està coronada per una estructura d'enrreixat de ferro forjat on es llegeixen les sigles “JM 1904”. Simultàniament aquesta està flanquejada per dos portals, un per banda, de grans dimensions que actuarien com a garatge. En el nivell de les impostes arrenca un fals aparell encoixinat que imita els carreus de pedra i sobre el portal d'accés tornem a trobar el mateix recurs anterior “JM 1904”.
D'altra banda, en el primer pis o planta noble les tres obertures també són morfològicament idèntiques; estem parlant de tres grans finestres rectangulars, emmarcades amb pedra i projectades, les tres, com una balconada correguda i contínua amb una barana de ferro forjat ben treballada. A mode d'apunt cal comentar que en la zona del dintell, aquest es troba interromput i alhora ornamentat amb un cos semiesfèric.
En aquest sector, és on es materialitza més àmpliament el recurs que consisteix en la recreació d'un fals aparell encoixinat imitant els carreus de pedra regulars.
El segon pis es troba separat del primer per una franja o faixa de pedra, que simultàniament actua com a ampit per les tres obertures quadrangulars emmarcades amb pedra. En sintonia amb el primer pis, aquí també es deixa sentir àmpliament el ressò del fals encoixinat.
Finalment, pel que fa al coronament de l'edifici, aquest es troba tancat amb una cornisa, treballada a diversos nivells, i per sobre un ampit corregut, culminat amb una barana d'obra al terrat.

## Història

Can Clascà va ser la primera casa, junt amb Ca la Paula, en edificar-se entorn de la carretera nova construïda aproximadament en el 1859.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Clascà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2017].
# Tashkent Open 2013

El Torneig de Taixkent 2013, oficialment conegut com a Tashkent Open 2013, és un esdeveniment de tennis femení sobre pista dura que pertany als International tournaments de la WTA. La 15a edició del torneig es va celebrar entre el 9 i el 14 de setembre de 2013 al Tashkent Tennis Center de Taixkent, Uzbekistan.
La tennista belarussa Olga Govortsova va disputar les finals individual i de dobles però en ambdues fou superada i no va poder aixecar cap títol.

## Quadre individual femení

| 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | 2a ronda | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final | Final |
| 1/Q | B. Jovanovski | 6 | 7 | |
| | M. Doi | 2 | 5 | | 1/Q | B. Jovanovski | 1 | 6 | 7 |
| | J. Glushko | 3 | 1 | | 7 | G. Voskobóieva | 6 | 4 | 6⁵ |
| 7 | G. Voskobóieva | 6 | 6 | | | | | | | 1/Q | B. Jovanovski | 6 | 6 |
| 3 | Y. Meusburger | 7 | 6 | | | | | | | | M.T. Torró Flor | 2 | 2 |
| PR | P. Cetkovská | 5 | 4 | | 3 | Y. Meusburger | 3 | 0 | | | | | |
| | M.T. Torró Flor | 6 | 7 | | | M.T. Torró Flor | 6 | 6 | | | | | |
| 6 | I-C. Begu | 1 | 5 | | | | | | | | | | | 1/Q | B. Jovanovski | 4 | 7 | 7 |
| 5 | A. Cadanțu | 6 | 6 | | | | | | | | | | | | O. Govortsova | 6 | 5 | 6$^3$ |
| | N. Kitxenok | 1 | 3 | | 5 | A. Cadanțu | 3 | 2 | | | | | |
| | O. Govortsova | 7 | 6 | | | O. Govortsova | 6 | 6 | | | | | |
| 4 | D. Vekić | 6$^4$ | 3 | | | | | | | | O. Govortsova | 6 | 7 |
| | V. Dolonc | 6 | 4 | 3 | | | | | | | M. Minella | 2 | 5 |
| | M. Minella | 4 | 6 | 6 | | M. Minella | 7 | 7 | | | | | |
| Q | R. Ozaki | 4 | 6 | 6$^4$ | | N. Burnett | 6$^4$ | 5 | |
| | N. Burnett | 6 | 3 | 7 | | | | | |

## Quadre dobles femenins

| Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Quarts de final | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Semifinals | Final | Final | Final | Final |
| 1 | Tímea Babos Iaroslava Xvédova | 6 | 6 | |
| | Michaëlla Krajicek Alexandra Panova | 1 | 2 | | 1 | Tímea Babos Iaroslava Xvédova | 6 | 6 |
| | Irina-Camelia Begu Alexandra Cadanțu | 6 | 3 | [11] | | Valéria Savinikh María Teresa Torró Flor | 2 | 2 |
| | Valéria Savinikh María Teresa Torró Flor | 2 | 6 | [13] | | | | | 1 | Tímea Babos Iaroslava Xvédova | 6 | 6 |
| | Veronika Kapshay Teodora Mirčić | 2 | 2 | | | | | | 2 | Olga Govortsova Mandy Minella | 3 | 3 |
| | Liudmila Kitxenok Nadia Kitxenok | 6 | 6 | | | Liudmila Kitxenok Nadia Kitxenok | 1 | 3 |
| | Arina Rodionova Marina Zanevska | 7 | 2 | [9] | 2 | Olga Govortsova Mandy Minella | 6 | 6 |
| 2 | Olga Govortsova Mandy Minella | 6$^3$ | 6 | [11] | | | | |

## Enllaços externs

* Web oficial (rus) (anglès)
Taixkent :
1999
2000
2001
2002
2003
2004
2005
2006
2007
2008
2009
2010
2011
2012
2013
2014
2015
2016
2017
2018
2019 :
Sony Ericsson WTA Tour 2013
< 2012
2014 > :
WTA Championships, Istanbul  · WTA Tournament of Champions, Sofia :
# Can Bres

Can Bres és una masia de Sant Feliu de Buixalleu (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia aïllada situada al barri de Gaserans, a la Serra de Can Rumbo, al terme municipal de Sant Feliu de Buixalleu.
Edifici de planta baixa i pis, amb teulada a doble vessant desaiguada pels laterals i un ràfec doble.
A la façana principal, a la planta baixa, hi ha la porta d'entrada amb brancals de carreus de pedra i llinda monolítica amb la data: 1789. Al pis hi ha dues finestres amb arc de llinda i ampit de pedra. La finestra dreta té els carreus dels brancal visibles.
A la part superior hi ha un rellotge solar.
La façana està realitzada en maçoneria.

## Història

La data més antiga referent a la casa és la que es troba gravada damunt mateix de la porta: 1729 o 1789, no es llegeix amb claredat. Malgrat tot, pel material emprat en la seva construcció sembla que potser és més antiga.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Bres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Smbat Lputian

Smbat Gariginovitx Lputian (en armeni: Սմբատ Լպուտյան), (nascut el 14 d'abril de 1958 a Erevan), és un jugador d'escacs armeni, que té el títol de Gran Mestre (GM). Va assolir el títol de MI el 1982, i el de GM el 1984. El desembre de 2009, li fou atorgat el títol de "Mestre Honorífic de l'Esport de la República d'Armènia".
Tot i que s'ha mantingut inactiu com a jugador des de l'any 2009, a la llista d'Elo de la FIDE del novembre de 2015, hi tenia un Elo de 2574 punts, cosa que en feia el jugador número 14 d'Armènia. El seu màxim Elo va ser de 2640 punts, a la llista de gener de 2005 (posició 60 al rànquing mundial).

## Resultats destacats en competició

En torneigs, fou primer a Berlín 1982, a Atenes 1983, a Irkutsk 1983, a Sarajevo 1985, a Irkutsk 1986, al Torneig de Hastings 1986-87, i primer al Torneig de Dortmund 1988.
Lputian ha guanyat el Campionat d'escacs d'Armènia, en 4 ocasions, les dues primeres en època soviètica, els anys 1978 i 1980, i les altres dues, ja de l'Armènia independent, els anys 1998 i 2001. Ha participat, representant Armènia, en totes les Olimpíades d'escacs entre els anys 1992 i 2006, assolint tres medalles de bronze i una d'or per equips, i dues medalles de plata individuals. El 2002, va formar part de l'equip olímpic d'Armènia que va obtenir la medalla de bronze a l'Olimpíada de Bled). Lputian va ser també un dels jugadors que van contribuir, juntament amb Levon Aronian, Vladímir Akopian, Karen Asrian, Gabriel Sargissian, i Artaixès Minassian, que l'equip armeni d'escacs guanyés l'or a l'Olimpíada de Torí de 2006, per davant de la Xina i dels Estats Units.
L'any 2000 participà en el fort Torneig Corus d'escacs, tot i que hi va quedar penúltim, (el campió fou Garri Kaspàrov).

## Referències

* 1 2 Gaige, Jeremy. Chess Personalia, A Biobibliography. McFarland, 1987, p. 257. ISBN 0-7864-2353-6.
* ↑ «High Titles of Olympic Champions». Armchess, 19-12-2009. [Consulta: 19 desembre 2009].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Armènia"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 15 novembre 2015].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo d'Smbat Lputian «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2014-02-02. [Consulta: 18 maig 2011].
* ↑ «Quadre de classificació de Dortmund 1988» (en alemany). teleschach.de. [Consulta: 3 agost 2013].
* ↑ «Quadre de classificació i partides, Torneig de Dortmund 1988» (en anglès). 365chess.com. [Consulta: 3 agost 2013].
* ↑ «Nota biogràfica de Smbat Lputian» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 7 juliol 2010].
* ↑ Nota biogràfica de Smbat Lputian dins un article del GM Zenón Franco per a tabladeflandes.com, en què hi comenta una partida Lputian vs. Kasparov, Tblisi 1976 (castellà) [Consulta:7 de juliol de 2010]
* ↑ Reportatge del Torneig Corus 2000 i taula de classificació Arxivat 2005-03-22 a Wayback Machine. (castellà) [Consulta: 7 de juliol de 2010]

## Bibliografia

* Gaige, Jeremy. Chess Personalia, A Biobibliography. McFarland, 1987, p. 257. ISBN 0-7864-2353-6.

## Enllaços externs

* Estimació Elo de Smbat Lputian a «chessmetrics.com». [Consulta: 7 juliol 2010]. (anglès)
# Bigote Arrocet

Edmundo Arrocet von Lohse, (Buenos Aires, 29 de novembre de 1949), conegut artísticament com a Bigote Arrocet, és un humorista xilè d'origen argentí. Fill de pare i mare hispanoalemanya, va viure a l'Argentina durant 11 anys, edat a la qual es va traslladar a Xile. Va estar casat amb Gabriela Velasco Vergara, destacada presentadora i animadora de la televisió xilena, amb la qual hi va tenir fills.
Va ser als vint anys quan va triomfar al Festival Internacional de la Cançó de Vinya del Mar com a cantant, compartint escenaris amb els millors vocalistes de la seva generació, com ara Joan Manuel Serrat o Julio Iglesias. Va saltar a la fama per segona vegada a Espanya amb el seu personatge de mexicà al programa Un, dos, tres... responda otra vez, des de 1977 fins a 1988.

## Referències

* ↑ Mario Kreutzberger: “Pensaba que era el fin de mi carrera”. Arxivat 2014-06-06 a Wayback Machine. (castellà)
# Can Bruguera (Sant Feliu de Buixalleu)

Can Bruguera és una masia de Sant Feliu de Buixalleu (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edificació aïllada composta per dos habitatges (masia i corts) orientades a sud- est i a nord- est, i situades al nucli de Grions.
L'edifici principal té planta baixa i pis, i està cobert per un teulat a una vessant, desaiguat al lateral esquerre. La porta d'entrada principal, és amb llinda monolítica i brancals de carreus de pedra Al pis hi ha una finestra amb les mateixes característiques que la porta. Les façanes són de paredat rústic (còdols rierencs) i a la cadena cantonera, carreus de pedra força irregulars. Al costat esquerre hi ha diverses estances annexes.
A la part posterior, hi ha un edifici que antigament eren les corts, i actualment es tracta d'un habitatge en procés de reforma A la porta d'entrada s'hi accedeix per unes escales exteriors. Totes les obertures tenen llinda i brancals de pedra.
Façana arrebossada.

## Història

No s'ha trobat cap referència històrica documentada sobre la masia, però el seu propietari diu que és coneguda per la segona casa més antiga del poble.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Bruguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# D'amor i d'ombra

D'amor i d'ombra (títol original: Of Love and Shadows) és una pel·lícula dramàtica, coproducció dels Estats Units, Xile i Argentina dirigida per Betty Kaplan sobre el seu propi guió escrit en col·laboració amb Donald Freed i Hugo Quintana segons la novel·la homònima de l'escriptora xilena Isabel Allende que es va estrenar el 2 de febrer de 1995 a l'Argentina i que va tenir com a actors principals a Antonio Banderas, Jennifer Connelly, Stefania Sandrelli i Patricio Contreras. Ha estat doblada al català.

## Argument

Antonio Banderas i Jennifer Connelly són una parella d'amants que hauran de sobreviure a la violència institucionalitzada del Xile dels anys vuitanta. Basada en la novel·la homònima d'Isabel Allende.
Irene Beltrán (Connelly), una jove i ambiciosa periodista, passa tots els seus dies lliurada plenament a la seva revista, intentant oblidar la fosca realitat del que passa en la seva Xile natal. Durant un reportatge en el qual treballa amb un apassionat fotògraf (Banderas), tots dos són testimonis d'un espantós crim, descobrint la veritable cara criminal i la brutalitat de la dictadura dirigida per Augusto Pinochet.

## Repartiment

* Antonio Banderas: el fotògraf Francisco Leal
* Jennifer Connelly: la periodista Irene Beltrán
* Stefania Sandrelli: Beatriz
* Patricio Contreras: Mario
* Diego Wallraff: José
* Jorge Rivera López: el professor Leal
* María Fiorentino: Digna Ranquileo, la mare d'Evangelina
* Paulino Andrada
* Jean Pierre Reguerraz: el cardenal
* Márgara Alonso
* Teresa Costantini: periodista de TV
* Mary Tapia
* Ángela Ragno: Hilda Leal
* Martín Coria
* Jacques Arndt: "el General" (Augusto Pinochet)
* Miguel Ángel Paludi
* Diego Leske
* Juliol Galán: Pradelio Ranquileo
* Susana Cortínez: Rosa
* Claudio Ciacci: el comandant Ramírez
* Pedro Segni
* Anita Lesa: Evangelina
* Ruth Antonofsky
* Juana Aizemberg
* Jorge Ochoa
* Alfredo Martín: cirurgià
* Marcelo Fiori: Don Quijote

## Nominacions
### Associació de Cronistes Cinematogràfics de l'Argentina Premis Còndor de Plata 1996

* Patricio Contreras, nominat a Millor Actor de Repartiment.
* Nelly Kaplan, nominada al Premi al Millor Guió Adaptat.

### Festival de Cinema de l'Havana 1994

* Betty Kaplan, segon lloc en el Premi de l'Audiència

### Premis NCLR Bravo 1996

* Antonio Banderas, nominat al Premi al Millor Actor.

## Crítica

* "La pel·lícula pateix d'una acusada absència de grapa"
* "Il·lustració voluntariosa però plana de l'infern en què es va convertir Xile després del cop d'estat"

## Referències

* ↑ «D'amor i d'ombra». esadir.cat.
* ↑ «Of Love and Shadows». Allociné.
* ↑ Martínez, Luis «Of Love and Shadows». El País.
* ↑ Palomo, Miguel Angel «Of Love and Shadows». El País.

## Bibliografia

* Manrupe, Raúl; Portela, María Alejandra. Un diccionario de films argentinos (1930-1995). Buenos Aires: Editorial Corregidor, 2001. ISBN 950-05-0896-6.