OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Diploma militar romà

Un diploma militar romà era un document inscrit en bronze que certificava que el portador havia estat llicenciat amb honors de les forces armades romanes i/o que li havia estat atorgada la ciutadania romana per l'emperador com recompensa pels seus serveis.
El diploma era una còpia davant de notari d'una constitutio -decret- original emès per l'emperador a Roma, on s'enumerava el regiment (o unitat) dels veterans.

## Història

Els diplomes militars es van emetre durant l'època del Principat (52 - 284) a aquells veterans que es retiraven després del servei en les forces armades de Roma després d'haver-se'n enrolat com peregrini, és a dir, com a habitants de Roma que no comptaven amb la ciutadania romana -la majoria de la població de l'imperi als segles I i II-. Aquest tipus d'homes podien haver servit a les tropes auxiliars romanes, a l'armada romana, a la cavalleria de la Guàrdia Pretoriana o a les cohorts -batallons encarregats de la seguretat pública a la ciutat de Roma-.
El primer diploma conegut data de l'any 52, i va ser lliurat durant el govern de l'emperador Claudi, que sembla que va regularitzar la pràctica de garantir la ciutadania romana als auxiliars després d'un servei de 25 anys o 26 l'armada.)
Normalment els legionaris no rebien diplomes, atès que la legió romana es nodria tan sols de lleves que fossin |ciutadans romans. Tanmateix, es van emetre alguns diplomes excepcionals després de la guerra civil de l'any dels quatre emperadors, ja que, com a mesura d'emergència, es van reclutar dues legions noves, la I i la II Classica (més tard tornades a anomenar la Legió I Adiutrix i la Legió II Adiutrix Pia Fidelis, a partir de soldats de l'armada, la majoria dels quals no tenia la ciutadania. Al final de la crisi aquests soldats van ser premiats amb l'adquisició formal de la ciutadania.
L'Edicte de Caracal·la, promulgat l'any 212 per l'emperador Caracal·la, va atorgar la ciutadania romana a tots els habitants de l'imperi, acabant amb la segona classe de ciutadans coneguts com a peregrinus. Això convertia els diplomes en alguna cosa redundant, i de fet els diplomes més tardans que es coneixen daten de l'any 203. Tanmateix, es van continuar lliurant diplomes a l'armada, a la cavalleria de la Guàrdia Pretoriana i a les cohorts urbanae fins finals del segle iii. Això podria explicar-se pel fet que els barbari -estrangers de fora de l'imperi romà- encara eren reclutats per al servei en aquestes unitats.

## Referències

* ↑ «Military Diplomas Online: Introduction».
* ↑ Burton, 1988, p. 427.
* ↑ «CIL 16, 00181 en l'època d'Antonino Pio» (en llatí). [Consulta: 24 novembre 2014].
* ↑ «CIL 16, 66» (en llatí). [Consulta: 24 novembre 2014].
* ↑ «1CIL 16, 180». [Consulta: 24 novembre 2014].
* ↑ «Military Diplomas for Italian Units» (en anglès). [Consulta: 24 novembre 2014].

## Bibliografia

* Burton, G. The Roman World (en anglès). J. Wacher, 1988.

## Enllaços externs

* Roman Military Diplomas On-Line
* Roman Diploma at BYU Library
* Roman Diploma from Slavonski Brod, a.d.76
* Livius.org: Diploma Arxivat 2010-06-11 a Wayback Machine.
# Sulfat dermatà

El sulfat dermatà és un glicosaminoglicà (abans anomenat un mucopolisacàrid) que es troba principalment a la pell però també als vasos sanguinis, vàlvules del cor, tendons i pulmons.
També se l'anomena sulfat de condroitina B, però la majoria de les fonts ja no el classifiquen com una forma de sulfat de condroïtina.

## Funció

El sulfat dermatà pot tenir papers en la coagulació, malalties cardiovacsular, carcinogènesi, infecció, reparació de ferides, i fibrosi.

## Patologia

El sulfat dermatà s'acumula de forma anormal en malalties de la mucopolisacaridosi.

## Referències

* ↑ Trowbridge, JM; Gallo, RL «Dermatan sulfate: new functions from an old glycosaminoglycan». Glycobiology, 12, 9, September 2002, pàg. 117R–25R. DOI: 10.1093/glycob/cwf066. PMID: 12213784.

## Enllaços externs

* «Sulfat dermatà» (en anglès). Medical Subject Headings.
# Fonda de P. Manyà

La Fonda de P. Manyà és una obra eclèctica de Gandesa (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici del 1868 amb reformes posteriors de principis d'aquest segle, gran superfície amb façanes a tres carrers. La porta de carreus té la data abans esmentada, estant la resta de l'edifici pintat amb bandes verticals que organitzen les obertures, balcons al primer pis i finestres al segon, tots alineats.
El remat de la construcció està constituït per un frontó amb tres corbes lobulades.

## Referències

* 1 2 «Fonda de P. Manyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 juny 2020].

## Enllaços externs

* «Fonda de P. Manyà». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Imagen y Sonido

Imagen y Sonido va ser una revista catalana de fotografia, amb alguns continguts sobre cinema i so, editada a Barcelona amb la intenció de renovar els plantejaments artístics.
Fundada i dirigida pel crític i dinamitzador cultural Josep Maria Casademont s'editava mensualment amb una línia editorial molt propera al documentalisme fotogràfic, continuant el camí iniciat per la revista AFAL. No obstant això, aquesta revista sempre va estar propera al moviment associacionista de l'època. Casademont, que també dirigia la galeria Aixelà, comptava amb la col·laboració del crític Gabriel Querol, que recolzava el moviment neorealista en la fotografia espanyola i el reportatge amb contingut social. Entre els autors que van poder publicar treballs experimentals en la revista es trobaven Ramón Bargués, Roser Martínez Rochina i Ton Sirera.
El 1969, després d'haver publicat 35 exemplars de la revista, Casademont va ser substituït per G. Pasías Lomelino encara que després va escriure diversos articles amb el pseudònim d'«Aquil·les Pujol». La revista va continuar publicant-se fins al 1980, encara que va canviar el seu nom per Eikonos el 1975.

## Vegeu també

* Història de les revistes de Catalunya

## Referències

* ↑ Sougez, M.L.; Pérez Gallardo, H. Diccionario de historia de la fotografía (en espanyol). Madrid: Ediciones Cátedra, 2003. ISBN 84-376-2038-4.
* 1 2 López Mondéjar, P. Historia de la fotografía en España (en espanyol). 4a edició. Barcelona: Lunwerg editores, 1999. ISBN 8477826609.
* ↑ Newhall, B.; Fontcuberta, J. «Apéndice: Notas sobre la fotografía española». A: Historia de la fotografía. Desde sus orígenes hasta nuestros días (en espanyol). Barcelona: Editorial Gustavo Gili S.A., 1983. ISBN 84-252-1163-8.
# Pittura infamante

La Pittura infamante (pintura infame) és un tipus de pintura utilitzat en el passat a Itàlia, sobretot al nord i centre de la península durant l'època del Renaixement, i que representava una forma de justícia, un tipus de càstig que li va ser assignat pels governs locals dels municipis.
Era la representació, en general pintada, d'una persona condemnada en rebel·lia per alguna cosa, que va ser exposada en un lloc públic a la ciutat. A la pintura s'acostuma a afegir una llegenda amb el nom de la persona subjecta a la pena.
Els temes de la pintura infame, incloïen traïdors, lladres, culpables de fallida o frau en el sector públic i els casos en què no hi ha recurs legal possible. El poder de la pintura infame derivava d'un codi d'honor feudal on la vergonya era la forma més important dels càstigs socials. La pittura infamant tenia el seu arrel a les doctrines de fama e infàmia de l'antic Dret romà.
Segons l'acadèmic Edgerton la propagació de la pràctica va començar a entrar en desús quan va començar a convertir-se en una forma d'art.

## Referències

* 1 2 Edgerton, 1985. Capítols 2 i 3
* ↑ Edgerton, 1980, p. 31.
* ↑ Mills, 2005, p. 38.

## Bibliografia

* Edgerton, Samuel Y. Pictures and Punishment. Art and Criminal Prosecution during the Florentine Renaissance. Ithaca (en anglès). Nova York: Cornell University Press, 1985.
* Mills, Robert. Suspended animation: pain, pleasure and punishment in medieval culture (en anglès). Reaktion Books, 2005. ISBN 1-86189-260-8.
# Gran Dama Oferent del Cerro de los Santos

La Gran Dama Oferent del Cerro de los Santos és una escultura ibèrica, datada del segle iii aC o del segle ii aC. S'exhibeix en el Museu Arqueològic Nacional d'Espanya, a Madrid. Evidencia el paper de la dona aristòcrata als ritus religiosos dels ibers.

## Context

Es tracta d'una figura femenina d'1,35 m d'alçada realitzada en pedra calcària que es va trobar abans de 1870 al santuari de la cultura ibèrica situat en el[Cerro de los Santoss, a Montealegre del Castillo (província d'Albacete. Al mateix jaciment es va trobar un elevat nombre d'exvots i escultures, en pedra, d'homes i dones en actituds oferents. La cronologia del jaciment s'entén des del segle iv.aC. fins a l'època romana.

## Vestimenta

La figura femenina mostra una rica vestimenta, que denota la pertinença un nivell social elevat. Es mostra abillada amb tres túniques superposades; la inferior, de plecs molt fins, fregael terra i emmarca els peus calçats. Damunt duu una túnica fina amb brodats al pit. Finalment, la túnica superior és un mantell les vores del qual cauen hieràtiques sota les mans ressaltant l'ofrena.
Una fíbula o passador en forma de T subjecta el coll de la túnica. S'adorna amb tres collarets -dos trenats i un de sogat-, i amb cinc anells a les mans. Sobre el cap duu una diadema, adornada amb línies ondulades de motius vegetals. De la diadema pengen agulles en forma de flor i ínfules, de les que pengen diverses arracades molt decorades.

## Significat

La figura mostra la gran importància de la dona en aspectes religiosos de la cultura ibèrica. La riquesa del vestit indica una dama de l'alta societat, que pot estar oferint un present a la divinitat, o podria participar en un ritu d'iniciació. La proximitat del jaciment a diverses fonts d'aigües minerals reforça el significat salutífer i de dedicació religiosa de l'escultura.

## Galeria

Altres «Dames oferents» del Cerro de los Santos i albergades al Museu Arqueològic Nacional d'Espanya.
* títol

## Vegeu també

* Ibers
* Cultura ibera

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Ficha completa.Dama Oferente del Cerro de los Santos» (en castellà). CERES. [Consulta: 18 desembre 2015].
* ↑ Museo Arqueológico Nacional. Dama oferente del Cerro de los Santos (en castellà), 2009. DOI 551-09-006-X NIPO 551-09-006-X.
* ↑ Olmos, 1992, p. 24.

## Bibliografia

* Olmos, Ricardo «El surgimiento de la imagen en la cultura ibérica» (en castellà). La sociedad ibérica a través de la imagen. Ministerio de Cultura. Centro Nacional de Exposiciones, 1992.

## Enllaços externs

* Web del Museu Arqueològic Nacional
* http://www.artehistoria.net/frames.htm?http://tienda.artehistoria.net/tienda/banco/cuadros/14234.htm Arxivat 2012-02-14 a Wayback Machine.
# Serra del Ferrer

La Serra del Ferrer està situada entre la de Bèrnia i la del Carrascar de Parcent, en la línia divisòria entre les comarques valencianes de la Marina Alta i la Marina Baixa. És coneguda també amb el nom de Penya Latebra, paraula que en llatí significa amagatall. Té la cota màxima en el Pic Ferrer o Penya des Migjorn, com és conegut a Tàrbena.

## Descripció física

La Serra del Ferrer, amb una llargària de 5 quilòmetres, s'eleva fins als 889 m d'alçada, i separa els termes municipals de Tàrbena, Xaló i Alcalalí.
Al vessant oriental de la serra naix el Barranc de Murta que, després de travessar la partida del mateix nom, confluïx amb el Barranc de Masserof per a formar el Riuet de Cuta, tributari del riu Xaló-Gorgos. El paratge on s'ajunten es denomina Pla dels Barrancs i es troba a uns 1,5 quilòmetres de la població de Xaló.
Al flanc nord s'origina el Barranc de Passula, que és també un afluent del riu Xaló-Gorgos.
Al vessant occidental naix el Barranc de l'Om que discorre paral·lel a la serra, a la partida del Bancal-Llarg s'uneix al Riuet de Sacos, el qual més a baix agafa el nom de Riu Algar.

## Sa Cova de ses Lletres

En la Serra del Ferrer es troba sa Cova de ses Lletres, concretament al terme municipal de Tàrbena, on s'ha localitzat un interessant conjunt de pintures rupestres que pertanyen a l'anomenat art esquemàtic, que es caracteritza per la seua simplicitat pictòrica.
# Perxe de Ca Massango

El Perxe de Ca Massango és una obra de la Pobla de Massaluca (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Perxe amb edificació d'habitatge a sobre, configurat per dos arcs apuntats, de carreus. El sostre és de bigues de fusta situades a molt poca distància que es recolzen als murs de l'interior del perxe més altres bigues en sentit perpendicular a les altres que les reforcen. El petit espai entre bigues està tapat amb teules àrabs i, a sobre hi ha el replè fins al terra del pis superior. No hi ha restes d'obertures cegades i les que es veuen són actuals o del segle xviii a tot tardar.

## Referències

* ↑ «Perxe de Ca Massango». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 juny 2020].

## Enllaços externs

* «Perxe de Ca Massango». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Jean Forné

Jean Forné (Sant Llorenç de Cerdans, 13 de febrer del 1829 - ?) va ser un metge i professor vallespirenc, alcalde i diputat a l'Assemblea Nacional francesa.

## Biografia

Va ser batejat Jean Jacques Joseph. Estudià medicina a la universitat de Montpeller i el 1855 s'establí com a metge als Banys d'Arles (antic municipi independent, en l'actualitat integrat als Banys d'Arles i Palaldà). Va ser regidor i alcalde de la vila entre el 1870 i el 14.2.1874, i del 12.8.1876 al 14.5.1886, quan dimití per raons de salut. Compaginà el càrrec edilici amb l'escó a l'Assemblea Nacional que Paul Massot havia deixat vacant en accedir al Senat, i hi enllaçà dos mandats entre el 27 de gener del 1878 i el 9 de novembre del 1885, a les files de la Union républicaine. El 1879 presentà, amb els diputats nord-catalans Frederic Escanyé i Llàtzer Escarguel, una proposició de llei per tal d'amnistiar els condemnats pels consells de guerra posteriors al 1870 al departament. El 1882 es presentà, sense èxit, a les eleccions per a senador.
Posteriorment (1890) va ser professor a Nogent-sur-Marne, a la rodalia de París.
Un doctor Fortuné Forné coetani, doctorat a Montpeller el 1870, publicà diverses obres mèdiques i, entre elles, una sobre els Banys. Patentà a França i als Estats Units el 1891 un model d'inhalador que havia inventat.

## Obres

* Forné, Jean. Essai sur la grippe. Montpellier: s.n., 1857. Tesi doctoral en medicina (Montpeller, 23 de desembre del 1857)

## Notes

* 1 2 3 «Fitxa a la plana de l'Assemblea Nacional» (en francès). [Consulta: 1r juliol 2013].
* ↑ «Certificat de defunció d'un japonès en trànsit (27.6.1876)» (en japonès i francès). [Consulta: 1r juliol 2013].
* ↑ «Llista d'alcaldes dels Banys». [Consulta: 1r juliol 2013].
* ↑ Rapport fait au nom de la Commission chargée d'examiner le projet de loi sur l'amnistie partielle et sur les propositions : 1 ° de M. Louis Blanc; 2 ° de MM. Escarguel, Escanyé et Forné; 3 ° de MM. Marcon, Léon Bonnel et Rougé, relatives à une amnistie, par M. Andrieux, député (17 fév. 1879). Versailles: Impr. de Cerf et fils, 1879.
* ↑ Forné, Fortuné. Amélie-les-Bains, Topographie et Climatologie. Indications thérapeutiques. París: Victor Massot et fils, 1867.
* ↑ «[Patent of Fortuné Forné, of Brest, France]». [Consulta: 1r juliol 2013].
# Ad Turres Albas

Ad Turres Albas va ser una antiga ciutat del Latium. Ad Turres Albas va pertànyer en origen als volscs, i es trobava en la costa, a uns 9 quilòmetres de Circeii i a altres tants d'Astura. La seva situació exacta no es coneix amb precisió: els editors de l'Atlas de Barrington del món grec i romà, ho situen a prop del llac di Caprolace a la província de Latina que forma part de la regió del Laci dins d'Itàlia.

## Referències

* ↑ Egidi, 1980, p. 123-125.
* ↑ Purcell, Darmc.
* ↑ Talbert, 2000.

## Bibliografia

* Egidi, R. Una sulla romana statio través Severiana:. Ad Turres Albas (en italià). Archeologia Laziale, 1980.
* Purcell, N.; Darmc, R.. Ad Turres Albas (en anglès). Pleiades [Consulta: 13 desembre 2014].
* Talbert, Richard J.A.. Barrington Atlas of the Greek and Roman World.Mapa (en anglès). Princeton University Press, 2000. ISBN 978-06-9104-9625 [Consulta: 13 desembre 2014].
* http://www.ancientlibrary.com/gazetteer/0015.html Arxivat 2011-06-05 a Wayback Machine.
# Antonio Gutiérrez de León

Antonio Gutiérrez de León (Màlaga, 1831 - Màlaga, 1896) va ser un escultor espanyol del segle xix, de la saga malaguenya d'escultors Gutiérrez de León, net de Salvador Gutiérrez de León. Va ser germà de l'Arxiconfraria de la Sang de Màlaga. Encarna l'escultor acadèmic i titular de l'ensenyament artístic, servint-se de diferents llenguatges estètics: classicisme, romanticisme i historicisme. De la seva producció destaca la revitalització i renovació del llenguatge de l'escultor Pedro de Mena.
Algunes de les seves obres són:
* La Virgen de la Amargura, de Màlaga (de forma quasi segura).
* Les talles de Sant Joan (1880), Maria Magdalena (1879) i la dolorosa en actitud sedent (1858) que figuraven -la Verge ho continua fent- als peus del Crist de la Sang, de l'Arxiconfraria de la Sang, de Màlaga.
* La Virgen del Rosario en sus Misterios Dolorosos, de la Germandat de la Sentència, de Màlaga.
* La Virgen de la Soledad de la Confraria de la Passió, de Fuengirola -aquesta dolorosa, com l'anterior, també va poder haver-la realitzat el seu avi, Salvador Gutiérrez de León-
* Una de les anteriors talles de la Virgen de la Soledad de San Pablo (1867), de la Germandat del Santo Trasllado, de Màlaga -actualment a la Casa Germandat de la corporació-.

## Referències

* ↑ «La Investigación: La Sangre, cinco siglos de historia» (en castellà). Diario Sur.es [Consulta: 24 desembre 2015].
* ↑ «Grupo Escultorico» (en castellà). archicofradiadelasangre.es,. Arxivat de l'original el 2015-02-08. [Consulta: 24 desembre 2015].
* ↑ «Cofradía de la Sentencia». Cofradía de la Sentencia. Arxivat de l'original el 2008-12-10. [Consulta: 5 maig 2022].
* ↑ Reportaje de lahornacina.com

## Bibliografia

* Clavijo, Agustín. Semana Santa en Málaga (en castellà). Ed. Arguval.
* Sánchez López, Juan Antonio. El alma de la madera: cinco siglos de iconografía y escultura procesional en Málaga (en castellà). Hermandad de Zamarrilla (Málaga), 1996. ISBN 8460549224, 9788460549222.
# Pseudotelfúsids

Els pseudotelfúsids (Pseudothelphusidae) són una família de crustacis decàpodes de l'infraordre Brachyura que viuen en aigües dolces de les muntanyes i àrees neotropicals entre els 300 i 3.000 m d'altitud en les Antilles, Centreamèrica i Sud-amèrica. Posseeixen pseudopulmons a més de brànquies, la qual cosa els permet estar més temps fos de l'aigua que altres crancs.
Diverses espècies tenen importància com a recurs alimentari humà, però és necessari que estiguin ben cuinats, ja que poden ser hostes secundaris del paràsit Paragonimus, un trematode que infesta els pulmons dels éssers humans i que pot contreure's consumeix el cranc cru o mal bullit.

## Gèneres

* Allacanthos Smalley, 1964
* Achlidon Smalley, 1964
* Brasiliothelphusa Magalhães & Türkay, 1986
* Camptophallus Smalley, 1965
* Chaceus Pretzmann, 1965
* Disparithelphusa Smalley & Adkinson, 1984
* Ehecatusa Ng & Low, 2010
* Eidocamptophallus Rodríguez & Hobbs, 1989
* Elsalvadoria Bott, 1967
* Epilobocera Stimpson, 1860
* Eudaniela Pretzmann, 1971
* Fredius Pretzmann, 1967
* Guinotia Pretzmann, 1965
* Hypolobocera Ortmann, 1897
* Kinglseya Ortmann, 1897
* Lindacatalina Pretzmann, 1977
* Lobithelphusa Rodríguez, 1982
* Martiana Rodríguez, 1980
* Microthelphusa Pretzmann, 1968
* Moritschus Pretzmann, 1965
* Neoepilobocera Capolongo & Pretzmann, 2002
* Neopseudothelphusa Pretzmann, 1965
* Neostrengeria Pretzmann, 1965
* Odontothelphusa Rodríguez, 1982
* Oedothelphusa Rodríguez, 1980
* Orthothelphusa Rodríguez, 1980
* Phallangothelphusa Pretzmann, 1965
* Phrygiopilus Smalley, 1970
* Potamocarcinus H. Milne-Edwards, 1853
* Prionothelphusa Rodríguez, 1980
* Pseudothelphusa Saussure, 1857
* Ptychophallus Smalley, 1964
* Raddaus Pretzmann, 1965
* Rodriguezus Campos & Magalhães, 2005
* Smalleyus Alvarez, 1989
* Spirothelphusa Pretzmann, 1965
* Strengeriana Pretzmann, 1971
* Tehuana Rodríguez & Smalley, 1969
* Typhlopseudothelphusa Rioja, 1952
* Villalobosius Ng & Low, 2010
# Coloms negres

Coloms negres (títol original en anglès, Black Doves) és una sèrie de televisió britànica de thriller d'espies creada per Joe Barton. La sèrie, protagonitzada per Keira Knightley, Ben Whishaw i Sarah Lancashire, està desenvolupada per Sister i Noisy Bear per a Netflix. Abans de la seva estrena el 5 de desembre de 2024, es va renovar per a una segona temporada. S'ha subtitulat al català.

## Sinopsi

La Helen, dona del secretari d'Estat de Defensa dels Estats Units, s'assabenta que la seva identitat secreta com a Colom Negre està en perill després que el seu amant hagi sigut assassinat pel submon de Londres. Els seus ocupadors, una organització d'espies a sou que recullen secrets industrials, polítics o diplomàtics al millor postor, envia en Sam, un vell amic, perquè la protegeixi.

## Producció

El projecte va ser anunciat per Netflix l'abril de 2023. Barton també la produeix a través de Noisy Bear, juntament amb la productora Sister.
El rodatge va començar a Londres l'octubre de 2023. Aquell mes, Sarah Lancashire i Ben Whishaw es van afegir al repartiment, juntament amb Andrew Buchan, Omari Douglas, Andrew Koji, Kathryn Hunter, Sam Troughton, Ella Lily Hyland, Adam Silver, Ken Nwosu i Gabrielle Creevy. El març de 2024, Adeel Akhtar, Tracey Ullman, Finn Bennett i Luther Ford s'hi van unir. L'agost de 2024, abans de la seva estrena, Netflix va renovar el programa per a una segona temporada.
La sèrie es va estrenar a Netflix el 5 de desembre de 2024.

## Referències

* ↑ «Black Doves». Goita què fan, ara!. [Consulta: 15 desembre 2024].
* ↑ Ritman, Alex (26 April 2023). «Netflix Touts $6B Spend in U.K. Since 2020, Unveils 3 New Commissions Including Keira Knightley Drama». The Hollywood Reporter.
* ↑ Yossman, K.J. (April 26, 2023). «Keira Knightley to Star in Netflix Series 'Black Doves' as Streamer Unveils New U.K. Productions». Variety.
* ↑ Tabbara, Mona. «Netflix reveals £4.8bn investment in UK economy, teases upcoming slate». Screen Daily, 26-04-2023. [Consulta: 26 abril 2023].
* ↑ Longeretta, Emily. «New Fall TV Shows of 2024: Meet the Showrunners Behind Your Next Favorites». Variety, 09-10-2024. [Consulta: 15 octubre 2024].
* ↑ Daniels, Nia. «Keira Knightley drama Black Doves filming in UK». kftv, 17-10-2023. [Consulta: 18 octubre 2023].
* ↑ Hibbs, James. «Happy Valley's Sarah Lancashire joins Keira Knightley in Black Doves». Radio Times, 25-10-2023. [Consulta: 26 octubre 2023].
* ↑ Ramachandran, Naman. «Keira Knightley, Ben Whishaw Joined by Adeel Akhtar, Tracey Ullman on Netflix Spy Series Black Doves». Variety, 22-03-2024. [Consulta: 22 març 2024].
* ↑ Warner, Sam. «Sarah Lancashire's London-set Netflix spy show Black Doves renewed for season 2». Digital Spy, 21-08-2024. [Consulta: 21 agost 2024].
* ↑ Franken, Claire. «Keira Knightley's Black Doves Spy Thriller Gets Netflix Release Date, First Photos». TVLine, 14-10-2024. [Consulta: 14 octubre 2024].