OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Transformers

Transformers és una pel·lícula de ciència-ficció de l'any 2007 dirigida per Michael Bay i produïda per Steven Spielberg. Els protagonistes de la pel·lícula varen ser Shia LaBeouf i l'actriu Megan Fox. Ha estat subtitulada al català.

## Argument

Fa molt de temps que els autobots i els decepticons lluiten entre ells per aconseguir el destí de l'univers. La lluita està en un punt important a la seva arribada a la Terra, on el jove Sam Witwicky (Shia LaBeouf), un jove amb una vida com qualsevol adolescent es converteix en l'última esperança per al seu planeta.
El xic sense voler adquireix a Bumblebee com el seu primer cotxe amb el qui es començarà a viure aventures. Enamorat de sempre de Mikaela (Megan Fox), la seua companya d'escola, aconsegueix amb el pas de la pel·lícula que siga la seua parella enamorant-la. Ajudat per la xica i pels autobots, Sam haurà de trobar un element conegut com "El Cub" que conté l'"Allspar".

## Repartiment

* Shia LaBeouf com a Sam Witwicky
* Josh Duhamel com a Capità William Lennox
* Megan Fox com a Mikaela Banes
* Tyrese Gibson com a Sergent Robert Epps
* Rachael Taylor com a Maggie Madsen
* Anthony Anderson com a Glen Whitmann
* John Turturro com a Agent Seymour Simmons
* Jon Voight com a John Keller
* Michael O'Neill com a Tom Banachek
* Kevin Dunn com a Ron Witwicky, el pare de Sam
* Julie White com a Judy Witwicky, la mare de Sam
* Amaury Nolasco com a ACWO Jorge "Fig" Figueroa
* Zack Ward com a Sergent Primer Donnelly
* W. Morgan Sheppard com a Capità Archibald Witwicky
* Bernie Mac com a Bobby Bolivia
* John Robinson com a Miles Lancaster, el millor amic de Sam
* Travis Van Winkle com a Trent DeMarco, l'ex-xicot de Mikaela
* Glenn Morshower com a Coronel Sharp

## Rebuda

A nivell mundial la pel·lícula va ser la més taquillera del 2007. Va recaptar 709,7 milions de dòlars i, per tant, es va convertir en la segona pel·lícula més taquillera de l'any.

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 2008. Oscar a la millor edició de so per Ethan Van der Ryn i Mike Hopkins
* 2008. Oscar al millor so per Kevin O'Connell, Greg P. Russell i Peter J. Devlin
* 2008. Oscar als millors efectes visuals per Scott Farrar, Scott Benza, Russell Earl i John Frazier

## Referències

* ↑ http://www.imdb.com/title/tt0418279/
* ↑ «Transformers». Goita què fan, ara!. [Consulta: 18 maig 2023].
* ↑ Dargis, Manohla «Transformers - Movies» (en anglès). The New York Times, 02-07-2007. ISSN: 0362-4331.

## Enllaços externs

* Transformers a Goita què fan, ara!
# André Middelhoek

André Middelhoek (Leidschendam-Voorburg, 13 de desembre de 1931) és un economista neerlandès, membre del Tribunal de Comptes Europeu de 1977 a 1996, del qual va ser president de 1992 a 1995. Està casat i té dos fills.

## Biografia

El 1957 es va llicenciar en administració d'empreses a la Universitat d'Amsterdam. De 1957 a 1966 va treballar al Centraal Planbureau, del 1966 al 1969 en fou director adjunt. De 1969 a 1977 en fou director i Director General del Rijksbegroting al Ministeri de Finances dels Països Baixos.
De 1977 a 1993 fou membre del Tribunal de Comptes de la Unió Europea i de 1993 a 1996 en fou el seu president.

## Altres activitats

* Professora a l'Institute of Social Studies a La Hasia, de 1960 a 1969
* Director general de la Koninklijke Hoogovens NV, de 1970 a 1977
* 2n president del Comitè de Política Econòmica de les Comunitats Europees, febrer de 1974
* Director i president de diverses comissions interdepartamentals
* Director de publicació de Public Finance
* President de la Lliga Europea de Cooperació Econòmica.

## Referències

* 1 2 3 europamorgen.nl
# Casa Juncadella (Esplugues de Llobregat)

Casa Juncadella o Casal del Cris és un habitatge al terme municipal d'Esplugues de Llobregat (Baix Llobregat) protegit com a bé cultural d'interès local. Hi ha referències sobre una construcció que existia ja al 1716, coneguda com a Can Gervasi a través de l'estadística demogràfica. La fesomia noucentista de l'edifici és deguda a la renovació i construcció de la Casa dels Juncadella, l'any 1929.
Construcció de perímetre irregular, amb planta semisoterrada, planta baixa i golfa. És coberta per una coberta de teula àrab a dues vessants, i una coberta plana limitada per una balustrada i dos frontons mixtilinis. Cal destacar els dos frontons, el del costat esquerre conté un escut, i el costat dret un rellotge de sol emmarcat amb esgrafiat de dibuixos geomètrics. En la part central del costat de migdia hi ha adossat un porxo de planta baixa cobert amb teula àrab a tres vessants acabades amb una imbricació de totxo que protegeix i emfatitza els tres portals d'arc de mig punt de l'entrada, al porxo s'hi arriba a través d'una amplia escalinata alineada amb el porxo, limitada per balustrades.

## Notes

* 1 2 «Casa Juncadella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Targeta de dèbit

Una targeta de dèbit és una targeta de plàstic que s'empra com a mètode alternatiu al pagament en efectiu en els pagaments. Funcionalment és com un xec, ja que els diners són retirats automàticament del compte bancari o del balanç restant a la targeta. En alguns casos la targeta està dissenyada per al seu ús exclusiu en internet i, per tant, no existeix físicament. La targeta de dèbit permet al seu usuari l'obtenció de diners en efectiu i la utilització d'altres serveis (consultes, ingressos, traspassos...) per mitjà de caixers automàtics. Per a gairebé tota l'operativa és necessari teclejar el PIN al terminal on s'interacciona.
La targeta sempre és emesa a nom d'una persona física, que serà titular del servei, i és personal i intransferible.

## Vegeu també

* Targeta de crèdit
* Xarxa interbancària

## Referències

* ↑ Calvet, Caterina. Manual bàsic de Banca. Sabadell: Edicions Comercials, 1999 [Consulta: 25 agost 2013].
# Teoria de la xarxa d'espín

Segons la teoria de la xarxa d'espín o gravitació quàntica de llaços (en anglès, loop quantum gravity), l'espaitemps estaria quantitzat de manera que no poden existir longituds menors que la longitud de Planck, ni temps menors que el temps de Planck. Segons aquesta teoria, l'espaitemps forma una xarxa canviant en què la matèria ocupa els nusos de xarxa esmentada.
Per un altre costat, les longituds, i els temps, serien múltiples sencers dels esmentats longitud de Planck i temps de Planck.
Aquesta teoria seria una versió quàntica de la teoria de la relativitat d'Einstein i, per tant, de la gravetat.
Val a dir que, d'una banda, aquesta teoria no ha estat comprovada per cap experiment, o observació, car els àtoms de l'espaitemps estan uns 16 ordres de magnitud per sobre de les energies aconseguides amb els actuals acceleradors de partícules i, d'altra banda, la teoria de xarxa d'espín és, ara com ara, una teoria incompleta.

## Vegeu també

* Unitats de Planck.
* Gravitó.
* Teoria de cordes.

## Bibliografia

* Investigación y ciencia (Scientific American), març 2004 "Atomos del Espacio y del Tiempo", per Lee Smolin, pàgina 58, Prensa científica, S. A., Muntaner, 339 pral. 1a 08021 Barcelona (España).

## Enllaços externs

* Gravetat quàntica Arxivat 2006-08-30 a Wayback Machine..
* Laboratori de Los Álamos (en aquesta plana està prohibit cercar informació en robots. Plana en anglès).
* Plana en anglès.
# Casa Margenat

La Casa Margenat és un edifici d'habitatges a la ciutat de Tortosa (Baix Ebre) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Arquitectura

Aquesta és una actuació unitària que agafa tota l'illa de cases. En aquest front es van construir aquests edificis per a habitatges, de dos o tres pisos d'alçada, relacionats morfològicament amb la fàbrica contigua, avui dia desapareguda i substituïda per un edifici de pisos. La façana manté una estructura neoclàssica, pròpia de l'academicisme decimonònic, en una composició ordenada segons eixos verticals de buits generats per la repetició dels arcs rebaixats de la planta baixa, que presenten barana de forja al primer pis i balcó al segon (i tercer) pis. L'edifici és rematat amb una cornisa i el parament és arrebossat sense grans motius ornamentals.

## Història

Aquesta és potser una de les primeres actuacions en el nou eixample de la ciutat, relacionada amb la formació d'aquest, fins i tot anterior cronològicament a la primera parcel·lació i condicionada per l'arribada del ferrocarril a la ciutat. Ocupa el costat d'una illa triangular, sobre l'antic carrer de l'Estació (avui carrer de Cervantes), una illa molt pròxima a la llavors recent estació del ferrocarril. Va ser promoguda pel mateix propietari de la fàbrica de farines d'arròs contigua (Fàbrica Margenat), datada el 1870, de característiques tipològiques molt semblants; malauradament, el complex fabril fou enderrocat el 1990. Cal situar-la cronològicament, per tant, en la dècada de formació de l'eixample, 1870-80, si bé anuncis apareguts al diari local La Verdad acoten la construcció entre 1881 i 1887.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Margenat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Tortosa (ciutat)
* Casa Matheu
* Casa Brunet
* Casa Català (Tortosa)
* Antic Banc d'Espanya de Tortosa
* Convent de les Serves de Jesús
* Casa Albacar
* Estació de Tortosa
# Pinyó lliure

Un pinyó lliure (o roda lliure) és el mecanisme que permet a un eix o arbre girar lliurement en un sentit i ser engranat o arrossegat en sentit contrari.
Un pinyó lliure permet, per exemple, que un ciclista deixi de pedalar sense provocar que la roda es freni o bloquegi.

## Mecanisme

Consisteix en un sistema instal·lat en un eix que permet que els pinyons girin lliurement en una direcció i es mantinguin solidaris en la direcció contrària.
S'utilitzen uns trinquets o cadells empesos per una molla perquè, en la direcció de gir en què es realitza la transmissió, engranin amb la resta del mecanisme per a transmetre la potència. En la direcció contrària els trinquets són empesos cap a l'eix i la resta del mecanisme gira lliurement. A les bicicletes, aquest procés produeix el clàssic soroll de carrau de la bicicleta quan es deixa de pedalejar.

## Usos
### Bicicletes

Els pinyons lliure són usats àmpliament en gairebé la totalitat de les bicicletes que hi ha actualment. D'aquesta manera, un ciclista pot pedalar per transmetre el moviment a la roda del darrere i poder avançar, així com quan deixi de donar pedals, la roda del darrere seguir girant lliurement sense necessitat que es transmeti el moviment d'inèrcia als pedals novament.
Abans d'inventar aquest sistema, les bicicletes mantenien la roda solidària als pedals, les anomenades bicicletes monomarxa. Aquestes tenen l'avantatge que permeten notar l'adherència de l'asfalt i la inèrcia de la bicicleta ajuda a passar les zones mortes.
No obstant això, produeixen més esforç al genoll durant la frenada (si no s'utilitzen els frens), no permeten utilitzar canvis de marxes, si enganxa els pantalons amb el plat no es pot deixar de pedalar sense parar la bici o bloquejar la roda posterior i en corbes tancades no es poden mantenir els pedals horitzontals per a no tocar amb ells el sòl.

### Altres usos

En argues o cabrestants, en transmissions automàtiques, ...

## Referències

* ↑ Carles Riba i Romeva. Mecanismes I Màquines I El Frec en Les Màquines. Edicions UPC, juliol 2009, p. 30–. ISBN 9788483016527 [Consulta: 25 desembre 2010].

## Vegeu també

* Equip
* Transmissió de bicicleta
# Daistipassa

Daistipassa era una ciutat hitita de la Terra Alta Hitita que cap a l'any 1300 aC va caure en mans dels kashka de Pishuru.
Pishuru, com a ciutat principal, i les ciutats d'Ishupitta i Daistipassa, ara dominades pels kashka i, per tant, aliades, es van apoderar de les terres de Landa, Marista i algunes ciutats fortificades dels hitites. El rei hitita Hattusilis III els hitites no els va poder contenir i els kashkes van continuar avançant al sud creuant el riu Marasanda o Maraššanda i van arribar fins a la terra de Kanis (Kanesh). Més tard, Hattusilis III va reconquerir els territoris.

## Referències

* ↑ Bernabé, Alberto (ed.). Historia y leyes de los hititas: textos del Reino medio y del Imperio Nuevo. Tres Cantos: Akal, 2004, p. 209. ISBN 8446022532.
# Casa Marià Pidelaserra

La Casa Marià Pidelaserra és un edifici situat als carrers de Balmes, 178-180 i del Comte de Salvatierra, 1-3 de Barcelona, catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

Va ser projectada el 1929 per l'arquitecte Ramon Puig i Gairalt per encàrrec del pintor Marià Pidelaserra i Brias.

## Descripció

Consisteix en una planta baixa comercial, una planta entresòl, cinc pisos, àtic i sobreàtic, així com una torre prominent, situada a la cantonada.
Aquest immoble es caracteritza per una gran profusió de volums i formes i que afloren de les façanes a partir de la primera planta pis. A la base, la planta baixa i l'entresòl, són els més senzills i compten amb nombroses obertures simples amb pocs volums ressenyables. A partir de la primera planta, s'inicien una bona sèrie de formes diverses. La primera que dona més personalitat a l'edifici és la pròpia cantonada. Aquesta uneix diferents obertures en una balconada correguda de diversa extensió depenent de la planta. A l'àtic, aquesta balconada correguda assoleix tot el perímetre de les dues façanes i més amunt, es remata amb la presència d'una torre prominent, que compta amb dos cossos. L'inferior és de morfologia quadrangular amb les cantonades romes i el superior, és de planta circular. A banda i banda d'aquesta balconada correguda trobem altres formes, repetitives per tram però no per planta. Als extrems sobresurten cossos trapezoïdals i més cap a dins altres de triangulars.
El conjunt segueix un ritme ascendent al voltant de l'important cos del xamfrà, segueixen els criteris del moviment modern, quant a tractament de la il·luminació i pell de l'edifici, però la seva composició formal rau més a prop de les teories estètiques dels futuristes de Marinetti que de la mateixa estètica del GATCPAC.

## Referències

* 1 2 3 4 «Edifici Mariano Pidelaserra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «MARIANO PIDELASERRA. BALMES (178 i 180. Dues cases) I COMTE DE SALVATIERRA (1-3)». Q127 Eixample 42600/1929. AMCB, 01-03-1929.

## Enllaços externs

* «Casa Marià Pidelaserra». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Paleopropitec

Els paleopropitecs (Palaeopropithecus) són un dels tres gèneres recentment extints de lèmurs peresós que vivien a Madagascar i que tenien una relació propera amb les espècies de lèmur que s'hi troben avui en dia. Se'n coneixen tres espècies, Palaeopropithecus ingens, P. maximus i P. kelyus. Noves anàlisis de datació radiocarbònica indiquen que els paleopropitecs possiblement encara vivien l'any 1500. Es creu que Palaeopropithecus ingens apareix a les llegendes malgaixes com a tretretretre o tratratratra.

## Referències

* ↑ Gommery, D.; Ramanivosoa, B. & Tombomiadana-Raveloson, S. et al. (2009), "A new species of giant subfossil lemur from the North-West of Madagascar (Palaeopropithecus kelyus, Primates)", Comptes Rendus Palevol 3 (5): 471–480, DOI 10.1016/j.crpv.2009.02.001
* ↑ Godfrey, L.R.; Jungers, W.L.. «Chapter 7: Quaternary fossil lemurs». A: Hartwig, W.C.. The Primate Fossil Record. Cambridge University Press, 2002, p. 111–112. ISBN 978-0521663151.
# Tràmbel

Tràmbel (en grec antic Τράμβηλος), va ser, segons la mitologia grega, un fill de Telamó i de la troiana Teanira, feta presonera en la primera caiguda de Troia a mans d'Hèracles.
El rei Aríon, que havia acollit la seva mare quan aquesta va fugir del costat de Telamó, el va criar com a fill seu. Tràmbel s'enamorà d'Apríate, una noia de Lesbos, i no va ser correspost. El jove la va segrestar i després la va llançar al mar, ja que no va cedir davant de les seves peticions. Poc després els déus li van enviar el càstig.
Quan Aquil·les tornava d'una expedició de pirateria durant la guerra de Troia, Tràmbel entaulà combat amb l'heroi, i va morir en la lluita. Però Aquil·les, admirat del valor i de la fortalesa del jove, va preguntar qui era, i, en saber que era fill de Telamó i, per tant, parent seu, li va erigir una tomba a la platja.

## Referències

* ↑ «A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology, He'sione». [Consulta: 21 juny 2021].
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 533. ISBN 9788496061972.
# Casa Mata (Terrassa)

La Casa Mata és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat al carrer de Garcia Humet, cantonada amb el carrer de Sant Josep, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici unifamiliar de grans proporcions, amb quatre façanes: dues d'elles alineades als carrers i les altres dues interiors, envoltades per un pati. És de planta quadrada i consta de planta baixa, dos pisos i golfes. La seva tipologia és la d'una casa pairal del segle xviii, amb balcons individuals de ferro al primer i al segon pis, decreixents en alçada.
La construcció és de paredat comú arrebossat. La façana sud presenta tres cossos horitzontals de galeries porticades, amb columnes i capitells toscans. La galeria de l'últim pis conté plafons de pintures murals, obra del pintor Cascante.

## Història

La casa fou construïda propietari del mas de la Mata, Francesc Mata de la Barata, que el 1840 va adquirir un terreny al que aleshores s'anomenava carrer Mitjà del Passeig (batejat amb el nom de Garcia Humet el 1925), a la cantonada amb el carrer de Sant Cristòfol, i hi va aixecar la seva nova casa pairal, que no es va acabar de construir fins al 1860. L'edifici, de dimensions considerables, fou bastit pel mestre d'obres Pelegrí Matalonga i era veí de l'altre gran casal del carrer, Ca l'Ubach, residència del també propietari rural Joan Ubach i Barata, avui desapareguda. La Casa Mata fou rehabilitada a començament dels anys noranta del segle xx per fer-ne habitatges plurifamiliars.

## Referències

* 1 2 «Casa Mata». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2014].
* 1 2 Verdaguer i Caballé, Joaquim. «Els hisendats rurals, «l'aristocràcia d'espardenya»: Del camp a la vila», 14-03-2015. [Consulta: 17 setembre 2015].
* ↑ Ragon, Baltasar. «Els carrers de Terrassa l'any 1900» p. 55. Terrassa: Imp. Joan Morral, s.d.. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 17 setembre 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Sauve qui peut (la vie)

Sauve qui peut (la vie) és una pel·lícula suïssa dirigida per Jean-Luc Godard el 1980.

## Argument

Les angoixes i aspiracions d'homes i dones de cara a una societat que els matxaca. Aquesta pel·lícula s'organitza com una partitura musical composta de quatre moviments: L'imaginari: Després d'una ruptura amb Paul, Denise marxa al camp.
La por: Paul tem la solitud.
El comerç: Isabelle ensenya a la seva germana l'ofici de prostituta.
La música: Després d'un accident, Paul mor i Denise no el veu.

## Repartiment

* Isabelle Huppert: Isabelle Rivière
* Jacques Dutronc: Paul Godard
* Nathalie Baye: Denise Rimbaud
* Roland Amstutz: el segon client
* Cécile Tanner: Cécile

## Premis i nominacions
### Premis

* Premi César a la millor actriu secundària femenina 1981 per Nathalie Baye

### Nominacions

* Palma d'Or al Festival Internacional de Cinema de Cannes1980 per Jean-Luc Godard
* Premi César al millor director per Jean-Luc Godard
* Premi César a la millor pel·lícula
# Turó Caracol

El Cerro Caracol és una fita geogràfica de la ciutat de Concepción, Xile. És conegut com el pulmó verd de la ciutat, per la gran quantitat de repoblament i flora que conté. Com a àrea recreativa s'ha «fusionat» amb el Parc Equador, el qual se situa a les faldilles del turó.
El turó s'estén per més de 1200 ha de variada i abundant vegetació, i la seva alçada màxima és de 250 metres. Posseeix diversos senders i camins per a vehicles motoritzats que permeten la realització de passejades, senderisme o ciclisme.
Està obert durant tot l'any, el seu accés és gratuït i la seva administració està a càrrec de la Municipalitat de Concepción i CONAF.
En l'ascens del turó es troben diversos miradors emmurallats des d'on és apreciable la ciutat. Pujant pel carrer Veterans del 79, es troba la Casa Dr Wilhelm, i en un dels cims del turó hi ha el Mirador Alemany.

## Toponímia

El científic Carlos Oliver Schneider va observar que en un pla datat en 1774, amb Concepción i a traslladat des de l'actual Penco i emplaçat en la seva ubicació actual, l'ara anomenat Turó Caragol estava indicat amb el nom d'Altacura, on «cura» a mapudungun vol dir «pedra» i, per tant, en un híbrid de l'idioma i l'espanyol significaria «pedra alta». Aquest nom probablement es deuria a una enorme pedra granítica-diorítica situada on ara hi ha el Mirador Alemany.
El nom actual, però, es deu a la forma del traçat del camí ral que va manar a construir Ambrosio O'Higgins sobre el turó, de manera d'evitar les inundacions d'aquest durant l'hivern, producte de les pluges i la crescuda del Riu Biobío. Aquest camí es deia La Laxa, i connectava a la ciutat de Concepción amb Hualqui, Rere i Los Ángeles, pujant en el seu primer tros pel turó, a través de l'actual avinguda Els Aromos, i continuant l'ascens zigzaguejant en forma de caragol fins al cim.

## Mirador Alemany

En un dels cims del turó hi ha una mena d'oval. Al voltant d'aquest hi ha banques i en el centre, el Mirador Alemany. Aquest té una gran connotació històrica a la ciutat.
Va ser construït el 1910 per Arturo Junge Sahr per motiu del centenari, i finançat per la colònia alemanya que vivia a la ciutat en honor del canceller alemany Otto von Bismarck. Aquesta correspon a l'única Torre Bismarck que va ser construïda en tota Amèrica.
És una de les fites històriques penquistes més rellevants pel seu emplaçament i antiguitat.

## Referències

* ↑ Concepcion.cl. «Patrimonio de Concepción - Castillo del Parque Ecuador». [Consulta: 31 juliol 2012].
* Concepcion.cl. «Patrimonio de Concepción - Castillo del Parque Ecuador». Consultat el 31 de juliol de 2012.
# Antoni Garau Aulet

Antoni Garau Aulet, Molinou, (Llucmajor, 1918 - Llucmajor, 1993) fou un polític falangista mallorquí i militar.
Garau fou un dels fundadors de la Falange Espanyola de les JONS a Llucmajor el 1935 i fou nomenat el seu primer secretari. A causa d'uns disturbis que provocaren membres de la Falange contra simpatitzants i afiliats del Front Popular a Llucmajor l'abril de 1936 fou detingut. Fou oficial de complement de l'exèrcit retirant-se amb el grau de comandant d'infanteria. El seu germà, Sebastià Garau Aulet, fou batle de Llucmajor entre 1945 i 1952, durant la dictadura franquista, i amb ell dugué a terme promocions d'establiments comercials dedicats al turisme a s'Arenal.

## Referències

* ↑ Zayas, Alfonso. Historia de la Vieja Guardia de Baleares. Impr. Sáez, 1955.
* ↑ «Fallece Sebastián Garau Aulet, ex-alcalde de Llucmajor». S'Unió de s'Arenal, 3-1995, pàg. 25.
# Casa Pelegrí Güell

La casa Pelegrí Güell és un edifici del municipi de Vilafranca del Penedès (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una casa entre mitgeres i de tres crugies, i consta de planta baixa, dos pisos i golfes. La coberta és a dues aigües i de teula àrab. Cal destacar la porta d'accés d'arc carpanell així com el vestíbul. Ha patit successives reformes i ampliacions durant el segle xix que han fet variar el seu aspecte inicial. La mostra més remarcable de les quals és la tribuna en angle amb terrat superior situada en un dels costats. L'interès fonamental d'aquesta obra és el seu valor tipològic.

## Referències

* ↑ «Casa Pelegrí Güell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2015].

## Enllaços externs

* Casa Pelegrí Güell, fitxa del catàleg de l'Ajuntament