OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Zanelliïta

La zanelliïta és un mineral de la classe dels fosfats.

## Característiques

La zanelliïta és un arsenat de fórmula química PbCu₉[AsO$_{3.5}$(OH)$_{0.5}$]₂(AsO₄)₂(OH)₉(H₂O)₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de novembre de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions mineralògiques del Musée cantonal de géologie de Lausanne (Suïssa), amb el número de catàleg: MGL 087285, i a les col·leccions del Museu d'Història Natural de la Universitat de Pisa (Itàlia), amb el número de catàleg: 20077.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a les escombreres del dipòsit de Grosses Chalttal, situat al districte de Mürtschenalp (Cantó de Glarus, Suïssa). Aquest indret és l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Zanelliite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 5 gener 2025].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 82». European Journal of Mineralogy, 36, 6, 09-12-2024, pàg. 1005–1010. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-1005-2024 [Consulta: 5 gener 2025].
# Phaethontias (albedo)

Phaethontias és una característica d'albedo a la superfície de Mercuri, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 0 ° latitud N i 167 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1976 i fa referència a una característica d'albedo del quadrangle Tolstoj (H-8).

## Referències

* ↑ "Phaethontias (albedo)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Mapa de Mercuri». Google Mercury.
# Retrat de l'escultor Jens Adolf Jerichau, el marit de l'artista

El Retrat de l'escultor Jens Adolf Jerichau, el marit de l'artista és un retrat realitzat amb pintura a l'oli de l'escultor danès Jens Adolf Jerichau pintat el 1846 per Elisabeth Jerichau-Baumann, el mateix any en què es van casar. L'obra es troba en la Galeria Nacional de Dinamarca (Copenhaguen).

## Autora

Elisabeth Jerichau-Baumann era una artista femenina de parla alemanya. Quan en 1848, va arribar a Copenhaguen, ella es va caracteritzar com una estrangera i no va ser ben rebuda en la cultura danesa, que estava més preocupada per la continuació del llegat de l'Edat d'Or danesa segons l'expressat per Christoffer Wilhelm Eckersberg i Niels Lauritz Høyen.

## Descripció

El retrat va ser pintat el 1846, el mateix any que Elisabeth Baumann i Jens Adolf Jerichau es van casar i durant l'Edat d'or danesa.
La pintura mostra a Jens Adolf Jerichau assegut i mirant lleugerament cap al seu costat esquerre en lloc del més normal cap a l'espectador. El focus principal està a les mans de l'escultor, les «mans creatives». A la mà esquerra Jerichau- porta un anell de compromís i a la mà dreta sosté una mica de material probablement de l'escultura que s'albira al fons, un esbós per a una obra d'Hèrcules i Hebe de 1845. L'artista mostra el domini del seu marit en la tradició escultòrica.

## Donació

Sobre aquest retrat l'autora Elisabeth Jerichau-Baumann havia comentat en una carta que: «conté els records més benvolguts de la seva vida conjugal» i «que no es vendria mentre ella estiguès viva». La pintura va ser donada com un regal a la Galeria Nacional de Dinamarca per Brewer JC Jacobsen el 1876 que l'havia rebuda després de la mort de l'artista el 1881.

## Europeana 280

Per l'abril de 2016, la pintura Retrat de l'escultor Jens Adolf Jerichau, el marit de l'artista va ser seleccionada com una de les deu obres artístiques més importants de Dinamarca pel projecte Europeana.

## Referències

* ↑ Bendixen, 2011, p. 26.
* ↑ «Choosing a country's artworks for Europeana 280: Denmark» (en anglès). [Consulta: 9 maig 2016].

## Bibliografia

* Bendixen, Max. Verdensdamen Elisabeth Jerichau-Baumann. Saxo, 2011. ISBN 9788770810319.
* Bøgh, Nicolaj. Elisabeth Jerichau Baumann, 1886.

## Enllaços externs

* www.smk.dk/udforsk-kunsten/highlights SMK Arxivat 2016-04-27 a Wayback Machine.
* www.smk.dk/udforsk-kunsten/kunsthistorier SMK
# Montes Caucasus

Els Montes Caucasus són una cadena muntanyenca de la cara visible de la Lluna, situada entre el Mare Imbrium i el Mare Serenitatis. El nom procedeix de les Muntanyes del Caucas terrestres.
La serralada té una longitud de 443 km i una amplària màxima d'uns 100 km, els cims dels quals, que culminen a 3500 m, estan separades per profundes valls. A la seva zona central es troba incrustat el cràter Calippus i les restes del cràter Alexander, i més cap al nord els destacats cràters Èudox i Aristòtil.
Al sud-oest de la serralada es troben els Montes Apenninus i els Montes Carpatus. Aquestes serralades juntament amb els Montes Caucasus constitueixen alguns dels fragments supervivents de l'anell exterior, d'un conjunt original de tres, formats per l'impacte que va causar la formació de la conca del Mare Imbrium fa uns 3850 milions d'anys.

## Vegeu també

* Llista de cràters lunars
* Llista de mars lunars
* Geologia de la Lluna
* Selenografia

## Referències

* ↑ Lacroux Jean, Legrand Christian. Larousse. Descubrir la Luna, 2004, p. 64-65. ISBN 84-8332-548-9.
* ↑ North, Gerald. Omega. Guía para observar la Luna, 2008, p. 257-258. ISBN 978-84-282-1484-1.

## Enllaços externs

* "Montes Caucasus". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 22 juny 2018].
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 22 juny 2018].
# Can Costa de Canalda

Can Costa de Canalda és una masia del nucli de Canalda al municipi d'Odèn (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
A Canalda s'hi va des de la carretera L-401 (de Pont d'Espia a Coll de Jou) prenent un desviament ben senyalitzat que es troba al punt quilomètric 38,2 (42° 8′ 0″ N, 1° 31′ 1″ E﻿ / ﻿42.13333°N,1.51694°E﻿ / 42.13333; 1.51694). Can Costa està a peu de carretera, a l'esquerra, abans d'arribar a l'església de Sant Julià.

## Descripció

Masia orientada de nord a sud, de planta rectangular molt allargada. Té la teulada a dos vessants, amb el carener paral·lel a la façana principal. Les obertures són disposades de manera gairebé simètrica. La porta d'entrada és d'arc de mig punt adovellat. L'aparell dels murs és de carreus irregulars lligats amb morter.
La casa té una construcció adossada d'època posterior, amb aparell de carreus disposats en filades. Hi ha també diversos coberts adossats a la façana principal.

## Referències

* 1 2 «Can Nova de Canalda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 juliol 2015].
# 304
## Esdeveniments

* Cèsar Galeri, potser acompanyat de l'emperador Dioclecià, aconsegueix la seva quarta i última victòria sobre els Carps. Molts dels Carps i Bastarnes supervivents es reinstal·len a l'Imperi Romà, on es divideixen. Els Bastarnes no s'acrediten després d'aquesta època, i els Carps només es testimonien una vegada més a la dècada del 310.
* Setze regnes: els Xiongnu estableixen l'estat Han-Zhao sota Liu Yuan, sovint vist com l'inici del Aixecament Wu Hu.

## Necrològiques

* 24 de febrer - Cesarea de Capadòcia: Sant Sergi de Capadòcia, màrtir cristià
* 4 de març - Nicomèdia (Capadòcia, actual Kocaeli, Turquia): Adrià de Nicomèdia, màrtir cristià (o potser l'any anterior, n. ?).

## Referències

* ↑ Dam, Raymond Van «Constantine's First Visit to Rome with Diocletian in 303». Journal of Late Antiquity, 11, 1, 2018, pàg. 6–41. ISSN: 1942-1273.
* ↑ Holcombe, Charles. «The Sixteen Kingdoms». A: The Cambridge History of China 2. 2. Cambridge: Cambridge University Press, 2019, p. 119–144. ISBN 978-1-107-02077-1.
# Pleias (albedo)

Pleias és una característica d'albedo a la superfície de Mercuri, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 15 ° latitud N i 140 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1976 i fa referència a una característica d'albedo del mapa d'Antoniadi.

## Referències

* ↑ "Pleias (albedo)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Mapa de Mercuri». Google Mercury.
# Mons Pico

Mons Pico és un massís lunar, que es troba a la zona nord de la conca de la Mare Imbrium, al sud del gran cràter Plató. Forma part de les restes supervivents de l'anell interior de la mare. El mur continua cap al nord-oest als Montes Teneriffe i Recti. Aquesta muntanya va ser probablement batejada per Johann Hieronymus Schröter, com el volcà Teide (el Pic de Tenerife). Té una longitud de 25 km, una amplària de 15 km i una altura de 2400 m.
Un massís menor al sud de Pico ha estat designat en alguns mapes com Pico Beta, de 25 km per 9 km i una altura de 1500 m.

## Cràters satèl·lit

Els cràters satèl·lit són petits cràters situats propers a l'accident geogràfic principal, rebent el mateix nom que aquest accident acompanyat d'una lletra majúscula complementària (fins i tot si la formació d'aquests cràters és independent de la formació de l'accident principal).
| Pico | Latitud | Longitud | Diàmetre |
| B | 46.5° N | 15.3° W | 12 km |
| C | 47.2° N | 6.6° W | 5 km |
| D | 43.4° N | 11.3° W | 7 km |
| E | 43.0° N | 10.3° W | 9 km |
| F | 42.2° N | 10.2° W | 4 km |
| G | 46.6° N | 10.4° W | 4 km |
| K | 44.6° N | 7.5° W | 3 km |

## Mons Pico en la ficció

En la novel·la de ciència-ficció de 1957 Blast Off at Woomera d'Hugh Walters, van aparèixer objectes estranys en les rodalies de Mons Pico. La història dels objectes continua en les seqüeles The Domes of Pico i Operation Columbus.
Una batalla espacial en Pico ocorre en la novel·la d'Arthur C. Clarke Earthlight.

## Vegeu també

* Geologia de la Lluna
* Selenografia

## Referències

* ↑ NASA. «Mapa LAC 25».
* ↑ Lacroux Jean, Legrand Christian. Larousse. Descubrir la Luna, 2004, p. 87. ISBN 84-8332-548-9.

## Enllaços externs

* "Mons Pico". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «Digital Lunar Orbiter Photographic Atles of the Moon» (en anglès). [Consulta: 28 juny 2018].
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 28 juny 2018].
# Sant Miquel de Pinell

Sant Miquel de Pinell és l'església parroquial del nucli de Pinell, al municipi de Pinell de Solsonès (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

El nucli de Pinell i la seva església es troba a la part central del terme municipal, dalt d'un turó, al marge esquerre del barranc de Pinell que el rodeja formant un meandre. L'indret és feréstec, ja que està en ple espai natural protegit Obagues de la riera de Madrona.
L'únic accés el té des de la carretera asfaltada C-149a (de Solsona - els Colls - Sanaüja). Al punt quilomètric 12,6 (41° 57′ 41″ N, 1° 24′ 29″ E﻿ / ﻿41.961412°N,1.408038°E﻿ / 41.961412; 1.408038) un trencall ben senyalitzat hi mena en 1,5 km.

## Descripció

Església de planta rectangular amb teulada a doble vessant. La part més antiga de l'edifici és la nau que està coberta amb volta de canó lleugerament apuntada. Al punt d'arrencada de la volta hi ha un mig bossell. La porta principal té una llinda amb la inscripció: "Pensa home lo que obrat auras quant en esta casa entraras tas culpas de veras ploraras y a Deu perdo demanaras perque estret conta donaras al instant que tu finaràs. Any 1722". A l'interior de l'església a banda i banda de la porta s'obren dues capelles amb arc de mig punt. Al mur de tramuntana, mitjançant un gran arc, es va afegir la capella de Sant Antoni.
Cobrint la zona del presbiteri, que és rectangular, hi ha un campanar de planta quadrada i, a cada cara de la part superior, té dues finestres d'arc de mig punt. El parament és de carreus regulars en filades.
El 1737 es va afegir, al costat de la porta d'entrada, la rectoria.

## Història

L'any 1097, el comte Ermengol va fer donació d'aquesta església a Santa Maria de Solsona. Aquest fet ve confirmat per un document del 1150 on el papa Eugeni III afirma que l'església era del domini de la canònica de Solsona. Al segle xiv es va fer una ampliació i al segle xviii es va fer reformes al temple.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Miquel de Pinell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 juliol 2015].
# Martell de guerra

Un martell de guerra era una arma contundent, que el guerrer mantenia gairebé sempre a una mà, el cap de la qual estava fixat a una asta o mànec curt. Sempre es componia d'una part més roma per copejar i una altra de més esmolada, en forma de bec, per perforar.
Pensat per al combat cos a cos, el seu disseny s'assembla al d'un martell i, igual que aquest, consisteix en un cap massís de metall i un mànec. Aquest últim pot tenir diferents longituds, variant entre la d'una alabarda i la d'una maça. És una arma que va tenir el seu auge en l'edat mitjana i s'utilitzava per destruir les armadures dels oponents. L'estratègia més comuna era portar diversos soldats armats amb maça o martell i darrere d'ells infanteria normal.
També es pot trobar en algunes fonts com a "llucana". Tractats sobre el seu maneig: Flos duellatorum de Fiore dei Liberi.

## El martell de guerra en la història

Els martells —o becs— militars van ser una variant de les primeres i primitives armes contundents de la humanitat. En el principi dels temps, les armes més fàcils d'usar o fabricar van ser les porres, claves i maces. Però a mesura que l'home va aprendre de la guerra i va usar armes defensives com pells, cuirs i escuts, les armes de tall o punxants van relegar les contundents a un segon pla.
Ja en segles posteriors, en l'època medieval, les defenses — sobretot d'arnesos de plaques - van tornar a popularitzar armes contundents molt especialitzades com els martells de guerra i altres subcategories, com el Bec de Corb, pel poder de penetració que tenien en enfrontar-se a armadures completes de plaques.
Per això aquestes armes només van perdurar mentre va perdurar l'"Armadura Blanca" o arnés de plaques metàl·liques.
* Martell de guerra
* Cavaller amb un martell de guerra (obra de Paolo Uccello).

## Morfologia

Els martells, maces o becs militars eren armes "curtes" de, com a molt, el metre en comptades ocasions. El seu poder de pegada i penetració radicaven en la massa de l'arma, per això sempre van ser més curts que les espases d'una categoria equivalent.
La seva longitud mitjana oscil·lava entre els 50 i 90 cm, per la qual cosa el seu ús era útil quan es portava armadura— o bé si es disposava de més mobilitat a cavall. La imatge d'armes emprades d'aquesta manera en comptes de sabres o llances ha creat molta discussió quant a la seva efectivitat, ja que sembla que el martells es quedaven encaixats amb facilitat en penetrar les cuirasses, però s'ha vist en els texts històrics que aquestes armes, servien tant per fer caure un cavaller com per assestar el cop quasi definitiu, eren moltes vegades l'arma principal, no la secundària. Per això el "problema" de desencaixar els martells de les cuirasses no sembla que fos una raó per a no utilitzar-les, i van ser populars entre els cavallers amb armadura de l'edat mitjana i començament de l'edat moderna.

## Bibliografia

* Tuchman, Barbara W. (Barbara Wertheim), 1912-1989., Tuchman, Barbara (1979). A distant Mirror. London: Penguin. p. 380. ISBN 0140054073.. A distant mirror : the calamitous 14th century. Harmondsworth: Penguin, 1980. ISBN 0140054073.

## Vegeu també

* Bec de Corbin
# Sistema nerviós parasimpàtic

Sistema nerviós (SN) :
SN central
Encèfal
Medul·la espinal
SN perifèric
SN somàtic
SN autònom
SN simpàtic
SN parasimpàtic :
El sistema nerviós parasimpàtic (SNP) és una divisió del sistema nerviós autònom (SNA), juntament amb el sistema nerviós simpàtic (SNS) i el sistema nerviós entèric (SNE). El SNA és una subdivisió del sistema nerviós perifèric (SNP). El SNA envia fibres a tres teixits: múscul cardíac, múscul llis o teixit glandular. Aquesta estimulació, simpàtica o parasimpàtica, és per controlar la contracció del múscul llis, regular el múscul cardíac, o estimular o inhibir la secreció glandular. Les accions del sistema nerviós parasimpàtic es pot resumir com "el descans i la digestió" (en contraposició a la «lluita-o-fugida» del sistema nerviós simpàtic). També és tot el contrari per al sistema nerviós simpàtic.
El sistema nerviós vegetatiu o autònom actua sobre les funcions bàsiques de l'organisme que es duen a terme de manera involuntària, inconscient i automàtica, raó per la qual el cervell no hi té cap domini; en són exemples el batec del cor, el moviment dels pulmons o les secrecions glandulars. Tot i que té un control involuntari, algunes d'aquestes funcions poden estar influenciades per una activitat voluntària i conscient de neuroanatomia
# Heòrhiïvka

Heòrhiïvka (en ucraïnès: Георгіївка) és un poble de la República Autònoma de Crimea, a Ucraïna, que el 2014 no tenia cap habitant. Pertany al districte rural de Sovetski.

## Referències

* ↑ «Численность населения Крымского федерального округа, городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений.». Федеральная служба государственной статистики. Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 12 juliol 2017].
# Solitudo Alarum

Solitudo Alarum és una característica d'albedo a la superfície de Mercuri, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -15 ° latitud N i 290 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1976 i fa referència a una característica d'albedo del mapa d'Antoniadi.

## Referències

* ↑ "Solitudo Alarum". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Mapa de Mercuri». Google Mercury.
# Dolmen a Raklev, Røsnæs

Dolmen a Raklev, Røsnæs és una pintura a l'oli sobre llenç de l'artista danès Johan Lundbye realitzada el 1839. Mostra els dòlmens a Raklev, a l'illa de Zelanda, en un vast paisatge. L'obra es troba en la col·lecció del Museu Thorvaldsen a la ciutat de Copenhaguen (Dinamarca). L'abril del 2016, la pintura Dolmen a Raklev, Røsnæs va ser seleccionada com una de les deu obres artístiques més importants de Dinamarca pel projecte Europeana.
Lundbye va pintar molts panorames de paisatge, especialment a Zelanda, on va créixer i on vivien els seus avis. També el Dolmen a Raklev és en un cert sentit un paisatge, si no fos perquè l'atenció està fortament absorbida pel dolmen que queda en el primer pla, ocupant quasi per complet la meitat esquerra i contrasta amb el paisatge marítim a l'altra meitat. L'addició d'aquest efecte li dona profunditat al treball afegint una certa monumentalitat.
L'obra de Lundbye es va inspirar inicialment en un dibuix de Caspar David Friedrich, un estudi pel seu Grafheuvel in de sneeuw, on es mostra un monticle amb una silueta de manera similar. Aquest dibuix va ser en aquell moment just quan va entrar en possessió de la corona danesa i Lundbye segurament va conèixer-ho. En termes de composició, està, tanmateix, influït principalment pels paisatgistes holandesos del segle xvii, en particular, Jan van Goyen amb Paisatge amb dos roures (1641), tenia un gravat que es troba en la Galeria Nacional de Dinamarca. També Rembrandt tenia un gravat amb els Tres arbres i Jacob Mosschers un paisatge muntanyós que li eren coneguts a Lundbye amb la mateixa forma de la imatge. El pintor, mitjançant la substitució dels arbres dels seus predecessors holandesos amb la tomba prehistòrica, va agregar el motiu d'una dimensió històrica i un simbolisme nacionalista que es referia a la història més antiga de Dinamarca.

## Referències

* ↑ «Choosing a country's artworks for Europeana 280: Denmark» (en anglès). [Consulta: 11 maig 2016].
* ↑ Ronberg, Monrad. Twee gouden eeuwen. Schilderkunst uit Nederland en Denemarken. Waanders Zwolle / Rijksmuseum Amsterdam. Linnet, 2001, p. 166. ISBN 90-400-9527-2.
* ↑ «Dolmen at Raklev, Røsnæs, 1839». Thorvaldsen Museum. [Consulta: 11 maig 2016].

## Enllaços externs

* Het schilderij op Europeana.eu (anglès)
# Santa Maria del Puit

Santa Maria del Puit o Mare de Déu del Remei és una església de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

La capella es troba a prop i a ponent del nucli de Sant Climenç, al marge esquerre de la rasa del Puit i a uns 700 metres al nord de la masia del Puit, aïllada enmig dels camps de conreu.
S'hi va des de Sant Climenç seguint la carretera asfaltada provinent de Solsona en direcció a ponent. A la sortida del poble hi ha bons indicadors. Al cap de 2,8 km. (41° 56′ 18″ N, 1° 23′ 26″ E﻿ / ﻿41.938264°N,1.390604°E﻿ / 41.938264; 1.390604) es pren la desviació a la dreta direcció "Puit". Es deixa la masia a l'esquerra i, seguint la pista, al cap de 700 metres es veu la capella envoltada de conreus.

## Descripció

Ermita amb una nau i absis rodó. Està orientada a l'est. El parament està constituït per grans carreus fent fileres. L'absis s'aixeca damunt d'un podi de 0,25 m d'alçada i té una cornisa de pedres trapezoïdals amb bisell. La façana principal té la porta, amb la data 1780 a la llinda, i un campanar de cadireta d'un ull que està mig derruït. A l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada i arc de mig punt monolític.

## Referències

* ↑ «Santa Maria del Puit». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 juliol 2015].