OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Myotragus

Myotragus és un gènere fòssil dins la subfamília dels Caprinae. Descendeix d'algun caprí indeterminat europeu que va arribar a les Gimnèsies durant la crisi de salinitat del Messinià (fa entre 5,9 i 5,3 milions d'anys) i després de la transgressió del Plistocè quedà aïllat. La seva evolució independent va donar lloc a Myotragus, d'igual manera que a Sardenya es va produir un fenomen similar amb Nesogoral, amb el qual podria compartir un ancestre comú. L'evolució cronològica del gènere ha donat lloc a la classificació en diferents espècies segons el seu estadi evolutiu.

## Distribució

Les espècies d'aquest gènere que han estat descobertes a les Illes Balears daten del Pliocè a l'Holocè. La distribució del gènere a cada una de les illes i, per tant, el seu procés evolutiu particular, presenta importants problemes interpretatius. A l'estadi final, l'espècie balearicus és present a Mallorca, a Dragonera, a Cabrera i a Menorca sense que hi hagi divergències significatives, cosa difícil d'entendre atesa la marcada evolució del gènere a causa de la insularitat. Mentrestant, les espècies anteriors només s'han trobat a Mallorca, tret d'un cas a Menorca (inicialment denominat binigaudensis); els seus descobridors, Salvador Moyà i Solà i Joan Pons i Moyà, proposaren una evolució independent per a cada illa fins que un nou episodi de descens del nivell de la mar, que situen a la glaciació de Riss, va tenir prou entitat per a tornar a unir les illes, possibilitant així una nova colonització procedent de Mallorca. Els myotragus anteriors menorquins ja s'haurien extingit o, en tot cas, haurien estat substituïts. El tema és controvertit atesa l'escassetat de registres menorquins anteriors al balearicus, però resta plantejat.

## Llista d'espècies d'acord amb la seqüència cronològica

* Pliocè inferior
** Myotragus palomboi Bover, Quintana i Alcover, 2010 (Mallorca)
** Myotragus pepgonellae Moyà-Solà i Pons-Moyà 1983 (Mallorca)
* Pliocè superior
** Myotragus antiquus Pons-Moyà 1977 (Mallorca)
* Plistocè inferior inicial
** Myotragus kopperi Moyà-Solà i Pons-Moyà 1981 (Mallorca)
* Plistocè inferior final
** Myotragus batei Crusafont-Pairó i Adrover 1965 (Mallorca i Menorca). Sinònim: Myotragus binigausensis Moyà-Solà i Pons-Moyà 1980 (Menorca)
* Del Plistocè mitjà a l'Holocè
** Myotragus balearicus Bate 1909 (Mallorca, Cabrera, Dragonera i Menorca)

## Bibliografia
### Publicació original

* Bate, 1909 : I. Preliminary Note on a New Artiodactyle from Majorca, Myotragus balearicus, gen. et sp. nov. Geological Magazine, vol. 6, p. 385–388.

### Altres publicacions

* Una nueva especie del género Myotragus Bate, 1909 (Mammalia, Bovidae) en la isla de Menorca: Myotragus binigausensis nov. sp. Implicaciones paleozoogeográficas Salvador Moya-Sola i Joan Pons-Moya
* A new species of Myotragus Bate, 1909 (Artiodactyla, Caprinae) from the Early Pliocene of Mallorca (Balearic Islands, western Mediterranean) Pere Bover, Josep Quintana i Josep Antoni Alcover.
# Christian Poulsen (jugador d'escacs)

Christian Poulsen (16 d'agost de 1912 – 19 d'abril de 1981), fou un mestre d'escacs danès.

## Resultats destacats en competició

Poulsen va guanyar dos cops el campionat de Dinamarca els anys 1945 i 1952, i tres cops més va empatar al primer lloc, però va perdre els matxs pel títol, els anys 1939, 1940, i 1951.
Poulsen va representar Dinamarca a la III Olimpíada d'escacs no oficial a Múnic 1936, i cinc cops en olimpíades d'escacs oficials (els anys 1937, 1939, 1950, 1952, i 1956). També va participar en diversos matxs amistosos; Escandinàvia vs. Alemanya (Bremen 1938), Dinamarca vs. Noruega (Oslo 1947, Oslo 1952), i Dinamarca vs. Suècia (Saltsjöbaden 1948, Copenhagen 1949).
Va empatar als llocs 5è-6è a Beverwijk 1951 (Torneig Hoogovens, el guanyador fou Herman Pilnik), i empatà als llocs 4t-5è al Vibork Jubilee 1957 (el campió fou Ludwig Rellstab).

## Notes i referències

* 1 2 «Nota biogràfica de Christian Poulsen (jugador d'escacs)» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 16 gener 2013].
* ↑ «unofficial Chess Olympiads: Christian Poulsen» (en anglès). OlimpBase.
* ↑ «OlimpBase :: Men's Chess olympiads :: Christian Poulsen» (en anglès). OlimpBase.
* ↑ «Matxs amistosos» (en anglès). OlimpBase.
* ↑ «Fitxa de Christian Poulsen» (en anglès). Chessmetrics.
# Quercus phellos

Quercus phellos (roure roig americà de fulla de salze) és una espècie de roure caducifoli que pertany a la família de les fagàcies. Està dins de la secció dels roures vermells.

## Distribució

És nativa de l'est d'Amèrica del Nord, des del sud de Nova York (Long Island) cap al sud fins al nord de Florida, al sud i l'oest d'Illinois i l'est de Texas. Creix de forma habitual en les terres baixes de les planes d'inundació, sovint al llarg de les rieres, però rares vegades també a les terres altes amb mal drenatge, fins a 400 m d'altitud.

## Descripció

El roure roig americà de fulla de salze és un arbre de mitjana grandària que creix fins a 20-30 m d'alçada (excepcionalment 39 m), amb un tronc de fins a 1-1,5 m de diàmetre (excepcionalment 2 m). Es distingeix de la majoria dels altres roures per les seves fulles, que tenen la forma de fulles de salze, entre 5 a 12 cm de llarg i entre 1 a 2,5 cm d'ample, amb un marge sencer, de color verd brillant per sobre, més pàl·lid per sota, en general sense pèl suau però de vegades per sota. El fruit és una gla, de 8 a 12 mm de llarg, i gairebé tan ample com llarg, amb una cúpula poc profunda. És un dels productors de glans més prolífics i, per tant, és un arbre important que dona aliment als esquirols, ocells i altres animals de bosc. L'arbre comença la producció de gla al voltant dels 15 anys, abans del que moltes espècies de roure.
Els roures roigs americans de fulla de salze poden créixer (el creixement en alçada de fins a 60 cm per any) moderadament ràpid, i tendeixen a tenir les capçades còniques a oblongues quan són joves, completant i guanyant circumferència quan són madurs (és a dir, més de 50 anys).

## Cultiu i usos

Els usos econòmics són principalment com un arbre ornamental i la fusta per a la producció de polpa i paper, però també per a la fusta, sinó que sovint es comercialitzen com a fusta de "roure vermell".
El roure roig americà de fulla de salze és un dels arbres més populars per a l'horticultura de sembra, pel seu ràpid creixement, resistència, equilibri entre el predomini axial i radial, la capacitat de suportar el sol i l'ombra, el color verd pàl·lid de la fulla i la corona completa. Tot i haver plantat massivament al sud dels EUA (com a Washington, DC i Atlanta) al voltant dels centres comercials, al llarg de les carreteres, etc., l'arbre tendeix a créixer més que els planificadors esperen, i sovint comporta l'aparició de voreres esquerdades. Una solució interessant que es va tractar al DC és l'ús de voreres de 'goma', fetes de pneumàtics reciclats.

## Referències

* ↑ Termcat
* ↑ Rubber sidewalks take the sting out of falls. MSNBC. Posted July 25, 2006.

## Enllaços externs

* Flora of North America: Quercus phellos
* US Forest Service Silvics Manual: Quercus phellos Arxivat 2013-02-19 a Wayback Machine.
* Fairfax County Public School Factsheet: Willow Oak Arxivat 2014-07-31 a Wayback Machine.
* Quercus phellos images at bioimages.vanderbilt.edu Arxivat 2013-11-07 a Wayback Machine.
* Interactive Distribution Map of Quercus phellos Arxivat 2014-07-28 a Wayback Machine.
# Ugrunaaluk kuukpikensis

Ugrunaaluk és un gènere de dinosaure hadrosàurid que es va trobar a l'Àrtic, Alaska. Conté l'espècie U. kuukpikensis nom que en la llengua inupiat dels inuits significa Antic pasturador del riu Colville. Era un herbívor d'uns 10 metres de llargada que va viure fa uns 69 milions d'anys. La trobada d'aquest nou gènere de dinosaures, a la formació geològica Prince Creek, es va publicar el 22 de setembre de 2015 per Hirotsugu Mori, Patrick Druckenmiller i Gregory Erickson. Es creu que són els dinosaures que vivien més al nord (molt per sobre del cercle polar àrtic, a uns 80º Nord de latitud) i ho feien sota un clima àrtic, però en aquella època, més càlida que l'actual, encara hi creixien els arbres i, per tant, amb diversos mesos de foscor.
Està estretament relacionat, pertany a la mateixa tribu, Edmontosaurini, que el dinosaure del Canadà, Edmontosaurus.

## Referències

* ↑ huffingtonpost
* ↑ Hirotsugu Mori, Patrick S. Druckenmiller and Gregory M. Erickson «A new Arctic hadrosaurid from the Prince Creek Formation (lower Maastrichtian) of northern Alaska». Acta Palaeontologica Polonica, In press, 2015. DOI: 10.4202/app.00152.2015.
* ↑ «Fossils of new duck-billed, plant-eating dinosaur species found in Alaska, researchers say». Associated Press via US News. [Consulta: 23 setembre 2015].
* ↑ «New dinosaur species may have left tracks in the snow». CBS News. [Consulta: 23 setembre 2015].
# Crocus nevadensis

El "safrà blanc de muntanya" (Crocus nevadensis Amo & Campo) és una planta liliòpsida, de la família de les iridàcies, endèmica de la Península Ibérica, i NW d'Àfrica.

## Descripció

Es tracta d'un geòfit, amb bulbs solitaris de 1-2 cm. Presenta, ja en la floració, de 3 a 7 fulles linears coetànies (1-2,5 mm d'amplada, i 10-20 cm de llarg), glabres, amb una banda longitudinal blanca.
Produeix de 1 a 2 flors campanulades, de color blanc o lilací amb estries violetes, amb un tub periàntic de 30-60 mm, blanc o lilací, amb gorja esblanqueïda glabre; tèpals (de 2-4 x 0.6-1 cm), oblanceolats, obtusos, de color crema, blanc o lila pàl·lid, amb venació fosca. Estams amb anteres grogues. Estil de longitud similar a la dels estams, amb tres ramificacions curtes blanquinoses, fortament aplastades i fimbriades, amb estigmes denticulats.
La floració, es produeix entre els mesos de gener i abril, segons els llocs i, per tant, és dels Crocus de tipus vernals.
El fruit és una cápsula, de 17-22 x 7-9 mm, en forma d'ou, amb llavors de secció triangular, de 3-6 x 1.6-2.8 mm.

## Distribució i ecologia

Es localitza en pastures seques, erms, lleixes de roquissars i clars de matollars i boscos, en substrats no gaire secs i sovint crioturbats, de zones de muntanya mediterrània, de l'àrea Ibero-magribina, entre 400 i 2300 m d'altitud (Andalusia, Aragó, Castella-La Manxa, Catalunya, Múrcia, Navarra, País Valencià). A Catalunya, C. nevadensis ssp. marcetii (Pau) P.Monts. es distribueix als territoris del Prepirineu de Lleida (Alta i Baixa Ribagorça, Montsec), i l'Altiplà Central (Solsonès, Segarra).

## Referències

* 1 2 de Bolòs, Oriol; Vigo, Josep. Flora dels Països Catalans.. 4 (Monocotiledònies). Barcelona: Editorial Barcino, 2001, p. 750. ISBN 84-7226-698-2.
* 1 2 «FLORA IBÉRICA» (en español). REAL JARDÍN BOTÁNICO (CSIC), 1986-2012. [Consulta: 29 novembre 2016].
* ↑ «Banc de Dades de la Biodiversitat de Catalunya». biodiver.bio.ub.es. [Consulta: 29 novembre 2016].
* Aspectes sobre Crocus nevadensis
* Poncelles de flor de Crocus nevadensis
* Matollar, durant l'hivern, amb floració sincronitzada de Crocus nevadensis
# Lloro de la Reunió

El lloro de la Reunió o lloro de les Mascarenyes (Mascarinus mascarinus) és una espècie extinta de lloro, l'única del seu gènere, que es va extingir a principis del s. XIX. Només habitava l'illa de Reunió. Fou descrita per nombrosos viatgers que arribaren a l'illa, i fins i tot es tenen informes d'aus enviades captives a França a la fi del s. XVIII. Aquesta au desaparegué a causa de la seua caça indiscriminada. L'últim informe d'aquestes aus en llibertat data del 1770, i les aus captives a París es degueren morir per aquesta època també. Si més no, però, un exemplar en va sobreviure al Zoològic del Rei de Baviera fins al 1834.
Res no se sap sobre la biologia d'aquestes aus, tret que es trobaven en boscos deshabitats on s'alimentaven de nous i fruites.

## Taxonomia

Plantilla:Cuadro imagen Un estudi genètic de 2011 va situar el lloro de les Mascarenyes de Reunió entre les subespècies del lloro negre (Coracopsis nigra) de Madagascar i illes properes i, per tant, no estaria emparentat amb les cotorres Psittacula com es creia. Es va descobrir que el llinatge del lloro de les Mascarenyes se n'havia separat feia entre 4,6 i 9 milions d'anys, abans de la formació de l'illa de Reunion, la qual cosa indicava que havia d'haver ocorregut en alguna altra part.
Un altre grup de científics en reconegué posteriorment la troballa, però va assenyalar que la mostra podria haver estat deteriorada, i que calia realitzar-ne més proves abans que resoldre el tema per complet. A més van apuntar que si es confirmava que Mascarinus havia d'incloure's en el gènere Coracopsis, aquest últim nom és menys antic i haurien de denominar-se'n tots pel més antic. Hume va expressar la seua sorpresa per aquest descobriment, per les semblances anatòmiques que presentava el lloro de les Mascarenyes amb altres espècies de l'arxipèlag que es creia que pertanyien a Psittaculini.

## Referències

* ↑ «Lloro de la Reunió». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/12/2021(català)
* ↑ Kundu, S.; Jones, C. G.; Prys-Jones, R. P.; Groombridge, J. J. (2011). "The evolution of the Indian Ocean parrots (Psittaciformes): Extinction, adaptive radiation and eustacy". Molecular Phylogenetics and Evolution 62 (1): 296–305. doi:10.1016/j.ympev.2011.09.025. PMID: 22019932
* ↑ Joseph «A revised nomenclature and classification for family-group taxa of parrots (Psittaciformes)». .
* ↑ Hume, J. P.; Walters. Extinct Birds. Londres: A & C Black, 2012, p. 177–178. ISBN 1-4081-5725-X.

## Bibliografia

* Cheke, A. S.; J. P.. Lost Land of the Dodo: an Ecological History of Mauritius, Réunion & Rodrigues. New Haven and London: T. & A. D. Poyser, 2008. ISBN 978-0-7136-6544-4.
# Mosca dels estables

La mosca dels estables (Stomoxys calcitrans) també coneguda com a mosca camaleó o mosca picadora és una espècie de dípter braquícer de la família Muscidae. Aquesta mosca, d'aspecte molt semblant a la mosca comuna, és present arreu del món i es troba principalment, i en gran nombre, als estables de vaques. Hom la considera una plaga perquè s'alimenta principalment de la sang de bous i vaques, de cavalls, d'ases (o puntualment, fins i tot dels humans) i perquè pot actuar com a vector de malalties greus del bestiar, com l'anaplasmosi o la febre aftosa. El seu nom específic, calcitrans, fa referència a la reiteració amb la qual ataca als animals per xuclar-los la sang.

## Descripció

La mosca dels estables amida entre 5 i 8 mm de llargada, lleugerament més petita que la mosca comuna (Musca domestica). Té el cos de color gris, amb quatre franges longitudinals estretes i ininterrompudes, i les potes negres. L'abdomen té taques rodones i ovalades barrejades. L'aparell bucal, constituït per una trompa allargada, que sobrepassa les potes anteriors, està dirigida endavant i no és retràctil. La trompa és punxeguda i està pensada per perforar i xuclar la sang de diversos vertebrats. La labela de la trompa és dentada. La trompa és ben distingible a ull nu i és un dels principals trets que permeten diferenciar-la de la mosca domèstica.

## Cicle vital

És un dípter i, per tant, fa una metamorfosi completa (holometàbol). La durada del cicle vital és d'entre 23 a 33 díes. És una espècie multivoltina, podent fer diverses generacions en un mateix any. Els adults viuen entre 9 i 23 dies i normalment copulen un o dos dies d'esprés d'haver assolit aquest estadi, essent característic que el mascle fecundi a diverses femelles. Les femelles poden dipositar uns 500-600 ous al llarg de la seva vida, aïllats o agrupats, amb preferència per espais on hi hagi matèria orgànica en descomposició, com fems de cavall, vaca o porc. Al cap de dos o tres dies, neixen les larves, que s'alimenten de la matèria orgànica propera a la posta. Entre 15 i 20 dies més tard, i després d'haver passat tres estadis larvaris, abandonen la matèria orgànica i van a buscar terra neta per fer la transformació a pupa. En un període de 5 o 6 dies esdevindran adults.

## Referències

* 1 2 3 «Mosca camaleó». termcat. [Consulta: 14 maig 2020].
* 1 2 3 4 «Control de les mosques als estables». DARPA, 2010. [Consulta: 14 maig 2020].
* 1 2 3 Gállego Berenguer, J. :"Manual de Parasitologia: Morfologia I Biologia Dels Paràsits D'interès Sanitari". Edicions Universitat de Barcelona. ISBN 84-8338-188-5
* 1 2 3 «Dípteros: Múscidos, Estomosinos». Universidad Complutense de Madrid. [Consulta: 15 maig 2020].(castellà)
* 1 2 3 «Manejo de la mosca de los establos». Instituto Colombiano Agropecuario, 1995. [Consulta: 17 maig 2020].(castellà)
# Amic de Magalona

Amic (Amicus) fou comte de Magalona conegut per les actes d'un concili datat l'any 788 o 791. Apareix com a testimoni de l'arquebisbe de Narbona sobre els límits de la diòcesi en relació al Rasès (que reclamava el bisbe d'Elna) i de la regió de l'Orb (que reclamava el bisbe de Besiers). Va deposar el seu testimoni al concili de Narbona del 791 i és l'únic document conegut d'aquest. L'abat Gariel el 1583 en la seva "Histoire des évêques de Maguelonne" el va assenyalar com a fill d'Aigulf, comte de Magalona i pare de Benet d'Aniana i, per tant, Amic és el germà d'aquest darrer. Si bé Gariel no va aportar documents posteriorment van sortir a la llum. Tenia una germana de nom Osmonda. Es creu que el seu successor Robert de Magalona era fill seu.

## Bibliografia

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Arribes (somatofílac)

Arribes (Grec antic: Αρύββας) va ser un dels somatofílacs (guardaespatlles) d'Alexandre el Gran. Probablement pertanyia a la casa reial dels Molossos de l'Epir i, per tant, era parent de la mare d'Alexandre Olímpia.
Va ser nomenat somatophylax a la coronació d'Alexandre, el 336 aC, i va acompanyar-lo a la seva campanya cap a l'Orient. Mentre l'exèrcit macedoni era a Egipte, l'hivern del 332 al 331 aC, va emmalaltir i va morir. Va ser substituït per Lleonat.

## Fonts

* Flavi Arrià, Anàbasi d'Alaxandre 3.5.3
# Azzun ibn Ghalbun

Azzun ibn Ghalbun fou un noble musulmà d'al-Àndalus, que al final del segle xi es va erigir en rei (emir) de la comarca de Molina de Aragón, amb territoris que al nord són dins l'Aragó i al sud dins de Castellà.
Va haver d'esdevenir vassall del Cid, al que després va restar lleial quan va anar a València, ja que considerava que era un guerrer afortunat i que no calia gastar esforços en lluitar contra ell i, per tant, no va respondre a la crida de Yusuf ibn Tashfin per unir-se a l'exèrcit almoràvit que assetjava València, al contrari del que van fer els reis d'Albarrasí o Sahla, Alpont, Larida o Lleida i Turtuxa o Tortosa. El Cantar de Mio Cid el descriu com el perfecte cavaller i d'una fidelitat absoluta al Cid i als cristians, però pel Bayan al-mughrib se sap que en realitat la lleialtat era forçada i pragmàtica i que mort el Cid (1099) no va dubtar en reconèixer als almoràvits i en sumar-se als governadors de Lleida, València, Granada i altres senyors locals supeditats a Ali ibn Yusuf en contra Alfons I d'Aragó i Pamplona (17 de juny de 1120) a la batalla de Cutanda. Després de la derrota Molina fou ocupada pels aragonesos el 1129 (i va esdevenir la senyoria de Molina) i Azzan segurament va emigrar a Andalusia.
Dos fills seus foren efímers reis de Xerès i Ronda:
* Abu l-Ghamr ibn Azzun
* Ali ibn Azzun

## Bibliografia

* Menendez Pidal, La España del Cid
* El Cantar del Mio Cid
* A. Huici Miranda, Historia política del imperio almohade
* A. Huici Miranda, al-Bayan al-mugrib
# Baj

Bujis (en grec), Baj o Bakha (nom egipci) és el nom que rebia el toro considerat l'encarnació de Ra i Osiris al mitologia egípcia, també era el ca de Montu. Estava relacionat amb el poder germinador i la fecunditat del sòl. Era representat com un toro de cos blanc i el cap negre tocat amb un ureo, amb disc solar i dues altes plomes, també com a home amb cap de toro.

## Culte

Es triava un toro salvatge com encarnació de Montu, i era venerat com a tal. Amb el temps els criteris per a triar el toro es van fer més rígids, triant toros amb el cos blanc i la cara negra. Quan aquests toros (o les seves mares) morien eren momificats, i es portaven a un cementiri conegut com el Bujeum. Les mares van ser considerades com a representacions de Hathor, la mare d'aquestes deïtats.
Es venerava a la ciutat d'Hermontis, com "Toro de les muntanyes i l'ocàs" i en Medamud. Baj va ser identificat com una forma d'Apis i, per tant, considerat com una encarnació d'Osiris. L'últim enterrament d'un toro Bujis al Bujeum de Hermontis va ser en 340 aC El culte al toro es va allargar fins al voltant de l'any 360, quan va ser destruït per l'augment del fonamentalisme cristià a l'Imperi Romà. El Bujeum va ser descobert el 1927 per Robert Mond i U. B. Emery, i en ell hi havia un oracle.

## Referències

* ↑ Muller, W. Max. Egyptian Mythology. Kessinger Publishing, 2004, pàg. 160. ISBN 0-7661-8601-6.
* ↑ Frankfurter, David. Religion in Roman Egypt: Assimilation and Resistance. Ed Princeton University Press, 2000, pàg. 72. ISBN 0-691-07054-7.
* ↑ Daly, M. W. i Petry, C. F.. . Cambridge University Press, 1998, pàg. 28. ISBN 0-521-47137-0.

## Enllaços externs

* Rosa Thode: Bujis , en egiptologia.org Arxivat 2007-08-30 a Wayback Machine.
* L'última estela funerària d'un toro Bujis, reproducció i transcripció. Arxivat 2014-09-09 a Wayback Machine. (En anglès)