OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Jover (Sant Hilari Sacalm)

Can Jover és una masia de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga masia aïllada, orientada al sud, construïda en un petit turó, situada al Passeig de la Font Vella número 26.
L'edifici principal, d'estructura asimètrica, consta de planta baixa i dos pisos (en els cossos central i lateral esquerra) i està cobert per una teulada a doble vessant desigual, amb el carener perpendicular a la façana principal. El cos lateral dret, consta de planta baixa i pis, i té la teulada a una vessant desaiguada al lateral dret.
En aquest cos principal, a la planta baixa, hi ha la porta d'entrada en arc de mig punt format per dovelles, amb els brancals de carreus de pedra. A la dreta té una finestra geminada, i a l'esquerra una finestra, totes amb llinda monolítica, amb els brancals i l'ampit de pedra.
Al primer pis, hi ha tres finestres, situades en el mateix eix d'obertura que a la planta baixa. L'obertura de l'esquerra és una finestra geminada. Totes tenen llinda monolítica, i brancals i ampit de pedra.
Al segon pis (en els cossos central i esquerra), hi ha una obertura triple en arcs de mig punt fets de maons disposats en sardinell, amb els pilars fets també de maons, que són tres balcons independents amb barana de ferro forjat i sense llosana. Al costat esquerre, hi ha una finestra geminada amb llinda monolítica, brancals i ampit de pedra.
Els murs són de maçoneria i la cadena cantonera de carreus de pedra. Hi ha un rellotge de sol a la façana.
Adossat al costat esquerre, hi ha un cos, que havia estat, durant un temps, una capella. A la façana hi ha la porta d'entrada, que té arc apuntat format per maons disposats en sardinell, i també té maons als brancals.
Al primer pis, tres finestres envoltades de maons, en arc de ferradura. Al segon pis, tres finestres en arc de frontó, format per aproximació de filades, fetes de maons.
Els murs de la planta baixa i el pis (que estan separats a la façana per una línia d'imposta feta de maons) són de maçoneria. Els murs del pis (afegit segurament posteriorment) són de maons. Una teulada a una vessant desaiguada al lateral cobreix l'edifici.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Can Juvé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Gerro de flors

Gerro de flors és una pintura a l'oli realitzada l'any 1910 per l'artista gal·lesa Gwen John (1876-1939). El 1957 la Societat d'Art Contemporani de Gal·les (CASW) en feu donació a la Biblioteca Nacional de Gal·les (Aberystwyth). L'abril de 2016, la pintura Gerro de flors va ser seleccionada com una de les deu més grans obres artístiques de Gal·les pel projecte Europeana.
El tema de la pintura és un gerro de flors de color rosa i blanc col·locat damunt una taula de fusta, amb alguns pètals blancs caiguts la taula. També pot veure's una jaqueta de color rosa plegada en una altra taula en el pla del fons de l'obra. És una pintura a l'oli utilitzant la tècnica d'empastat sec. El quadre va ser pintat probablement a casa de l'autora, a començaments del segle xx. Una obra similar de Gwen John es troba en la Manchester Art Gallery.
Mary Taubman, biògrafa de Gwen John, va descriure la pintura com «una imatge conceptual clàssica fent l'efecte de ser un desenvolupament considerat i reflexiu de l'original».

## Referències

* ↑ Taubman, Mary. Gwen John. Cornell University Press, 1985 llengua =anglès.
# Lahu

Els lahu (xinès: 拉祜族; pinyin: Lāhùzú; noms propis: Ladhulsi o Kawzhawd; Vietnamita: La Hủ) són un grup ètnic del sud-est d'Àsia i de la Xina. Els lahu són originaris del sud-oest de la Xina. Formen una nació a Birmània i habiten principalment a l'àrea de Kentung, Estat Shan, a prop de la frontera amb la Xina. També es troben a l'est del mateix país Wa, i també a Laos, la Xina i Tailàndia.

## Llengua i costums

Els lahu són uns 712.000 individus. Parlen el lahu, que és del grup sinotibetà i té els dialectes na, nyi i shehleh. Generalment viuen en zones muntanyenques. Els lahu tenen les seves creences tradicionals i només el 30% són cristians. Estan dividits en tribus: els Lahu Na (Lahu negres), Lahu Nyi (Lahu vermells), Lahu Hpu (Lahu grocs), i els Lahu Shehleh. Els noms dels colors estan relacionats amb colors utilitzats en llur vestimenta tradicional.

## Història

Des del 1963, els lahu es van integrar en les organitzacions shan contra el govern. La principal organització lahu fou l'Organització Nacional Lahu (ONL), i després el Front Democràtic Lahu (FDL), l'Exèrcit de l'Estat Lahu i el Partit d'Alliberament Nacional Lahu. El líder més conegut dels lahu fou Benjamí Kya Oo (conegut per Maran Brangtawng, per Ta Tung i per Surh Khurh), secretari general del Front Democratic Lahu, que va morir el 2000. El Partit de Desenvolupament Nacional Lahu és un partit legal des del 28 de febrer del 1989.
Després de la pèrdua de l'àrea de Kokang, el comandant de la 815 regió dels comunistes birmans, U Sai Lin, va prendre el control de la zona de l'est de l'estat Shan i va anunciar que trencava amb el Partit Comunista de Birmània. La divisió 768 composta de shans, akhas i lahus es va unir a U Sai Lin i es va formar el Comitè del Govern Militar Regional de l'Est de Shan i va acordar una treva amb el govern (la Junta militar o Tatmadaw). El 30 de juny del 1989, U Sai Lin i 3.300 soldats sota el seu comandament van lliurar les armes i es van convertir en organització legal. La zona fou declarada Regió Especial de l'Est de l'Estat Shan i s'hi va iniciar un programa de desenvolupament. La capital de l'àrea és Mongla, al sud-est de Kokang, a tocar de la frontera amb Xina. El nom amb què es coneix aquest grup és Exèrcit de l'Est de l'Estat Shan. En els anys següents, els grups exclusivament lahu van arribar també a acords de pau parcials amb el govern.

## Referències

* ↑ Matisoff, James A. English-Lahu Lexicon. Google Books: University of California Press, 2006, p. xi-xii.

## Enllaços externs

* The Virtual Hilltribe Museum (anglès)
* Llengua Lahu/Mussur (anglès)
* Etnologia - Grups ètnics de Tailàndia (anglès)
# The Joshua Tree

The Joshua Tree és el cinquè àlbum de la banda irlandesa de rock U2. Editat el 9 de març de 1987 per Island Records, va ser produït per Brian Eno i Daniel Lanois. L'àlbum té influències de les arrels de la música irlandesa i americana, i prové de l'anomenat "romanç de la banda amb Amèrica". Escrit i enregistrat a la ciutat de Dublín l'any abans, la banda volia insistir en l'atmosfera de l'àlbum anterior de la banda, The Unforgettable Fire, però també va buscar un so més contundent dins de la disciplina estricta de les estructures de les cançons més convencionals, en contrast amb l'experimentació de The Unforgettable Fire.
L'àlbum va elevar la banda "d'herois a súper-estrelles", d'acord amb la revista Rolling Stone. De l'àlbum en van sorgir els grans senzills «Where the Streets Have No Name», «With or Without You» i «I Still Haven't Found What I'm Looking For», cançons que segueixen sent imprescindibles en totes les ràdios. The Joshua Tree va guanyar els Grammy a "Millor àlbum de l'any" i "millor interpretació rock d'un duo o grup amb vocalista" a l'edició del 1988. El 2003 l'àlbum es va situar a la 26a posició del rànquing que va crear la revista Rolling Stone dels "500 millors àlbums de tots els temps". L'àlbum és un dels més venuts a tot el món, havent venut més de 25 milions de còpies. L'any 2007 es va editar una versió remasteritzada per a celebrar el 20è aniversari de l'edició original.

## Referències

* ↑ Paul McGuinness (1998). Classic Albums: The Joshua Tree (Television documentary). Rajon Vision.
* ↑ Gardner, Elysa. U2: The Rolling Stone Files. Nova York: Rolling Stone Magazine, 1994, p. xx. ISBN 0-283-06239-8.
* ↑ «The Joshua Tree». Virgin. [Consulta: 9 desembre 2008].

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de l'àlbum Arxivat 2008-02-08 a Wayback Machine.
* "One Tree Hill" Arxivat 2008-04-14 a Wayback Machine. - Informació sobre el One Tree Hill, el lloc de Nova Zelanda d'on va escriure la cançó la banda.
# Dermophis glandulosus

Dermophis glandulosus és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae. Habita a Colòmbia, Costa Rica i Panamà. Els seus hàbitats naturals inclouen boscos secs tropicals o subtropicals, montans secs, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.
# Palau Gambirasi

El Palau Gambirasi és un antic palau aristocràtic situat al centre històric de Roma.

## Història

El 1657, el comerciant Donato Gambirasi de Bèrgam va comprar els terrenys a les proximitats de l'Església de Santa Maria della Pace. Del 1658 al 1660, es va construir un palau segons els plànols de l'arquitecte Giovanni Antonio de Rossi. La propietat va ser traslladada posteriorment a la família Gambirasi, que la va ampliar considerablement. El 1710 la propietat va ser venuda a la parròquia alemanya de Santa Maria dell'Anima, seu de la parròquia catòlica de parla alemanya a Roma i punt de contacte per a pelegrins de parla alemanya a la ciutat, que abans la llogaven.
El 1891, la Caffe della Pace va obrir les portes aquí, convertint-se en una adreça gastronòmica de renom a Roma i un lloc de trobada de renom. El 2016, el cafè va haver de tancar sota la pressió de les idees de canvi del propietari.

## Referències

* ↑ «Monastero dei Canonici Lateranensi e Chiesa di S. Maria della Pace». [Consulta: 27 gener 2020].
# Cal Taó

Cal Taó és una casa de Súria (Bages) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres situat a la Plaça Major del municipi. Es tracta d'una construcció de planta rectangular, fruit de dues importants fases constructives o bé la fusió de dos habitatges diferents. La part més antiga i més interessant és el celler soterrani, on es conserven les tines de la casa, amb les seves boixes, així com tot un seguit de botes congrenyades, una d'elles datada del 1695. La resta de l'edifici fou aixecat a principi del segle xviii, segons les inscripcions de les llindes: 1701, 1762 i 1703.
Resulta d'interès la cisterna, feta de carreus de gres, el treball en forja, així com la fornícula central al primer pis, que conserva al seu interior una imatge de Sant Josep. Aquesta presenta al seu interior, decoració pintada de gerros amb flors.

## Història

Al segle xviii la casa era propietat de la família Alzina, una de les més riques de Súria. No es coneix la data primera de construcció de l'edifici, encara que alguns elements porten a la consideració de que l'habitatge ja existís amb anterioritat al segle xvii. El celler es considera una de les parts originàries i més antiga, i l'aixecament de la resta de l'habitatge és datat del segle xviii, segons inscripcions a diverses llindes.
Als segles XIX-XX s'hi realitzaren els acabats de la façana (balcons i arrebossat dels carreus). En marxar els seus propietaris a residir a Barcelona es convertí durant molts anys en la seu del Centre Catòlic, fundat el 1890. Avui persisteix al costat del topònim d'Alzina, el de Cal Taó, fent al·lusió a la dedicació d'un dels seus propietaris.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Taó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2017].
# Iulian Rukavíxnikov

Iulian Rukavíxnikov (en rus:Иулиа́н Митрофа́нович Рукави́шников) Moscou, 22 de setembre de 1922 - Moscou, 14 de desembre de 2000) va ser un escultor soviètic.
Nomenat acadèmic de l'Acadèmia russa de les Arts(1997; membre corresponent des de 1978). Artista del Poble de l'URSS (arts plàstiques) (1988). Guardonat amb el premi Lenin Komsomol (1978). Membre Partit Comunista de la Unió Soviètica des de 1970.

## Biografia

Va estudiar a l'escola d'estiu, juntament amb Vassili Stalin, fill de Ióssif Stalin. En 1952 es va graduar a l'Acadèmia Estatal d'Art Surikov de Moscou (Departament d'escultura). Alumne d'Aleksandr Matveiev i Nikolai Tomski. Juntament amb el seu fill Aleksandr Rukavíxnikov va ser un dels creadors de la Galeria "M'ARS".
Membre corresponent de l'Acadèmia d'artistes de l'URSS (1978). Membre de l' Acadèmia russa de les ARTS (1997).
Iulian Rukavíxnikov va morir el 14 de desembre de 2000. Va ser enterrat a Moscou al cementiri Vagankovo.

## Obres més conegudes

* 1960 — Monument a Anton Txékhov (Taganrog, Rússia).
* 1971 — Monument a l'acadèmic I. V. Kurtxatov (Moscou, Rússia).
* 1974 — Monument a Aleksei Sxússev, juntament amb l'arquitecte Boris Tkhor instal·lat el 1980 a Moscou.
* 1975 — Obelisc en el lloc de la mort de cosmonauta Iuri Gagarin i el pilot Vladímir Serioguin.
* 1987 — Monument-bust a Nikolai Stroiev, amb l'arquitecte Gleb Makarévitx
* 1983 — Bustos de Mikhaïl Súslov i Leonid Bréjnev a la Necròpolis de la Muralla del Kremlin a Moscou.
* 1984 — Monument-estela als Llibertadors de la ciutat de Rostov des invasors Nazis" (Rostov-on-don, Rússia).
* 1990 — "l'Arbre de la vida". Representació de l'URSS a l'ONU (Nova York, EUA).
* 1990 — Relleu "la Resurrecció de Crist" (Catedral del Crist Salvador, Moscou).
* Té obra en les col·leccions de la Galeria Tretiakov, Moscou.

## Honors i premis

* Artista del Poble de l'URSS (arts plàstiques) (1988)
* El premi Lenin de la Komsomol (1978) per al monument al lloc de la mort de Iuri Gagarin i Vladímir Serioguin en el districte de Kirjatxski a l'óblast de Vladímir

## La família

* Rukavíxnikov, Mitrofan S. — pare de l'escultor.
* Filippova, Anguelina N. — esposa de l'escultor.
* Rukavíxnikov, Aleksandr Iuliànovitx — fill de l'escultor.
* Rukavíxnikov, Filipp Aleksandrovitx — net de l'escultor.

## Referències

* ↑ Киричек, 2008, p. 614.
* ↑ Коммерсантъ, 5 de novembre de 2003.
* ↑ «РУКАВИШНИКОВ Иулиан Митрофанович (1922 – 2000)» (en rus). archive.is. Arxivat de l'original el 2012-12-25. [Consulta: 14 maig 2016].

## Bibliografia

* Киричек, М. С.. Рукавишников Иулиан Митрофанович. Таганрог.Энциклопедия. Таганрог: Антон, 2008. ISBN 978-5-88040-064-5.
# Premi Nacional de Cinema

El Premi Nacional de Cinema formà part dels Premis Nacionals de Cultura i fou concedit anualment per la Generalitat de Catalunya, reconeixent la trajectòria professional de cada guardonat en la seva categoria i amb una dotació de 18.000 euros.
El premi fou designat per un jurat encapçalat pel Conseller de Cultura i és atorgat en una cerimònia presidida pel President de la Generalitat, conjuntament amb la resta de Premis Nacionals de Cultura.
Des de la seva creació fins al 2004 aquesta categoria fou anomenada Premi Nacional de Cinema i Audiovisuals. A partir d'aquest any ambdues categories esdevingueren independents per reconèixer a cada professional de cada àmbit. A principis d'abril de 2013 es va fer públic que el Govern de la Generalitat de Catalunya reduïa els premis Nacionals de Cultura de 16 a 10 guardonats, i n'abolia les categories, creant un sol guardó de Premi Nacional de Cultura, amb la intenció de "tallar el creixement il·limitat de categories".

## Guanyadors

Des del 1995 el Premi Nacional de Cinema s'ha atorgat a:
* 1992: Mercè Lleixà Chavarria
* 1995: Ventura Pons
* 1996: Marta Esteban
* 1997: Antoni Llorens per la seva tasca continuada en la promoció de la indústria del cinema, la creació d'una xarxa de cinemes a Catalunya i la difusió del cinema català i del cinema doblat en català»
* 1998: Bigas Luna
* 1999: José Luis Guerín i Roser Capdevila i Valls
* 2000: Joaquim Jordà
* 2001: Agustí Villaronga
* 2002: Marc Recha, per la pel·lícula Pau i el seu germà
* 2003: Carles Bosch i Josep Maria Domènech, per la pel·lícula Balseros
* 2004: Isabel Coixet, per la pel·lícula La meva vida sense mi
* 2005: Jordi Balló, com a director del Màster en documental de creació
* 2006: Marta Balletbò-Coll, per la pel·lícula Sevigné
* 2007: Cesc Gay, per la pel·lícula Ficció
* 2008: José González Morandi i Paco Toledo, per la pel·lícula Can Tunis
* 2009: Pere Portabella, pel documental Mudanza
* 2010: Claudio Zulián, pel documental A través del Carmel
* 2011: Judith Colell i Jordi Cadena, per la pel·lícula Elisa K
* 2012: Isaki Lacuesta

## Referències

* ↑ Closas, Núria «Es redueixen els Premis Nacionals de Cultura». Diari Ara, 03-04-2013, p.31. ISSN: 2014-010X [Consulta: abril 2013].
* ↑ «Llista de Premis Nacionals de Cultura, per disciplines». Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya.
* ↑ «Memòria del Departament de Cultura 1997» pp. 42 – 43. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2012-04-12. [Consulta: 4 març 2014].
* ↑ Premis Nacionals de Cultura 2016. Barcelona: Consell Nacional de la Cultura i de les Arts - Generalitat de Catalunya, 2016.
* ↑ «Pere Arquillué i Miguel Poveda, premis nacionals de Teatre i Música». 324.cat, 23-02-2011.
# Francesco Vecellio

Francesco Vecellio (c. 1485 - 1560) fou un pintor italià del primer Renaixement, conegut pel fet que era el germà gran de Ticià. En la seva joventut, fou soldat. Com a pintor, fou actiu principalment en el període dels 1520-1530s a Cadore. El 1524, va signar un altar a San Vito a Cadore. Els 1540, va pintar un políptic a Candide. A les darreries dels 1540 va pintar una Anunciació per San Nicola di Bari, actualment a la Galeria de l'Acadèmia de Venècia.

## Bibliografia

* Bryan, Michael. Walter Armstrong & Robert Edmund Graves. Dictionary of Painters and Engravers, Biographical and Critical. II L-Z. Londres: George Bell and Sons, 1889, p. 639.
* Freedberg, Sydney J. Pelican History of Art. Painting in Italy, 1500-1600. Penguin Books, 1993, p. 345–346.
# Dermophis gracilior

Dermophis gracilior és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae. Habita a Costa Rica i Panamà. Els seus hàbitats naturals inclouen boscos secs tropicals o subtropicals, montans secs, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.
# Simple API for XML

SAX (Simple API for XML) és una forma de processar els documents XML basada en events. Amb SAX s'obté una forma alternativa a l'estàndard Document Object Model (DOM) de llegir les dades contingudes en un document XML.
Originalment es va pensar per Java però es pot trobar en molts altres llenguatges de programació: C, Perl o Python. SAX no està definida en cap estàndard formal sinó que s'ha agafat l'especificació de Java com a normativa de referència.
SAX processa els documents sense haver-los de carregar completament, en contrast amb el que fa DOM que necessita carregar tot el document per poder-hi treballar.
El funcionament és senzill: el parser va llegint el fitxer i va generant events cada vegada que es troba alguna cosa rellevant: Començament o final d'un document, inici o final d'una etiqueta, contingut, etc.
En general un parser SAX:
* Detecta quan comença i acaba un element, el document o un conjunt de caràcters
* Gestiona els espais de noms
* Comprova que els documents estiguin ben formats

## Avantatges

* És ràpid perquè només requereix llegir el document
* No carrega tot el document a memòria, ja que genera els events a mesura que els va llegint
* És senzill

## Inconvenients

* El tractament seqüencial que fa dels documents implica que:
** No pot tornar enrere.
** No és eficient llegint dades aleatòriament (perquè ha de llegir tot el document)
* No serveix per crear documents XML

## Exemple

En llenguatge Java s'ha de crear un parser SAX (SAXParser) a partir d'un objecte de fàbrica de parsers(SAXParserFactory). Un cop creat al parser se li proporcionen el fitxer a processar (test.xml) i la classe que rebrà els events (Processar).
Després només cal implementar la classe Processar en la que es reescriuran les funcions que facin referència als events que es vulguin tractar. En aquest exemple es volen comptar el nombre d'etiquetes que hi ha i, per tant, es sobreescriuen startElement que es cridarà cada cop que arribi una etiqueta i endDocument per mostrar el resultat final
El programa ens imprimirà per pantalla el nombre d'etiquetes que hi ha en el document.

## Referències

* ↑ «SAX». http://www.webopedia.com/:+ WEBOPEDIA. [Consulta: 2 maig 2011]. «Short for Simple API for XML, an event-based API that, as an alternative to DOM, allows someone to access the contents of an XML document. SAX was originally a Java-only API. The current version supports several programming language environments other then Java. SAX was developed by the members of the XML-DEV mailing list.»
* ↑ saxproject.org
* ↑ «Simple API for XML». http://oracle.com/:+ ORACLE. [Consulta: 2 maig 2011]. «Note: In a nutshell, SAX is oriented towards state independent processing, where the handling of an element does not depend on the elements that came before. StAX, on the other hand, is oriented towards state dependent processing. For a more detailed comparison, see SAX and StAX in Basic Standards and When to Use SAX.»

## Enllaços externs

* www.saxproject.org
# Caixa del Moro

La Caixa del Moro és un monument megalític, dolmen, del terme comunal de Teulís, a la comarca dels Aspres, al Rosselló (Catalunya del Nord).
Està situat a la zona central del terme de Teulís, al nord de Croanques i al sud de Teulís, més a prop del primer que del segon.

## La descripció de Jaubert de Réart

Va ser descobert per Joseph Jaubert de Réart, qui en publicà la notícia el 1833 en un article a Le Publicateur de Perpinyà. Les paraules de Jaubert de Réart, traduïdes del francès, són: Les pedres que el formen són en nombre de quatre, fixades verticalment en el sòl. Té la mateixa orientació i forma que els altres ja publicats [els de Molig i Llauró]. Al bell mig d'aquestes pedres, que ofereixen un espai de 20 peus quadrats, s'alça un jove grèvol guarnit amb fulles espinoses. Hi roman, solitari, tal vegada testimoni del bosc existent en altres temps en aquest lloc. Ha desaparegut com els mateixos segles que han passat. Prop de les roques bastes que hi romanen jeu la llosa, partida en dos fragments, que sens dubte sostenien; és, com els seus suports, de roca calcària, que destaca del sòl esquistós on jau, recobert d'una gespa que infon al lloc un aspecte agradable. Al mig d'un d'aquests fragments s'observa una incisió feta per mà humana, d'uns 10 polzes de circumferència, i d'una profunditat prou marcada. És, sens dubte, una conca destinada a oferir, diuen, la sang als déus.... Cal destacar que en el moment que Jaubert de Réart escriu aquest article, es creia que els dòlmens eren altars druídics de cultes celtes.

## Vegeu també

* Llista de monuments megalítics de la Catalunya del Nord

## Referències

* ↑ «Lloc on es troba la Caixa del Moro, en el centre de l'ortofotomapa de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-08-13. [Consulta: 23 juliol 2016].
* ↑ 1 peu = 30,48 cm.
* ↑ 1 polze = 27,07005 mm.

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques: dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes. Canet: Trabucaire, 2011, p. 350 p.. ISBN 9782849741245.
* Becat, Joan. «171 - Tellet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Tellet». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Carreras Vigorós, Enric; Tarrús Galter, Josep. 181 anys de recerca megalítica a la Catalunya Nord (1832-2012). Girona: Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, n. 54, 2013.