OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Michel Engels

Michel Engels (Rollingergrund, 8 de juliol de 1851- Rollingergrund, 2 de novembre de 1901) fou un il·lustrador, pintor i professor d'art luxemburguès, recordat principalment pels seus esbossos de les fortificacions de la ciutat de Luxemburg i també com cofundador del Cercle Artístic de Luxemburg.

## Biografia

Nascut a Rollingergrund, barri de la Ciutat de Luxemburg, el 6 de juny de 1851, Engels va estudiar art a l'Ateneu, on va ser un dels últims alumnes instruïts per Jean-Baptiste Fresez, considerat com el més gran artista de Luxemburg del segle xix. Beneficiant-se d'una subvenció de l'Estat, després va passar a estudiar a l'Acadèmia de Belles Arts de Múnic.
Al seu retorn a Luxemburg, Engels es va convertir en professor d'art a l'Ateneu, guanyant l'estatus de professor el 1895. Ell era popular entre els seus estudiants i sovint anava fins al barri de Rollingergrund per practicar dibuix. El 1889, va publicar una sèrie de 20 dibuixos d'escenes de la Ciutat de Luxemburg, animant els seus alumnes a utilitzar-los com una guia. També va estimular el seu interès per l'art, donant conferències i amb la publicació d'articles, va ser l'obertura d'un nou enfocament de l'ensenyament de l'art al Gran Ducat.
Al costat de la seva carrera acadèmica es va convertir en un artista creatiu molt apreciat, sobretot en el dibuix al llapis o ploma i tinta amb algunes vegades una addició de color. Estava menys interessat en la pintura encara que ha deixat una gran imatge de la Sagrada Família a l'Església de Rollingergrund. Va ser dit com «El meticulós Engels». Especialitzat en escenes religioses i històriques, va publicar una sèrie d'àlbums com Bilder aus der ehemaligen Bundesfestung, Pittoresque Le Luxembourg i Stadt*und Festung Luxemburg ehemals und heute, així com 31 làmines que il·lustren la processó de clausura durant el festival nacional d'Octave. Les seves escenes es representen amb línies fines, però, amb l'absència de qualsevol figura, té una aparença força freda. Tanmateix es representa fidelment el passat de la ciutat, perquè es basen en litografies de Jean-Baptiste Fresez o Nicolas Liez o també en fotografies de pioners com Pierre Brandenburg.
A més a més dels seus propis dibuixos històrics, va il·lustrar llibres i revistes i va escriure relats dels seus viatges a Budapest, Múnic, Viena, Itàlia i Suïssa. En el seu relat de les seves estades a París conta com va conèixer el famós pintor hongarès Mihály Munkácsy que posteriorment ho va invitar al castell de Colbach i li va donar un àlbum dels seus esbossos. També va publicar diverses obres il·lustrades sobre art i va contribuir amb articles a la premsa alemanya. Finalment, va pintar un parell d'aquarel·les dels castells de Bourscheid i Clervaux.

## Premis i afiliacions

* Cavaller de l'Orde d'Adolf de Nassau
* Membre de l'Institut Gran Ducal
* Cofundador del Cercle Artístic de Luxemburg

## Referències

* 1 2 «Michel Engels». A: Luxemburger Lexikon (en alemany). Luxemburg: Ediciones de Guy Binsfeld, 2006.
* 1 2 3 Bisdorff, Georgette. «Collections du Musée d'Histoire et d'Art». Ons stad, No 63, , 2000. [Consulta: 3 juliol 2015].
# Mas Torrent (Cervià de Ter)

El Mas Torrent és una masia situada dins del nucli urbà de Cervià de Ter (al Gironès) declarada bé cultural d'interès nacional. El parament està fet amb carreus petits i sense treballar. A la façana de llevant, té la porta principal d'accés amb una gran llinda i una línia de finestrals al primer pis. Per sota d'aquesta línia hi ha diverses finestres que podrien haver estat espitlleres, doncs els carreus d'aquestes són típics de les finestres espitllerades.

## Referències

* ↑ «Mas Torrent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 novembre 2016].
# La Casa Nova (Llambilles)

La Casa Nova és una masia de Llambilles (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta rectangular estructurada en tres crugies perpendiculars a la façana i accés central. Pertany al tipus basilical. Parets estructurals de pedra morterada, arrebossada i pintada a la façana, deixant vistos els carreus de les cantonades i els que emmarquen les obertures. La planta baixa i el primer pis tenen els sostres amb cairats. La planta superior de la crugia central es desenvolupa actualment en un doble espai, probablement degut a la supressió del forjat. La coberta és de teula a dues vessants i el ràfec de la façana principal és de filera doble format per rajols plans i teula girada. La llinda de la porta principal, així com les altres obertures estan fetes amb una sola peça de pedra. Hi ha hagut posteriors addicions de cossos per la part posterior.
A la llinda de la porta principal hi ha la inscripció "Salbi Sitjas me lo any 1793".

## Referències

* 1 2 «La Casa Nova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2016].
# Higinio de Rivera Sempere

Higinio de Rivera Sempere (Santa Cristina de Lavadores (Vigo), 1843 – Les Corts de Sarrià, 21 de maig del 1911) va ser un militar d'origen gallec que comandà la guarnició militar de Puigcerdà des del 1884 fins al 1891. Assolí el grau militar de general de divisió i el post de governador militar de Girona.
Casat amb Júlia Juer Tarragó, ocupà el càrrec de cap militar de Puigcerdà, i sota el seu comandament s'enderrocaren una bona part de les muralles de la vila per donar pas al nou eixamplament de Puigcerdà. Amant del cavalls, fou propietari d'una quadra de cria, reconeguda a nivell europeu (un dels seus cavalls, Fadrineta, guanyà el derby de Deauville (1890) i els grans premis de Barcelona i Madrid del 1891) a la seva finca de Ro (Alta Cerdanya). Fou promotor de la primera Festa de l'Estany i de la construcció d'un hipòdrom, la qual cosa li valgué ser nomenat Fill Adoptiu de Puigcerdà el 9 de novembre de 1891. La població també dedicà un carrer a la seva memòria.

## Referències

* ↑ Anuario militar de España Año 1891. Madrid: Imprenta y litografía del Depósito de la Guerra, 1891, p. 78.
* ↑ «Noticias militares». La Vanguardia, 23-05-1911, pàg. 10.
* ↑ «L'histoire d'un village, al web "Saillagouse, coeur de Cerdagne"» (en francès). [Consulta: 1r juliol 2015].
* ↑ Bosom i Isern, Sebastià; Solé i Irla, Martí; Calvo, Manuel. Carrers i places de Puigcerdà : una passejada per la seva història. Puigcerdà: l'Ajuntament, 1998.
# Can Jaumet (Cardedeu)

Can Jaumet és una masia de Cardedeu (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia amb teulada a doble vessant, senzilla, orientada a migdia. Abandonada ja fa alguns anys, es troba mig en runes, però se'n pot conservar encara l'estructura i alguns elements. La porta principal presenta carreus als cantons i llinda plana de fusta coberta per arrebossat. A sobre hi ha un balcó de pedra i data de 1778 a la llinda. La porta de la dreta, amb camals de maó, duu la data de 1777 a la llinda de fusta. Conserva un forn de pa a l'interior. La teulada està mig enrunada. Resulta interessant com a conjunt. Era conservada.

## Referències

* ↑ «Can Jaumet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].
# Teleno

El Teleno (Telenu, en dialecte cabreirés) és el pic de més altitud dels Montes de León (Espanya) amb una altitud de 2.188 msnm. Està ubicat al límit entre els municipis de Truchas i Lucillo, a la província de León. És una muntanya de perfils suaus i una bon mirador de la Comarca de La Cabrera i Maragatería.
Al seu vessant nord es troba el Camp militar de Maniobres i Tir del Teleno, que ha originat protestes per part dels veïns pels incendis que ha provocat com el que va afectar 5000 hectàrees el 1998.

## Geografia

El seu cim ocupa el centre de la Sierra del Teleno, límit natural entre les comarques de La Cabrera, la Maragatería i El Bierzo. Al cim, a més del Teleno, es troben els pics de Cabeza de la Yegua (2.142 m.), on es troba l'estació d'esquí El Morredero, Funtirín (2.123 m.), Berdiaínas (2.116 m.), Tuerto (2.051 m.), Cruz Mayor (2.024 m.), Meruelas (2.021 m.), Becerril (1.872 m.), Guiana (León) (1.846 m.), cim més alt dels montes Aquilanos, en l'extremo occidental de la Serra, i el Tesón (1.809 m.). Tot el conjunt està travessat per la carretera que uneix Corporales amb Ponferrada, a través del port de los Portillinos (1.892 m.). Tota la serra forma part del LIC "Montes Aquilanos y Sierra de Teleno".
Les seves aigües acaben als Riu Eria pel vessant sud i al Riu Duerna i Jamuz, en el vessant nord.
És de fàcil ascensió.

## El Teleno en la història

Teleno és el nom que, segons Miguel Ángel González González, els asturs donaven al déu celta Teutates., i els antics romans el dedicaren a Mars Tilenus.
Estrabó esmenta l'existència d'un déu guerrer assimilat a Mart. Està documentat a través d'una inscripció apareguda a Quintana del Marco, amb el nom de "Marti Tileno". A Astorga s'han documentat esteles funeràries indígenes i de culte a la Tríada Capitolina, Minerva, Zeus Serapis i Marte Tileno, entre d'altres.

## Referències

* ↑ González Arias, Ismael María. L'Asturies cismontana. Publicaciones Ámbitu, S.L., 2003. ISBN 978-84-95640-67-3.
* ↑ «No al Campo de tiro» (en español). Arxivat de l'original el 2015-02-02. [Consulta: 1r maig 2009].
* ↑ «Accidentes en el Campo de tiro» (en español). Arxivat de l'original el 2015-02-02. [Consulta: 1r maig 2009].
* ↑ «El incendio originado por un misil arrasa 3.000 hectáreas de pinares en León» (en español). [Consulta: 1r maig 2009]. Noticia aparecida en El Norte de Castilla.
* ↑ «Instituto Geográfico Nacional» (en español). Arxivat de l'original el 2010-09-10. [Consulta: 1r maig 2009].
* ↑ «LIC Montes Aquilanos y Sierra de Teleno» (en español). [Consulta: 29 març 2010].
* ↑ Sobre el dios Teleno.
* ↑ Estrabón, Geografía, Libro III.3.7

## Enllaços externs

* Asociación Montañas del Teleno Arxivat 2015-02-02 a Wayback Machine.
# 457
## Esdeveniments

* Majorià és proclamant emperador de l'Imperi Romà d'Occident
* Flavi Valeri Lleó esdevé emperador romà d'Orient
* Khilderic I succeeix Meroveu com a rei dels francs (podria haver estat el 458).
* Hormizd III és coronat rei de Pèrsia.

## Necrològiques

* Marcià, emperador romà d'Orient.
# Puig Rodó (Corçà)

El Puig Rodó és una muntanya de 128 metres que es troba al municipi de Corçà, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Objectiu: Londres

Objectiu: Londres (títol original en anglès, London Has Fallen) és una pel·lícula de thriller d'acció política estatunidenca del 2016 dirigida per Babak Najafi i escrita per Creighton Rothenberger, Katrin Benedikt, Chad St. John i Christian Gudegast. És la segona entrega de la sèrie cinematogràfica <i id="mwGw">Objectiu</i>, i la seqüela de la pel·lícula Objectiu: La Casa Blanca d'Antoine Fuqua del 2013. És protagonitzada per Gerard Butler, Aaron Eckhart i Morgan Freeman, amb Alon Moni Aboutboul, Angela Bassett, Robert Forster, Jackie Earle Haley., Melissa Leo, Radha Mitchell, Sean O'Bryan, Waleed Zuaiter i Charlotte Riley en papers secundaris. S'ha doblat al català.
La pel·lícula narra un complot per assassinar els líders mundials del G7 mentre assisteixen al funeral del primer ministre britànic a Londres i els intents de l'agent del Servei Secret Mike Banning per protegir el president dels Estats Units Benjamin Asher de ser assassinat per terroristes islàmics.
El rodatge va començar a Londres el 24 d'octubre de 2014. La pel·lícula va ser estrenada el 4 de març de 2016 i va recaptar 205 milions de dòlars a tot el món, amb crítiques negatives per a la seva producció, efectes especials i escenes d'acció.
Una tercera pel·lícula, titulada Angel Has Fallen, es va estrenar el 23 d'agost de 2019.

## Referències

* ↑ Chitwood, Adam «Gerard Butler, Morgan Freeman, and Aaron Eckhart Returning for OLYMPUS HAS FALLEN Sequel LONDON HAS FALLEN». Collider, 29-10-2013.
* ↑ «Programació de TV3», 21-12-2024. [Consulta: 21 desembre 2024].
* ↑ «First day of filming 'London Has Fallen' sequel to "Olympus Has Fallen". Gerard Butler and Morgan Freeman». Nick McArdle on Instagram, 24-10-2014. Arxivat de l'original el 2021-12-23.
* ↑ D'Alessandro, Anthony «'London Has Fallen' On A New Release Date: Gerard Butler Action Film To Open March 4, 2016». Deadline Hollywood, 16-09-2015.
* ↑ Vishnevetsky, Ignatiy. «Gerard Butler scowls his way through the atrocious London Has Fallen». The A.V. Club, 02-03-2016. [Consulta: 2 març 2016].
* ↑ Lodderhose, Diana. «Gerard Butler Heads To Millennium Films' Threequel 'Angel Has Fallen'». Deadline Hollywood, 26-10-2016. [Consulta: 2 novembre 2016].
# Unió Sionista

La Unió Sionista (en hebreu: המחנה הציוני) (transliterat: Hamachane Hatzioni) és una coalició formada pel Partit Laborista Israelià, de centre esquerra, i per la formació centrista Ha-Tenuà per participar en les Eleccions legislatives d'Israel de 2015.
El líder laborista Isaac Herzog és el cap de llista, tot i que hi ha altres cares conegudes com a Tzipi Livni, que es presenta amb l'objectiu de crear una llista conjunta per a participar en les eleccions legislatives d'Israel del 17 de març de 2015.

## Història

El Partit Laborista Israelià i la formació Ha-Tenuà varen acordar el 10 de desembre de 2014 la creació d'una llista conjunta. La llista fou establerta per a crear una gran coalició electoral de centre-esquerra, amb l'objectiu de liderar el govern. La líder de la formació Ha-Tenuà, Tzipi Livni, va senyalar que altres partits també formarien part de la Coalició electoral.
El Moviment Verd també donà suport a la coalició i el seu líder Yael Cohen Paran ocupà el 25è lloc de la llista (en un lloc que era reservat per a membres de Ha-Tenuà).
Livni i el líder laborista Isaac Herzog inicialment van assenyalar que si la coalició electoral aconseguia prou escons per a liderar el proper govern, rotarien en el càrrec de Primer Ministre, amb Herzog durant la primera meitad del mandat de quatre anys de durada, fins l'elecció d'una nova Kenésset, i amb Livni com a Primer Ministre, durant la segona meitat del mandat parlamentari, tot i que Livni va anunciar el dia 16 de març, que Herzog tindria el càrrec de Primer Ministre.

## Plataforma

Els afers clau per al partit polític de la Unió Sionista, son solucionar els problemes econòmics, com ara la manca d'habitatges, i la bretxa social entre els rics i els pobres, reiniciar les converses de pau amb els palestins, i reparar els lligams diplomàtics amb els Estats Units.

## Referències

* ↑ www.haaretz.com/
* ↑ «Two Israeli parties unite against Netanyahu» (en anglès). al Jazeera, 11-12-2014. [Consulta: 31 desembre 2024].
* ↑ Sharon Udasin «Environmentalist Yael Cohen Paran chosen for 24th spot on Labor-Hatnua list». , 25-01-2015.
* ↑ www.nytimes.com/
* ↑ www.timesofisrael.com/
* ↑ «www.bigstory.ap.org/». Arxivat de l'original el 2015-03-20. [Consulta: 5 setembre 2015].
# Jean Édouard Adam

Jean Édouard Adam, nascut a Rouen l'11 d'octubre de 1768 i traspassat a Montpeller l'11 de novembre de 1807, va ser un químic i físic francès que va inventar un mètode de destil·lació del vi que va revolucionar la producció de licors en el sud de França, aportant-li la prosperitat econòmica.
La construcció d'un aparell de destil·lació capaç d'obtenir un aiguardent d'una riquesa alcohòlica considerable (70º - 90°) en una sola operació i amb poca despesa energètica era un objectiu important a finals del segle xviii, i una clara demanda per part dels licoristes i comerciants d'esperits de vi. Jean Édouard Adam va patentar un important aparell que posava en contacte els vapors destil·lats amb els líquids "flemàtics", de manera que es produïa un enriquiment progressiu de la concentració alcohòlica, en un procés anomenat rectificació. Aquesta íntima mescla de líquid i vapor s'obtenia en uns recipients anomenats "ous" que havien estat originàriament concebuts al laboratori pel químic anglès Peter Woulfe amb la finalitat d'obtenir dissolucions de gasos en líquids.
El disseny de Peter Woulfe fou la inspiració de la fabricació a gran escala de l'enginyós aparell d'Adam construït al laboratori de Química de la Facultat de Medicina de Montpeller. Adam efectuà una demostració el 29 de març de 1801 davant del prefecte de l'Hérault i d'una comissió formada per professors de la Universitat i de "l'École Centrale". Es tractava d'un aparell complex i gran, amb un conjunt de recipients esfèrics que propiciaven diferents equilibris entre el vapor ric en components volàtils i el líquid vinós per a aconseguir una rectificació eficaç. Els seus elements més innovadors eren la utilització del vapor com a element de calefacció per analogia a les propostes de transmissió de calòric de Benjamin Thompson, el comte de Rumford, la condensació parcial i regulable del vapor a través del seu contacte amb el vi dipositat en els recipients esfèrics, i la possibilitat de controlar el grau alcohòlic dels vapors en funció del nombre "d'ous" que s'utilitzaven.

## Referències

* Nieto-Galan, Agustí «La tecnologia del vi i la destil·lació a Catalunya del 1800». Quaderns d'Història de l'Enginyeria, II, 1997.
# Jakob Arjouni

Jakob Arjouni (nom real Jakob Bothe; Frankfurt del Main, 1964) és un escriptor alemany.

## Biografia

Va néixer el 8 d'octubre de l'any 1964 a la ciutat de Frankurt del Main, al land alemany de Hessen, fill del dramaturg Hans Günther Michelsen. El pseudònim “Arjouni” l'adoptà de la seva primera dona d'origen marroquí.
De petit va anar a l'internat Odenwaldschule, una institució educativa sorgida a partir del moviment de la pedagogia llibertària de principis del segle xx. L'any 1983, després d'acabar els seus estudis de batxillerat en aquesta institució, marxà a Montpeller amb la intenció d'estudiar literatura. Va interrompre, però, els seus estudis i es quedà a la ciutat durant dos anys dedicant-se, entre altres oficis, a fer de cambrer i venedor de cacahuets. El 1985 escriví la seva primera novel·la amb el detectiu Kayankaya com a protagonista, Happy birthday Türke!, que fou publicada i més tard portada a la pantalla gran per la directora alemanya Doris Dörrie (1991). L'any 1986, amb només 22 anys, es traslladà a Berlin amb la intenció d'estudiar a l'escola d'art dramàtic, encara que també l'acabà abandonant. L'any 1987 rebé un premi literari del land de Baden-Württemberg per l'obra de teatre Nazim schiebt ab. L'any 1992 se li atorgà el premi nacional alemany de literatura detectivesca (Deutscher Krimi-Preis) per l'obra Ein Mann ein Mord. Actualment resideix a França.

## Obra literària
### Novel·les amb el detectiu Kayankaya com a protagonista

* Happy Birthday, Türke! (1985) (traduïda al castellà: Happy birthday, turco)
* Mehr Bier (1987)
* Ein Mann ein Mord (1991)
* Kismet (2001)

### Obres de teatre

* Die Garagen (1988)
* Nazim schiebt an (1990)
* Edelmanns Tochter (1996)

### Altres novel·les

* Magic Hoffmann (1996)
* Hausaufgaben (2004)
* Der heilige Eddy (2009)

### Històries curtes, contes

* Ein Freund (1998)
* Idioten. Fünf Märchen (2003)

## Enllaços externs

* (alemany) Karr, H.P. (1992): Lexikon der deutschen Krimi-Autoren
* (alemany) Pàgina electrònica de l'editorial Diogenes
* (alemany) Pàgina electrònica del Goethe Institut
* (alemany) Pàgina electrònica de Hessischer Rundfunk Arxivat 2008-03-06 a Wayback Machine.
# Sant Vicenç de Saneja

Sant Vicenç de Saneja és una església romànica del nucli de població de Saneja a Guils de Cerdanya (Cerdanya), protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

De l'exterior només en destaca el campanar. Disposa d'un campanar quadrat del segle xii —època de la construcció— i de forma piramidal, murs de molta grossària i edificat al costat de l'absis. La part superior va ser refet el 1939, com que va patir una explosió durant la Guerra Civil. La resta de l'església està molt desfigurada pels afegits i reformes que ha sofert. Entre d'altres, el 1879 es va obrir la porta de ponent, que conserva els batents amb les ferramentes antigues, i es va anul·lar la porta romànica a migdia, tradicional en esglésies d'aquesta època.

## Història

La parròquia es esmentat des de l'any 908, però el primer esment escrit de l'església data del 1088. Només pot significar-se que figura entre les possessions de l'abadia del Canigó al segle xi. Uns retaules de l'església ara es conserven al Museu Episcopal de Vic: un de Sant Jaume de Naüja i un de Sant Vicenç.

## Referències

* 1 2 3 Asensi i Estruch, Rosa Maria; Delcor, Maties; Ventosa i Serra, Enric. «Sant Vicenç de Saneja (Guils de Cerdanya)». A: Catalunya Romànica. Barcelona: Grup Enciclopèdia.
* 1 2 «Sant Vicenç de Saneja». Turisme Cerdanya. [Consulta: 31 desembre 2024].
* 1 2 «Sant Vicenç de Saneja». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 maig 2012].
* ↑ de Dalmases i Balañá, Núria. Història de l'art català: s.XVI. L'època del Renaixement. Volum 4 de Història de l'art català. Edicions 62, 1986, p. 149. ISBN 9788429719970.
# Taígete (satèl·lit)

Taígete (del grec Ταϋγέτη) o Júpiter XX és un satèl·lit natural retrògrad irregular del planeta Júpiter. Fou descobert l'any 2000 per un equip de la Universitat de Hawaii liderat per Scott Sheppard i rebé la designació provisional de S/2000 J 9.

## Característiques

Taígete té un diàmetre d'uns 5 quilòmetres, i orbita Júpiter a una distància mitjana de 22,439 milions de km en 686,675 dies, a una inclinació de 165 º a l'eclíptica (163° a l'equador de Júpiter), en una direcció retrògrada i amb una excentricitat de 0,3678.
Pertany al grup de Carme, compost pels satèl·lits irregulars retrògrads de Júpiter en òrbites entre els 23 i 24 milions de km i en una inclinació d'uns 165 °.

## Denominació

El satèl·lit deu el seu nom al personatge de la mitologia grega Taígete, una de les Plèiades, filla d'Atles i amant de Zeus amb el qual tingué a Lacedemon.
Rebé el nom definitiu de Taígete el 22 d'octubre de 2002. Anteriorment havia tingut la designació provisional de S/2000 J 9, que indica que fou el novè satèl·lit fotografiat per primera vegada l'any 2000.

## Vegeu també

* Júpiter
* Satèl·lits de Júpiter

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.
* ↑ «Planet and Satellite Names and Discoverers». USGS Astrogeology Research Program - Gazetteer of Planetary Nomenclature, 08-01-2008.(anglès)
* ↑ Green, D. W. E «Satellites of Jupiter». 7998, 2, 22-10-2002.(anglès)