OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hot Hot Heat

Hot Hot Heat és un grup de rock alternatiu format el 1999 a Victoria, Colúmbia Britànica, Canadà.

## Discografia
### Àlbums

* Scenes One Through Thirteen (2002)
* Make Up the Breakdown (2002)
* Elevator (2005)
* Happiness Ltd. (2007)
* Future Breeds (2010)

### Senzills

| Any | Títol | Posicions als Rànquings | Posicions als Rànquings | Posicions als Rànquings | Àlbum |
| Any | Títol | US Mod | US Pop | UK | Àlbum |
| 2003 | "Bandages" | 19 | — | 25 | Make Up the Breakdown |
| 2003 | "No, Not Now" | — | — | 38 | Make Up the Breakdown |
| 2003 | "Talk to Me, Dance with Me" | 33 | — | 78 | Make Up the Breakdown |
| 2005 | "Island of the Honest Man" | — | — | — | Elevator |
| 2005 | "Goodnight Goodnight" | 27 | 73 | 36 | Elevator |
| 2005 | "Middle of Nowhere" | 23 | — | 47 | Elevator |
| 2005 | "Christmas Day in the Sun" | — | — | — | Non-album single |
| 2007 | "Give Up?" | — | — | — | Happiness Ltd. |
| 2007 | "Let Me In" | — | — | 138 | Happiness Ltd. |
| 2007 | "Harmonicas & Tambourines" | — | — | — | Happiness Ltd. |
| 2010 | "21@12" | — | — | — | Future Breeds |
| 2010 | "Goddess on the Prairie" | — | — | — | Future Breeds |

### EPs

* Hot Hot Heat quatre cançons 7" (1999)
* Hot Hot Heat tres cançons 7" (2001)
* Knock Knock Knock (2002)

## Vegeu també

* Música de Vancouver
* Rock canadenc

## Referències

* ↑ MySpace.com - Hot Hot Heat - Victoria, CA - Indie / New Wave / Alternative - www.myspace.com/hothotheat
* ↑ «Billboard album positions». billboard.com. [Consulta: 4 maig 2009].
* 1 2 Roberts, David. British Hit Singles & Albums. 19th. Londres: Guinness World Records Limited, 2006, p. 260. ISBN 1-904994-10-5.
* 1 2 «UK Chartlog: H». zobbel.de. [Consulta: 4 maig 2009].
* 1 2 «Billboard single positions». billboard.com. Arxivat de l'original el 2012-10-25. [Consulta: 3 maig 2009].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial Arxivat 2005-11-07 a Wayback Machine. (anglès)
* Hot Hot Heat en MySpace (anglès)
# Síntesi orgànica

La síntesi orgànica és una branca especial de la síntesi química i s'ocupa de la construcció de compostos orgànics mitjançant reaccions orgàniques. Les molècules de la química orgànica sovint poden contenir un alt nivell de complexitat, comparades amb les purament pertanyents a la química inorgànica; per tant, la síntesi de composts orgànics s'ha desenvolupat dins d'una de les branques més importants de la química orgànica. Hi ha dues àrees principals de camps de recerca en la síntesi orgànica: la síntesi total i la metodologia.

## Síntesi total

Una síntesi total és la síntesi química completa d'una molècula orgànica, des de productes petroquímics o precursors naturals.
Robert Burns Woodward rebé el 1965 el premi Nobel de Química per diverses síntesis totals (per exemple, l'estricnina).

## Metodologia

Cada pas d'una síntesi implica una reacció química. Hi ha un mètode disponible en la bibliografia per a fer els intermediaris sintètics, però hi ha intermediaris que no s'han fet mai i aquests es podran fer seguint la metodologia existent. Per a ser útils, els mètodes han de tenir un rendiment acceptable i ser pràctics. La metodologia implica tres estadis: descobriment, optimització i abast, i limitacions.

## Referències

* ↑ Nicolaou, K. C.; Sorensen, E. J.. Classics in Total Synthesis. New York: VCH, 1996.
* ↑ Woodward, R. B.; Cava, M. P.; Ollis, W. D.; Hunger, A.; Daeniker, H. U.; Schenker, K. «The Total Synthesis of Strychnine». Journal of the American Chemical Society, 76, 18, 1954, pàg. 4749–4751. DOI: 10.1021/ja01647a088.
* ↑ March, J.; Smith, D.. Advanced Organic Chemistry, 5th ed. New York: John Wiley & Sons, 2001.
* ↑ John S. Carey, David Laffan, Colin Thomson and Mike T. Williams "Analysis of the reactions used for the preparation of drug candidate molecules" Org. Biomol. Chem., 2006, 4, 2337-2347. doi:10.1039/B602413K

## Enllaços externs

* Chemical synthesis database.
* http://www.webreactions.net/search.html Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine..
* https://www.organic-chemistry.org/synthesis/.
* Natural product syntheses.
* Chemical synthesis semantic wiki Arxivat 2014-12-22 a Wayback Machine..
# Giovani Boccati

Giovanni di Pier Matteo Boccati da Camerino o més simplement Giovanni Boccati (Camerino, Itàlia cap a 1420 – després de 1480) va ser un pintor italià, nascut a Camerino. Va pintar una Verge amb el Nen al tron, envoltat d'àngels, serafins i dels Sants (1447) a Perusa.
Al Museu Nacional d'Art de Catalunya hi ha una obra seva, Sant Sabí conversant amb sant Benet, pintat el 1473 i provinent de la Col·lecció Thyssen-Bornemisza.

## Biografia i obra

El 1445, citat ja com a pintor «expertissimus», obtingué la ciutadania a Perusa, on encara se'l menciona el 1480 en relació amb el pagament de dos retaules, i són la primera i l'última notícies coneguda del pintor. El 1447 és la primera obra coneguda, Madonna del Pergolato, de la Galeria Nacional d'Úmbria, pintada per encàrrec del rector de la Sapienza Nuova, encara que per raons que no se saben acabà sent adquirida per una important suma per la confraternitat dels disciplinants de la Basílica de Sant Domènec de Perusa. Obra madura, en ella s'hi observen influències de Domenico Veneziano, actiu a Perusa cap al 1430, i d'altres mestres toscans, com Filippo Lippi. Un any després de concloure la Madonna del Pergolato, el 1448, es trobava a Pàdua i entre el 1459 i el 1470 visqué de nou a la seva ciutat natal abans de tornar definitivament a Perusa. En aquesta última etapa es troben obres seves com el retaule de la capella de Sant Sabí de la catedral d'Orvieto, contractat el 1473 i a l'actualitat dividit entre el Museu de Belles Arts de Budapest, on hi ha la part central, Roma —col·lecció Lanfranchi—, París —col·lecció Spiridon—, Barcelona —col·lecció Thyssen-Bronemisza— i Urbino.
La seva pintura, encara que influïda per Domenico Veneziano en el tractament de la llum, conserva trets gòtics pel que fa a la delicada estilització de les figures, amb una humanitat dolça, i en l'ús freqüent de pa d'or als fons daurats, compatible amb un interès molt quattroccentista per la perspectiva, observable als frescos del palau ducal d'Urbino.

## Referències

* ↑ Guia online del Mnac Referència 212811-000
* 1 2 3 Prete, Cecilia, «Giovanni di Piermatteo, detto Giovanni Boccati», en Dizionario biográfico deglii italiani, vol. 56 (2001).

## Bibliografia

* Bryan, Michael. Robert Edmund Graves. Dictionary of Painters and Engravers, Biographical and Critical (Volume I: A-K). York St. #4, Covent Garden, London; Original from Fogg Library, Digitized May 18, 2007: George Bell and Sons, 1886, page 142.
# Guan Xing

    En aquest nom xinès, el cognom és Guan.
Guan Xing va ser un oficial administratiu de Shu Han durant el període dels Tres Regnes de la història xinesa. Era el segon fill del militar general Guan Yu i el germà menor de Guan Ping. Va succeir al seu pare quan tant Guan Yu com Guan Ping foren capturats i ajusticiats per les forces de Wu Oriental a la batalla de Fancheng en el 219 EC. Des de la seva joventut, Guan Xing va estar afavorit per Zhuge Liang, el Canceller del Shu Han. Quan va complir els dinou anys, se li va donar un post militar, però va morir durant els propers anys, degut a una causa indocumentada.

## En la ficció

En la novel·la històrica el Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong, el personatge de Guan Xing rep molta més importància en comparació al paper del personatge històric en els registres.
En el capítol 81, Guan Xing es diu d'haver competit amb Zhang Bao, fill de Zhang Fei, sobre el comandament de la força d'avantguarda per a atacar l'estat de Wu Oriental per venjar als seus pares. Liu Bei, emperador de Shu Han, llavors els va demanar jurar de ser germans tal com ell va fer amb Guan Yu i Zhang Fei fa molts anys.
En el capítol 83, Guan Xing mata amb èxit a Pan Zhang, comandant de la divisió que prèviament havia capturat a Guan Yu. És escrit que el fantasma de Guan Yu va fer congelar-se de por a Pan Zhang, permetent Guan Xing el poder matar-lo. D'aquesta manera, ell va recuperar l'arma del seu pare, el Sabre de Drac Verd de Lluna Creixent. Més tard, quan Mi Fang i Fu Shiren, els dos originalment oficials de Shu que havien fet defecció cap a Wu Oriental i en última instància havien causat la mort de Guan Yu, es rendeixen a Liu Bei novament, Liu Bei es nega a perdonar-los i ordena a Guan Xing d'executar la parella davant d'un altar dedicat a Guan Yu.
En el capítol 91, Guan Xing és nomenat Comandant de la Guàrdia Esquerra (帳前左護衛使) i titulat General Drac Augmentant (龍驤將軍). Després va seguir al primer ministre Zhuge Liang en les Expedicions del Nord contra Cao Wei. Ell finalment mor d'una malaltia en el capítol 102.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Referències

* Chen Shou. Records of Three Kingdoms. Yue Lu Shu She, 2002. ISBN 7-80665-198-5.
* Luo Guanzhong. Romance of the Three Kingdoms. Yue Lu Shu She, 1986. ISBN 7-80520-013-0.
* Lo Kuan-chung; tr. C.H. Brewitt-Taylor. Romance of the Three Kingdoms. Tuttle Publishing, 2002. ISBN 0-8048-3467-9.
# Paralipsi

La paralipsi (del grec παρὰ, paràmetres, "de banda", i λείπειν, leípein, "deixar") o praeteritio, preterició (del llatí praetereo, "deixar enrere") o pretermissió, és una figura retòrica, englobada dins de les figures obliqües, que consisteix a declarar que s'omet o passa per alt alguna cosa, quan de fet s'aprofita l'ocasió per cridar l'atenció sobre aquesta. S'introdueix sovint mitjançant expressions com "per no esmentar", "sense parlar de" o "no parlaré de".

## Vegeu també

* Secundum quid
* Pars pro toto
* Totum pro parte
* Non sequitur

## Bibliografia

* (castellà) Azaustre Galiana, Antonio y Juan Casas Rigall, Introducción al análisis retórico: tropos, figuras y sintaxis del estilo, Universidad de Santiago de Compostela, Santiago de Compostela, 1994.

## Referències

* ↑ Elijah A. Burns. Principles of English grammar, defined and illustrated: to which are added copious exercising in parsing, and false syntax for correction : designed for the use of schools and private learners. A.H. Pounsford & Co., 1875 [Consulta: 1r juliol 2011].

## Enllaços externs

* Manual de Retòrica i recursos estilístics. (castellà)
# Camí de Santa Fe

El Camí de Santa Fe va ser una ruta de transport inaugurada pels espanyols a finals del segle xviii i molt utilitzada després pels nord-americans al segle xix que creuava el sud-oest d'Amèrica del Nord connectant Saint Louis (Missouri) amb Santa Fe (Nou Mèxic). Utilitzada per primera vegada el 1792/93 per Pere Vial al servei d'Espanya en les seves possessions de Nova Espanya, després del Tractat Adams-Onís va ser utilitzat pels nord-americans sent el primer d'aquests William Becknell el 1821. Vial va fer el seu recorregut inicial des de Santa Fe cap a San Luis, en canvi el recorregut dels nord-americans va ser en sentit contrari. El Camí de Santa Fe va servir com un camí vital en termes comercials i militars fins a l'arribada del ferrocarril a Santa Fe el 1880. Al principi era una ruta comercial internacional entre Mèxic i Estats Units, va servir el 1846 com una ruta d'invasió a Nou Mèxic en la Guerra de Mèxic i Estats Units.
Després de l'adquisició del sud-oest, el camí va ajudar a obrir la regió a l'economia nord-americana i a la colonització, jugant un paper important en l'expansió dels Estats Units cap als territoris recentment adquirits. El Camí de Santa Fe es rememora avui dia en el National Park Service com el Camí Històric Nacional de Santa Fe . Una carretera que segueix aproximadament l'antiga ruta de Santa Fe a través de Colorado i Nou Mèxic, ha estat ara designada com el Camí de Santa Fe
Hi ha una pel·lícula en blanc i negre anomenada Camí de Santa Fe protagonitzada per Olivia de Havilland, Errol Flynn i Ronald Reagan.

## Traçat

L'extrem oriental de la pista es troba al centre de Missouri a la ciutat de Franklin, al nord del riu Missouri

## Conservació històrica

Segments d'aquest camí a Missouri, Kansas, Oklahoma i Nou Mèxic estan inclosos en el Registre Nacional de Llocs Històrics. La secció del camí més llarga clarament identificable, Santa Fe Trail Remains, prop de Dodge City (Kansas), està inclosa com una fita històrica nacional, no es recomana seguir-la com a ruta primària.

## Vegeu també

* Camino Real (Califòrnia)
* Camino Real de Tierra Adentro
* Old Spanish Trail
* Maria Gertrudis Barceló

## Referències

* ↑ Alfredo Jiménez Núñez. El gran norte de México: una frontera imperial en la Nueva España (1540-1820). Editorial Tebar, 2006, p. 262–. ISBN 9788473602211 [Consulta: 17 gener 2011].
* ↑ Gallagher, Joseph J., Alice Edwards, Lachlan F. Blair i Hugh Davidson. National Register of Historic Places Multiple Property Nomination Form: Historic Resources of the Santa Fe Trail, 1821 -1880 (PDF), 8 març 1993 [Consulta: 26 setembre 2009]. Arxivat 17 October 2012$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ = Site National Historic Landmarks Program (NHL): Santa Fe Trail Remains [Consulta: 26 setembre 2009].
# Acollador

Acollador és, en nàutica, la corda que forma part d'un conjunt tensor associat amb dues bigotes. En el cas, més freqüent, que les bigotes siguin de tres ulls (forats) el collador passa successivament pels ulls d'una i altra bigota.
Estris anàlegs reben noms diferents en altres contextos; al món militar, per exemple, una mena d'acollador que serveix per a sostenir el sabre s'anomena dragona.

## Materials clàssics

Els acolladors eren, i encara són, de cànem enquitranat. La seva mena era la meitat que la mena de l'obenc a tesar.
En el cas d'obencam de fibres modernes els acolladors acostumen a ser de la mateixa fibra emprada en la maniobra de ferm (eixàrcia ferma).

## Detalls pràctics

Cada acollador té dos caps (extrems). Un dels caps pot lligar-se a la coberta (a una anella o cadenot apropiat). També pot fer-se-li un "nus d'acollador", un nus en forma de pom perquè quedi retingut en el primer ull de la bigota fixada a l'obenc. Un nus d'acollador típic és l'anomenat "nus de Matthew Walker".
Els acolladors sempre es passen cap a la dreta. El nus de l'acollador queda a proa i per dins a la banda d'estribord, i a popa i per dins a la banda de babord. L'altre cap de l'acollador es va passant pels ulls de les bigotes.

## Referències

* ↑ John Leather. The Gaff Rig Handbook: History, Design, Techniques, Developments. WoodenBoat Books, 11 gener 2001, p. 22–. ISBN 9780937822678 [Consulta: 9 novembre 2010]. (anglès)
* ↑ Captain Jutsum. Brown's Knots and Splices - With Tables of Strengths of Ropes, Etc and Wire Rigging. READ BOOKS, 1 maig 2008, p. 36–. ISBN 9781409725336 [Consulta: 9 novembre 2010]. (anglès)
* ↑ Randy Penn. The Everything Knots Book: Step-By-Step Instructions for Tying Any Knot. Everything Books, 5 març 2004, p. 64–. ISBN 9781593370329 [Consulta: 9 novembre 2010].(anglès)
* ↑ Hervey Garrett Smith. The arts of the sailor: knotting, splicing, and ropework. Courier Dover Publications, 1 setembre 1990, p. 209–. ISBN 9780486264400 [Consulta: 9 novembre 2010]. Nus de Matthew Walker. Figura de conjunt a la pàg. 210(anglès)

## Vegeu també

* Bigota
* Cadenot
# Teoria psicodinàmica

La psicodinàmica o psicologia dinàmica és la teoria i l'estudi sistematitzat de les forces psicològiques que actuen sobre el comportament humà, emfatitzant la interacció entre les motivacions subconscients i conscients. El concepte original de psicodinàmica va ser desenvolupat per Sigmund Freud Freud suggerí que els processos psicològics són fluxos de psicoenergia en un cervell complex, establint-se una psicodinàmica en la base de l'energia psicològica que es refereix a la libido.
La psicoteràpia psicodinàmica és una forma menys intensiva comparada amb la psicoanàlisi clàssica practicada pels freudians estrictes, demana sessions d'una vegada a la setmana en lloc de 3 a 5 vegades a la setmana típiques de la tradició psicoanalítica.
Les teràpies psicodinàmiques depenen d'una teoria de conflictes interns que surten a la llum com comportament o emocions. Generalment un conflicte és subconscient.
Freud proposà que l'energia psicològica era constant per tant els canvis emocionals consisteixen només en desplaçament i que tendeixen a descarregar-se per la catarsi.

## Referències

* ↑ What is psychodynamics? - WebMD, Stedman's Medical Dictionary 28th Edition, Copyright© 2006_Lippincott Williams & Wilkins.
* ↑ Bowlby, John. Attachment and Loss: Vol I, 2nd Ed.. Basic Books, 1999, p. 13–23. ISBN 0-465-00543-8.
* ↑ Adapted from Corsini and Wedding 2008; Corsini, R. J., & Wedding, D. (2008) Current Psychotherapies, 8th Edition. Belmont, CA.: Thomson Brooks/Cole. (pp. 15-17).
* ↑ Robertson, Robin; Combs, Allan. Chaos theory in Psychology and Life Sciences. LEA, Inc., 1995, p. (83). ISBN 0805817379.

## Bobliografia

* Brown, Junius Flagg & Menninger, Karl Augustus (1940). The Psychodynamics of Abnormal Behavior, 484 pages, McGraw-Hill Book Company, inc.
* Weiss, Edoardo (1950). Principles of Psychodynamics, 268 pages, Grune & Stratton
* Pearson Education (1970). The Psychodynamics of Patient Care Prentice Hall, 422 pgs. Stanford University: Higher Education Division.
* Jean Laplanche et J.B. Pontalis (1974). The Language of Psycho-Analysis, Editeur: W. W. Norton & Company, ISBN 0-393-01105-4
* Raphael-Leff, Joan. Parent Infant Psychodynamics – Wild Things, Mirrors, and Ghosts. Wiley, 2005. ISBN 1-86156-346-9.
* Shedler, Jonathan. "That was Then, This is Now: An Introduction to Contemporary Psychodynamic Therapy", PDF Arxivat 2010-11-16 a Wayback Machine.
# Peces d'escacs màgiques

Una peça d'escacs màgica (o simplement, en forma abreujada, peça màgica) o peça no ortodoxa és una peça d'escacs que no s'utilitza en el joc convencional, sinó que és usada en algunes variacions dels escacs i alguns problemes d'escacs. Aquestes peces solen tenir moviments variats i propietats especials.
A causa del caràcter no coordinat en desenvolupament dels escacs no ortodoxos, sovint la mateixa peça és esmentada amb diferents noms, o el mateix nom s'utilitza per a peces diferents en diferents contextos (problemes d'escacs, diverses variants d'escacs, etc.).

## Bibliografia

* David Parlett. The Oxford History of Board Games. Oxford: Oxford University Press, 1999. ISBN 0-19-212998-8.
* Christian Poisson. «Catégories de pièces - Types of pieces». [Consulta: 18 abril 2008].
* Christian Poisson. «Pièces – Pieces». [Consulta: 18 abril 2008].
* Ralph Betza's funny notation
* George Jelliss. «All the King's Men». [Consulta: 20 juliol 2010].

## Enllaços externs

* «Piececlopedia». The Chess Variant Pages. Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015. [Consulta: 28 febrer 2021]. - una extensiva llista de peces màgiques d'escacs, la seva història i diagrames de moviment.
* «Who is Who on Eight by Eight». The Chess Variant Pages. Arxivat de l'original el 15 de maig 2013. [Consulta: 28 febrer 2021]. Compilat per Ivan A Derzhanski, mostra també els valors de les peces.
* «Llista de Jerome Grimbert de Peces d'escacs màgiques» (en francès). Arxivat de l'original el 14 de desembre 2001. [Consulta: 28 febrer 2021].
* «Peces d'escacs màgiques i condicions de problemes màgics» (en alemany). Arxivat de l'original el 6 de maig 2017. [Consulta: 28 febrer 2021].
# Senyoriu de Villena

El senyoriu de Villena va ser un estat feudal situat al sud d'Espanya, entre les corones de Castella i Aragó. Limitava pel nord amb el raval de la ciutat de Conca i pel sud amb el terme de la ciutat de Múrcia. Este territori es va estructurar fonamentalment en dos centres polítics: la Terra d'Alarcón, al nord, i la Terra de Chinchilla, al sud. I, al voltant d'ells, s'agruparen altres viles amb temes més reduïts, entre elles Iniesta, la Terra de Jorquera, Hellín, Tobarra, Almansa, Iecla, Saix i Villena que, malgrat donar nom al senyoriu, va ocupar una situació perifèrica respecte a tot el conjunt, malgrat que en els seus inicis comptava amb les ciutats del Vinalopó (Saix, Elda, Novelda, Elx) com a part de l'apanatge original de l'infant Manuel de Castella. El senyoriu va experimentar al llarg del temps canvis conjunturals externs, a causa de l'annexió temporal d'alguna població pròxima, com ara Villarrobledo, Lezuza, Munera, Jumella o Utiel al segle xv, o també les pèrdudes d'algunes viles.
Este conjunt senyorial té un doble origen històric, d'una banda les poblacions de la Terra de Jorquera, Hellín, Ves, Tobarra, Almansa, Iecla, Saix i Villena havien pertangut a l'infant Joan Manuel el segle xiii, unides a les viles alacantines de les comarques del Vinalopó. Per això es començà a denominar Terra d'en Manuel. D'altra banda, el sector nord, la Terra d'Alarcón i Iniesta, van pertànyer al reialenc durant els segles xii i xiii, sent incorporats al senyoriu de Villena per Joan Manuel de Castella, que tenia una molt ampla jurisdicció en la seua terra i la va fer devindre un Ducat i, finalment, un Principat.

## Referències

* 1 2 3 Aurelio Pretel Marín; Miguel Rodríguez Llopis. El señorío de Villena en el siglo XIV. Albacete: Instituto de estudios albacetenses "Don Juan Manuel" de la Excma. Diputación de Albacete, 1998. ISBN 84-87136-86-9.
* ↑ SOLER GARCÍA, José María. Historia de Villena: desde la Prehistoria hasta el siglo XVIII (pdf) (en castellà). Digitalised by the Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes. 1st. Villena: Fundación Municipal José María Soler & M.I. Ayuntamiento de Villena, 2006, p. 109. ISBN 978-84-934950-0-8 [Consulta: 12 agost 2009]. Arxivat 29 de setembre 2011 a Wayback Machine.
# Batalla del Riu Fei

La batalla del Riu Fei o "Feishui" (xinès tradicional: 淝水之戰, xinès simplificat: 淝水之战, pinyin: Féishŭi zhī zhàn) fou una batalla del 383, on Fú Jiān (T.: 苻堅) de l'Imperi Di dels Qin anteriors va ser decisivament derrotat per un exèrcit de Jin inferior en nombre (encapçalats pels xinesos han) dels Jin Oriental.

## Antecedents

El règim dels Yan anteriors fundat pels Xianbei va dominar gran part de la Xina del nord. Membres de la tribu Di van conquerir la regió al voltant de Shanxi, i van formar l'Imperi Di dels Qin anteriors, que el 370 envaí i conquerí Yan anteriors, unificant la majoria del nord de la Xina. El 376 després de dues campanyes contra Liang anteriors i l'estat de Dai, Fú Jiān dels Qin anteriors va tornar a unificar tot el nord de la Xina, i tractant de capitalitzar el seu èxit i de conquerir tota la Xina, Fú Jiān va procedir a envair el territori de la dinastia Jin Oriental, l'últim estat xinès-han, la conquesta del qual el faria el primer governant no-xinès de la Xina.

## La batalla

La localització de la batalla, el Riu Fei, ja no existeix, però es creu que fluïa a través d'actual Lu'an, Anhui, al costat del riu Huai). Aquesta batalla és considerada com una de les batalles més significatives en la història de la Xina.

## Conseqüències

Després de la batalla, les forces de Jin van avançar cap al riu Groc i van guanyar part dels territoris de Henan i Shantung.
Les seqüeles de la batalla inclouen l'ensulsiada de l'imperi de Qin anteriors en una guerra civil massiva i tot i que la dinastia dels Jin anteriors va durar fins al 394, i la seva antiga capital Chang'an cauria l'any 385 en mans dels Xianbei de la Dinastia dels Yen Occidentals i només va durar fins al 394, quan va caure en mans dels Yen posteriors, i el mateix Fu Jiān moriria més tard aquell any a mans del seu antic general Yao Chang, que fundaria la Dinastia dels Jin posteriors, mentre que Murong Chui es va apoderar de Hopei i el Shantung en 384 on va fundar una dinastia coneguda per dinastia dels Yen posteriors que va durar fins al 407, i Yao Chang, probablement tibetà, es va apoderar del Shensi i part de Honan, i va fundar la dinastia dels Jin posteriors que va durar del 384 al 417 i va tenir per capital a King-txao. El desmembrament de Qin anterior va garantir la supervivència de Jin Oriental i altres règims xinesos al sud del riu Iang-Tsé (Chang Jiang).

## Referències

* ↑ Book of Jin. Vol. 9.
* ↑ C J Peers. Imperial Chinese Armies (1) 200 BC - AD 589. Osprey Publishing, 1995. ISBN 1-85532-514-4.
* ↑ Zizhi Tongjian, p. vol.26.
* 1 2 Zizhi Tongjian, p. vol. 1, c. 17.
* ↑ Bo, Li; Yin, Zheng. 5000 years of Chinese history (en anglès). Inner Mongolian People's publishing corp, 2001, p. 419. ISBN 7-204-04420-7.
* ↑ Book of Jin. Vol. 114.

## Bibliografia

* Llibre de Jin, vol. 9 Arxivat 2006-02-19 a Wayback Machine., 79 Arxivat 2007-10-11 a Wayback Machine.,113 Arxivat 2006-02-19 a Wayback Machine..