# Miquel de Giginta i Oms

Miquel de Giginta i Oms (Perpinyà, ca 1538 - Perpinyà, després de 1587) va ser un religiós i escriptor rossellonès, que proposà reformes socials per a ajudar les persones desfavorides.

## Biografia

Membre d'una important família nord-catalana, era fill de Francesc de Giginta i Mestre i el 1568 rebé un benefici eclesiàstic sobre Santa Eulàlia de Millars. Obtingué el títol de batxiller en dret per la universitat de Perpinyà i esdevingué canonge i vicari general d'Elna. Davant de l'augment de casos de pobresa i desempar que constatà a la societat, proposà la creació de cases d'acollida que permetessin de controlar la mendicitat i alhora regenerar-ne els ocupants. Amb aquesta finalitat, va ser autor de textos d'ascetisme i de teologia moral relacionats amb l'assistència als desfavorits, que escrigué en castellà per adreçar-los a altes personalitats de Castella i de Portugal. El 1576 presentà a les corts de Castella un Memorial sobre el cuidado de los pobres on es declarava partidari d'una "llibertat vigilada" en residències especialitzades sostingudes per la caritat dels particulars. En viatges per Espanya i Portugal materialitzà les seves propostes promoguent la fundació d'hospitals i cases de misericòrdia a Toledo, Madrid, Granada i Barcelona que, si bé inicialment trobaren una certa resistència, constituirien un model que se seguí aplicant durant molts anys.
Els seus germans grans van ser Antoni i Onofre

## Obres

* Giginta, Miguel. Tratado de remedio de pobres. Coimbra: Antonio de Mariz Impressor y Librero de la Vniuersidad, 1579.
** Edició moderna: Giginta, Miguel de (autor); Santolaria Sierra, Félix. Tratado de remedio de pobres. Barcelona: Ariel - Edicions de la Universitat de Barcelona, 2000 (col. Historia). ISBN 843446621X.
* Giginta, Miguel, canónigo de Elna. Tratado intitvlado Cadena de Oro. Perpiñan: Sanson Arbus, 1584.
* Exhortación a la compassión con los pobres. Madrid: s.n., 1584.
** Edicions també a Saragossa; i ? Barcelona 1583
* Atalaya de Caridad. Zaragoza: Simon de Portonaris, 1587.
* Discurso en preuva de que el glorioso martir s. Lorenço fue cardenal de la sant iglesia de Roma. Zaragoza: Lorenzo de Robles y Diego de Robles, 1588.

## Bibliografia

* Pagès, Alexandre (director). Giginta. De la charité au programme social. Perpinyà: Presses universitaires de Perpignan, 2013 (coll.Études). ISBN 978-2-35412-173-0.
* Cavillac, Michel (president). Giginta : Colloque international, Elne, Ancien evêché, 26 et 27 octobre 2007. Elne: Elne Ville d'Art, 2007.
* Quéralt, Jacques; Henric, Jean Michel (editors). Miquel de Giginta, Chanoine d'Elne = Miquel de Giginta, Canónigo de Elna [actes del col·loqui de Perpinyà, 5 i 6 de juliol del 2003]. Perpinyà: Les Estivales de Perpignan, 2003 (coll. Les Tertulias des Estivales de Perpignan).
* Quéralt, Jacques. Une figure du XVIe siècle. Giginta, le chanoine des pauvres. A: Hospitalités du XIIe siècle à nos jours - février-novembre 1993, Hospice d'Ille sur Tet. Ille sur Tet: Centre d'art sacré, 1993, p. 20-24.

## Notes

* ↑ El Memorial sobre el cuidado de los pobres posteriorment s'integrà en el Tratado de remedio de pobres, publicat el 1579
* ↑ A Barcelona, la inspiració de Giginta impulsà la fundació d'un asil de pobres, que dugué a terme el 1581 el capellà Diego Pérez de Valdivia amb l'ajuda del Consell de Cent, asil que posteriorment esdevindria la Casa de Misericòrdia de Barcelona
* ↑ Antoni de Giginta (primera meitat del segle xvi - 1578) era professor de dret a la universitat de Perpinyà el 1560 i, en morir el seu pare el 1569, el reemplaçà com a canceller de la institució. El 1573 era cavaller de l'orde de Sant Jaume de l'Espasa
* ↑ Onofre de Giginta (primera meitat del segle xvi - 9 de maig del 1594) es doctorà en dret a la universitat de Perpinyà. Al 1575 en fou nomenat degà de la facultat de dret i, en morir el seu germà Antoni el 1578, el substituí com a canceller de la institució. Membre de l'orde benedictí, va ser escollit abat de Sant Martí del Canigó el 8 de juliol del 1577 -càrrec que retingué fins a la mort, el 1594- i, en aquesta dignitat, visqué el 1592 la butlla del papa Climent VII que unia a Sant Martí els priorats de Sant Esteve del Monestir, del Mas de la Garriga i de la Mare de Déu de Mugadons
* ↑ Giginta. De la charité au programme social conté les ponències: * Rebardy-Julia, Emmanuelle. L'évêché d'Elne au temps de Giginta. * Alvar Ezquerra, Alfredo. Más sobre Giginta en la corte del rey católico. * Bruneel, Claude. La réforme de l'assistance dans l'espace belge au XVIe siècle. * Cavillac, Michel. Miquel Giginta et la délinquance urbaine. * Gutton, Jean-Pierre. Education et préoccupations sociales au XVe siècle. * Santolaria Sierra, Félix. Aproximación a las fuentes de Miguel de Giginta. * Fraile Pérez de Mendiguren, Pedro. El espacio en la reforma asistencial de Miguel de Giginta. * Bonastra, Quim. Las formas de la reforma asistencial. * García Molina, José. Miguel de Giginta. * Montoya, Manuel. Les damnés de la terre. * Pagès, Alexandre. Figures de pauvreté et sociogenèse des politiques sociales. * Queralt, Jaume. Miquel Giginta (ca 1534-ca 1588), réformateur social.

## Referències

* ↑ «"El hecho social de la pobreza en el siglo XVI", per Carmen Alemán Bracho, al web de la UNED» (en castellà). [Consulta: 1r desembre 2014].
* ↑ Cabrera Cabrera, Pedro José. Huéspedes en el aire. Sociología de las personas sin hogar en Madrid. Madrid: Universidad Pontificia de Comillas, 1998 (col. Política, trabajo y servicios sociales, 7). ISBN 8489708320.
* ↑ «Miquel de Giginta i Oms». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Arrizabalaga, Jon; Martínez Vidal, Àlvar; Pardo Tomás, José. La salut en la història d'Europa. Catàleg de l'exposició Abril-Maig 1999. Barcelona: Publicacions de la Universitat de Barcelona, 1999, p. 12.
* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978) p. 241
* ↑ Puiggari «Notices sur l'ancienne abbaye de Saint-Martin-de-Canigó». Société agricole, scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, vol. 7, 1848, pàg. 172.
* ↑ Capeille Dictionnaire... (1914) p. 223