OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Domingo Vila

La Casa Domingo Vila és una obra eclèctica de Cardedeu (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de planta rectangular entre mitgeres, amb planta baixa, dos pisos, golfes i coberta a un sol aiguavés. La façana principal presenta tres eixos de composició vertical constituïts per obertures rectangulars amb un emmarcament senzill. La planta baixa té dues portes rectangulars: una de grans dimensions que ocupa bona part de la superfície, protegida per una marquesina, i una en un lateral, més petita. Al primer pis hi ha una porta de dues batents que dona a un balcó individual format per una llosana de pedra i baranes de ferro forjat decorades amb volutes. Als laterals hi ha dos balcons ampitadors, amb baranes de ferro forjat del mateix estil que les del balcó central.
Al pis superior es repeteix la mateixa seqüència, amb un balcó central flanquejat per dues obertures ampitadores. El nivell de les golfes, separat visualment de la resta de pisos mitjançant una línia d'imposta horitzontal, té una sèrie de tres respiralls circulars de gelosia amb motius florals. Remata la façana una cornisa motllurada sense ornamentar.
La façana posterior, construïda conjuntament amb la façana de l'edifici veí del número 11, té galeries d'arcades amb tres arcs de mig punt, pilars amb capitells i balustrades ceràmiques; algun dels arcs està cegat.
El parament de la façana principal és estucat imitant filades de carreus horitzontals, amb un aplacat de peces de marbre a la planta baixa.

## Història

El 10 de juny de 1888 es va concedir el permís d'obres a Josep Ramis Muñoz per construir aquest edifici d'habitatges amb locals comercials a la planta baixa, que incloïa també l'edifici veí en un únic projecte. L'arquitecte fou Pere Samsó Heras.
En la dècada dels anys 70 del segle XX es van realitzar obres de reforma a la planta baixa, tot modificant-se les obertures, construint la marquesina i aplacant les peces de marbre a la façana.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Domingo Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juny 2020].
# Jean Louis Marie Poiret

Jean Louis Marie Poiret (Sant Quintí, 11 de juny del 1755 – París, 7 d'abril del 1834) va ser un clergue, botànic i explorador francès.
Des de 1785 fins a 1786 va ser enviat pel rei Louis XVI a Algèria per estudiar-ne la flora. Durant la Revolució francesa es secularitzà i es va casar. Va ser professor d'història natural a l'École Centrale de l'Aisne.

## Obres

Selecció
* Le chevalier de Lamarck; Poiret (coautor a partir del volum V), J.L.M.. Encyclopédie méthodique: Botanique. París-Liège: Panckoucke-Plomteux, 1783–1808.
** Le chevalier de Lamarck; Poiret, J.L.M.. Encyclopédie méthodique: Botanique, supplément. París: H. Agasse, 1810-1817.
* Voyage en Barbarie, ou Lettres écrites de l'ancienne Numidie pendant les années 1785 & 1786, sur la Religion, les Coutumes & les mœurs des Maures & des Arabes Bédouins, avec un Essai sur l'histoire naturelle de ce Pays. París: chez J.B.F. Née de la Rochelle, 1789.
* Coquilles fluviatiles et terrestres observées dans le département de l'Aisne et aux environs de Paris. Prodrome. París: Barrois, An IX (1801).
* Chaumeton, François Pierre (dir); Poiret, J.L.M. (vols. 3 a 7). Flore médicale. París: Panckoucke, 1814-1820.
* Leçons de flore: Cours complet de botanique. París: Panckoucke, 1819–1820. (il. per Pierre Jean François Turpin)
* Histoire philosophique, littéraire, économique des plantes d'Europe. París: Ladrange & Verdière, 1825–1829.

## Honors

* "Poiretia, la revue naturaliste du Maghreb" és una revista en línia d'història natural creada l'any 2008 (en francès). El nom de la revista està dedicat a Poiret, especialment per la seva obra Voyage en Barbarie publicada el 1789.
* El gènere Poiretia (una lleguminosa de la subfamília Fabòidia) li va ser dedicat per Étienne Pierre Ventenat.

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* Zander, Robert et al. (eds.) (1984) Handwörterbuch der Pflanzennamen (13 auf.) Ulmer Verlag, Stuttgart, ISBN 3-8001-5042-5.
# Sàtires del suïcidi romàntic

Sàtires del suïcidi romàntic és una sèrie de dues pintures realitzades per Leonardo Alenza el 1839. Consta de Sàtira del suïcidi romàntic i Sàtira del suïcidi romàntic per amor. Actualment ambdues obres es conserven al Museu del Romanticisme de Madrid.

## Història

Ambdues peces van ser adquirides a París el 23 de desembre de 1878, per Enrique de Aguilera y Gamboa, marquès de Cerralbo. Anys després de comprar-les, el marquès les donaria a l'aleshores acabat de crear «Museu Romàntic» l'any 1921. A l'època en què van ser creats, aquests llenços eren coneguts pel títol Els Romàntics!.
Ambdues obres són les més reconegudes de tota la producció de l'autor i també és considerada com una de les obres més romàntiques de l'art espanyol.
Malgrat la seva mida reduïda, les obres compten amb un alt detall i una gran quantitat d'elements simbòlics. És una de les obres que millor reflecteix la idea de l'època romàntica, aproximant-se directament a la tragèdia, el drama del terrible Romanticisme.

## Elements comuns

En tractar-se de dues obres «complementàries»" i amb un tema similar, podem trobar moltes similituds a l'hora de parlar d'elements pictòrics. Aquí, podem parlar de l'obscuritat que mbolcalla ambdues escenes, els contrasts de colors, les llums crepusculars, o els elements iconogràfics que es repeteixen a tots dos llenços com són, la natura morta macabra formada per llibres, la corona de llorer, l'espasa de cassoleta, el punyal, l'ampolla, elements tallants i tota una sèrie d'artefactes disposats per al suïcidi que de fet són una crítica en to caricaturesc als excessos romàntics.

## Relació amb la literatura

Carolina Miguel Arroyo (2013) esmenta que podria haver-hi una relació entre l'obra El Romanticisme i els Romàntics (1837) de Ramón Mesonero Romanos i aquestes obres, en el moment d'inspirar-se a les històries que compten. És important tenir en compte la importància de la literatura en aquesta època, coneguda com a literatura romàntica. A l'obra esmentada, l'autor relata de forma còmica l'imaginari romàntic. Es creu que Leonardo Alenza fos coneixedor d'aquesta obra, ja que les obres tenen una certa similitud a l'hora de relatar de forma lleugerament còmica i així ho han confirmat alguns autors.
Manuel Sánchez-Camargo també assenyala que les obres podrien tenir possibles influències a les obres de Francisco de Quevedo.

## Referències

* 1 2 3 4 Miguel Arroyo, Carolina «Pieza del Mes: diciembre 2013 - Leonardo Alenza Sátiras del suicidio romántico, ca. 1839. Sala XVII: Gabinete de Larra» (PDF) (en castellà). Pieza del Mes: diciembre 2013 - Museo del Romanticismo [Consulta: 24 desembre 2015].
* ↑ «Tuitearte #pildorasdearte» (en castellà). Arxivat de l'original el 2015-12-25. [Consulta: 24 desembre 2015].
* ↑ Sánchez-Camargo, 1954, p. 381.

## Bibliografia

* Sánchez-Camargo, Manuel. La muerte y la pintura española (en castellà). Madrid: Editora Nacional, 1954.
# Can Faves

Can Faves és una obra de Cardedeu (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta rectangular, planta baixa, pis i coberta de dos aiguavessos amb carener paral·lel a la façana principal, amb un terrat a la part posterior del primer pis. La façana principal presenta un portal d'arc a nivell en un dels laterals, amb brancals fets de carreus granítics i llinda formada per una gran llosa de pedra. Al costat hi ha una finestra rectangular protegida amb una reixa, també amb llinda i brancals de pedra. Al pis superior hi ha una única obertura centrada d'arc mixtilini amb un emmarcament de pedra granítica. El seu parament és arrebossat i pintat.
La façana posterior presenta una balconera i una finestra amb llinda.

## Història

L'edifici data dels segles XVII-XVIII. Durant els segles XIX i XX s'hi van produir importants reformes, tot i que no van afectar la façana principal.

## Referències

* 1 2 3 «Can Faves». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juny 2020].
# Pont Verd (Vílnius)

El Pont Verd (en lituà: Žaliasis Tiltas) és un pont sobre el riu Neris a Vílnius capital de Lituània. És el pont més antic de la ciutat i connecta el centre de Vílnius amb el seu nou barri Šnipiškės.

## Història

El primer pont construït es coneix des de 1536, es trobava a prop de l'actual pont Mindaugas. Era un pont de fusta cobert amb maó i pilarsde pedra. Tenia un segon pis amb uns habitacles per als cobradors de peatge. Perquè el seu fundador Ulryk Hozjusz volia recuperar el cost amb la recaptació dels peatges, el gran duc Segimon I el Vell de Polònia li va concedir un privilegi que prohibia construir d'altres ponts entre Kernavė i Bistrica (Быстрыца a Belarús) o per als que travessessin entre Verkiai i Paneriai. El pont va ser cremat durant la retirada de l'exèrcit lituà comandat per Janusz Radziwill després de la batalla de Vílnius (1655).
Un nou projecte es va elaborar el 1673, amb una distància de 73 metres entre els pilars -les més llarga coneguda en aquest moment-. Tanmateix, una presa de gel al riu durant la primavera va destruir els pilars, els fonaments van ser tornats a utilitzar i el segon pont es va completar el 1679. L'any 1739 un altre pont de fusta va ser construït i pintat de verd, des d'aleshores se'l coneix com el Pont Verd. El 1789 un nou projecte d'un pont de maó va ser dissenyat per Laurynas Gucevičius, però els constructors van seleccionar una altra proposta, la construcció va ser supervisada per Marcin Knackfus. El pont va ser cremat el 1791 i reconstruït novament segons el projecte de Michael Schulz en 1805, una altra vegada va ser cremat sota les ordres de Michael Andreas Barclay de Tolly durant la invasió francesa de Rússia de 1812.}
El pont va ser reconstruït el 1827-1829, encara un nou pont d'acer va ser dissenyat per Nikolai Belelyubsky i es va acabar el 1894. Aquesta construcció va sobreviure a la Primera Guerra Mundial, però va ser volat per la Wehrmacht -forces armades alemanyes- el 1944. El pont actual va ser acabat el 1952 i nomenat del general soviètic Ivan Txerniakhovski. Després de la declaració d'independència de Lituània el 1990, el pont va recobrar el seu nom històric.

## Escultures

El pont compta amb quatre destacats grups escultòrics del realisme soviètic. Tots disposen de dos personatges, que representen les classes socials idealitzades per les autoritats soviètiques -soldats, obrers, pagesos, estudiants-. Tres grups són de 3,2 metres d'alçada -incloent el pedestal-, i el grup dels soldats arriba als 4 metres a causa de la bandera aixecada que sostenen.

## Referències

* 1 2 3 Drėma, 1991, p. 376.
* 1 2 3 4 5 Bielinis, 1988, p. 126-127.

## Bibliografia

* Drėma, Vladas. Dingęs Vilnius (en lituà=376). Vilnius: Vaga, 1991. ISBN 5-415-00366-5.
* Bielinis, Jurgis. Lietuvos TSR istorijos ir kultūros paminklų sąvadas (en lituà). 1, 1988.
# Búpal

Búpal (grec antic: Βούπαλος, llatí: Bupalus) fou un arquitecte i escultor nadiu de l'illa de Quios, on la seva família hauria exercit l'art de l'escultura d'ençà del començament de les Olimpíades, segons diu Plini el Vell. Era fill d'Arquerm, també un escultor de mèrit, i va treballar sovint amb el seu germà Atenis.
Plini i la Suïda diuen que Búpal, juntament amb el seu germà, haurien fet escultures del poeta Hipònax d'Efes i, per tant, això situa la seva època a la segona meitat del segle vi aC i començament del segle v aC. Les seves obres eren en marbre, variant el material usat fins aquell moment, que era bàsicament el bronze i encara la fusta. Va esculpir amb el seu germà grups sencers d'estàtues, fet remarcable car els grups es formaven normalment amb escultures individuals separades i ajuntades més tard.
August va adornar alguns temples de Roma amb obres atribuïdes a Búpal.

## Referències

* ↑ Bupalus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 517
# Tataki

Tataki (en japonès: たたき, literalment "colpejat", "espedaçat"), també anomenat tosa-mi, és una manera de preparar peix o carn en la gastronomia japonesa. La carn o el peix és salat, graellat molt lleument sobre una planxa calenta o al foc directament, quedant torrat per fora i cru per dins. Es recomana que després de graellat sigui ficat dins aigua o vinagre. Pot ser marinat en vinagre, tallat en trossos petits i temperat amb gingebre (pur o batut en una pasta, mètode que va donar origen al seu nom). Pot ser temperat amb shoyu.
Aquest mètode té el seu origen a la província de Tosa, actualment part de la prefectura de Kōchi. Segons la llegenda aquesta tècnica va ser desenvolupada per Sakamoto Ryoma, un samurai revolucionari del segle xix, que la va aprendre dels estrangers europeus que vivien a Nagasaki.

## Referències

* ↑ Beef Tataki | Eating Well Arxivat 2014-12-30 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Wisegeek - What is Tataki? (anglès)
* ↑ The connoisseur's guide to sushi: everything you need to know about sushi varieties and accompaniments, etiquette and dining tips, and more (en anglès), 2005. ISBN 1558323074, 9781558323070.
# Can Tapioles (Solius)

Can Tapioles és una obra de Santa Cristina d'Aro (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de tipologia clàssica, dividida interiorment en tres crugies, amb planta baixa, pis i golfes. És coberta amb teulada a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana principal. Presenta una ordenació simètrica de les obertures, totes elles amb emmarcaments allindats de pedra excepte la portada, d'arc de mig punt adovellat. Els mur són arrebossats però es pot veure el reforç dels angles amb carreus de pedra ben tallats.
Compta amb un cos afegit al cos de llevant.

## Referències

* 1 2 «Can Tapioles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 juny 2020].
# Juan Rodríguez Jiménez

Juan Rodríguez Jiménez conegut com «el Panadero» per l'ofici dels seus pares (Jerez de la Frontera, 6 de febrer de 1765 - 26 de novembre de 1830), va ser un pintor costumista i romàntic nomenat alguna vegada el «Goya andalús».
Rodríguez Jiménez es va formar inicialment sota la tutela d'un frare mercedari, el pare Palma, i es va iniciar en la pintura religiosa amb obres per a la catedral de Cadis. No va trigar a obtenir un cert reconeixement, pel que va ser cridat a treballar a Sevilla -decoració del presbiteri de l'església de San Agustín) i també a Portugal -obres al convent de l'Encarnació de Lisboa i teló de boca del teatre de Porto-.
De tornada a Cadis es va encarregar de la decoració del Teatre Principal i es va especialitzar en la pintura de petits quadres costumistes, gairebé no esbossats. La més cèlebre de les seves obres és, amb tot i això, és un quadre de gènere històric i podria haver-ho pintat per a la seva presentació a un concurs organitzat per l'Acadèmia de Belles Arts de Cadis: Embarque del marqués de la Romana y sus tropas, oli datat el 1809, conservat al Museu del Romanticisme a Madrid.
Casat en segones noces amb Benita García va tenir com a fill a Juan Rodríguez García que va seguir la professió del seu pare.

## Referències

* ↑ Lafuente Ferrari, 1987, p. 448.

## Bibliografia

* Lafuente Ferrari, Enrique. Breve historia de la pintura española: 2. Madrid: Akal, 1987. ISBN 84-7600-182-7.
# Arnau Campredon

Arnau Campredon (Perpinyà, segle xiv - Illes Balears?, segle xiv), escultor i orfebre documentat en Perpinyà a començaments del segle xiv i també a Palma com aprenent de l'escultor francès Pierre de Guines.
Provenia d'una família d'artistes tots localitzats al Rosselló i a Mallorca. El primer d'ells va ser Bartomeu Campredon que va realitzar a la fi del segle xiii parteix del cor de la catedral d'Elna avui desaparegut, el seu oncle Antonio Camprodon junt amb el seu fill també es van dedicar a l'escultura i alhora Arnau va tenir un fill que va continuar amb l'ofici de la família.
El 1303 l'abat del monestir de Sant Cugat Pons Burguet (1298-1306) va rebre un llegat de Bonanat Basset destinat per a la construcció d'una arqueta per a la custòdia de relíquies de sant Cugat:
| « | caxiam […] de argento ad honorem et servicium beati martiris Sancti Cucuphatis. | » |
L'encàrrec es va realitzar a Joan de Gènova orfebre establert a Perpinyà, en aquells dies capital continental del regne de Mallorca. Al document del contracte apareix anomenat junt a l'orfebre Joan de Gènova. També al mateix document s'estableix que els desplaçaments a Barcelona dels dos artistes serien a càrrec dels comitents —monestir de Sant Cugat.
Al necrològic del monestir apareix citat com l'executor del tabernaculum altaris sancti Cucuphatis.

## Végeu també

* Arqueta de Sant Cugat

## Referències

* 1 2 Aurell I Cardona 2002: p. 125
* 1 2 Di Fabio 2004: p. 23
* ↑ Durliat 1989: pp. 290-291

## Bibliografia

* Aurell i Cardona, Jaume. Ante la muerte:actitudes, espacios y formas en la España medieval (en castellà). Universidad de Navarra, 2002. ISBN 843131981X.
* Di Fabio, Clario; Boccardo, Piero; Colomer, José Luis. «Pintura, orfebrería y mercado suntuario». A: España y Génova: obras, artistas y coleccionistas (en castellà). Centro de Estudios Europa Hispánica, 2004. ISBN 8493340340.
* Durliat, Marcel. L'art en el regne de Mallorca. Mallorca: Editorial Moll, 1989. ISBN 9788427306202.
# Mas Pla (veïnat de Salom)

El Mas Pla és una masia de Santa Cristina d'Aro (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de tipologia clàssica amb planta baixa, pis i golfes. A banda i banda de la façana principal hi té adossats dos cossos, un de planta quadrangular i més alt a manera de torre (esquerra) i l'altre, més baix que la masia, a manera de galeria tancada.
La masia, nucli de tot el conjunt i el cos més antic, és coberta a dues vessants, amb el carener perpendicular a la façana principal. Presenta diverses obertures, totes allindades i emmarcades amb pedra, i un aparell de pedra a base de carreus de mides diverses i disposats de manera irregular; als angles hi ha carreus més grossos i ben tallats.
La torre, posterior a la masia (segle XX) té coberta a quatre vessants, planta baixa i dos pisos; el primer pis té finestres allindanades, mentre que el pis superior té un parell de finestres d'arc de mig punt a cada façana. Totes les obertures, així com els angles dels murs, són ressaltats amb elements d'obra vista.
El cos afegit a l'altra banda fou construït com eixamplament a l'hora d'instal·lar-hi un restaurant; fa pròpiament les funcions de menjador.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas Pla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 juny 2020].
# Crater de la bogeria d'Hèracles

El crater de la bogeria d'Hèracles és una peça de ceràmica fabricada a l'època de la Magna Grècia, (en grec Μεγάλή Ελλάς, que és el nom donat en l'antiguitat clàssica al territori ocupat pels colons grecs al sud de la península italiana i Sicília, on van fundar nombroses polis que van comerciar amb la seva metròpoli), i que ha estat datada pels experts entre els anys 350 i 320 aC. La peça s'exposa de forma permanent al Museu Arqueològic Nacional d'Espanya, a Madrid, amb el número d'inventari 11094.

## Troballa

Va ser trobada a l'antiga localitat de Paestum, nom romà clàssic d'una important ciutat grecoromana a la regió italiana de Campània. Està situada al sud-est en la província de Salern, a 40 km al sud de la capital provincial i a 92 de Nàpols.

## Disseny i simbologia

Les pintures de la cara A mostren una representació tràgica on es veu a Hèracles, animat pels esperits de la bogeria es proposa llançar al seu fill a una pira funerària, en la qual ja estan cremant el seu parament domèstic, mentrestant assisteixen a la terrible escena la seva dona Mègara, la seva mare Alcmena, el seu amic Iolau i la deessa Mània, personificació de la bogeria.
A la cara B apareix una escena dionisíaca, amb figures del déu sobre una pantera, i envoltat per mènades i uns sàtirs.
* Detall de la cara A: Hèracles a punt de llançar al seu fill a la pira.
Un crater (paraula que ve del grec κρατηρ) era un atuell de gran capacitat destinat a contenir una barreja d'aigua i vi, i que en aquest cas va ser pintada per l'artista Asteas.
* Estil: Crater de tipus calze amb pintura vascular suditàlica.
* Tècnica: figures vermelles.
* Material: argila cuita.
* Mides: 55 cm d'alçada i 50 cm de diàmetre.
* Signatura: ASSTEAS EGRAPSE

## Referències

* ↑ Sanz Bravo, Rubí. «Tesoros del Museo Arqueològico Nacional» (en castellà). Museo Arqueológico Nacional. [Consulta: 5 gener 2016].
* 1 2 «Ficha completa. Crátera» (en castellà). CERES. Museo Arqueológico Nacional. [Consulta: 5 gener 2016].
* ↑ Beauchamp Walters i Birch, 1905, p. 479.

## Bibliografia

* Beauchamp Walters, Henry; Birch, Samuel. History of ancient pottery : Greek, Etruscan, and Roman, Τόμος Α' (en anglès). Nova York: Scribner, 1905, p. 479-480 [Consulta: 14 gener 2016].

## Enllaços externs

* Mapa Magna Grècia
* Mapa interactiu sobre les colònies gregues de Sicília
# Hipertròfia ventricular dreta

La hipertròfia ventricular dreta (RVH en anglès) és una forma d'hipertròfia ventricular que afecta el ventricle dret.
La sang a través del ventricle dret cap als pulmons via les artèries pulmonars. Si es produeix una disminució de la circulació pulmonar, produint que la sang no flueix bé del cor als pulmons, es produeix un estrès extra en el ventricle dret. Aquesta tensió pot produir una hipertròfia ventricular a conseqüència de l'esforç continuat realitzat.
Pot afectar els resultats de l'electrocardiograma, que pot mostrar una desviació de l'eix a la dreta en el gràfic.

## Causes

Les causes més comunes inclouen:
* Hipertensió pulmonar
* Efectes gran altitud
* Malaltia pulmonar obstructiva crònica (MPOC)
* Síndrome de cor atlètic

## Referències

* ↑ «Lesson VIII - Ventricular Hypertrophy». [Consulta: 7 gener 2009].
* ↑ «Sect. 4, Ch. 7: Acclimatization to High Altitude». Arxivat de l'original el 2008-04-08. [Consulta: 26 agost 2015].

## Enllaços externs

* http://library.med.utah.edu/kw/ecg/ecg_outline/lesson8/index.html#RVH
# Molvízar

Molvízar és un municipi de la província de Granada. Està situat a 12 km de Motril i a 70 km de Granada. Les localitats més properes són Ítrabo (a 5 km), i Lobres (pedanía del municipi de Salobreña) (a 5 km). La seva població estimada és d'uns 3200 habitants, encara que va haver-hi una forta emigració vers Madrid i Barcelona. És una població que té més guàrdies civils per m² d'Espanya La seva economia està basada en l'agricultura. Cap als anys 60 aquesta era bàsicament de secà, però a partir de la creació de la presa de Rules i de la "cota 200" aquesta va passar a ser de regadiu. Per poder produir tot l'any, i seguint el tipus d'agricultura del Llano de Dalías, es va començar a fer camps d'hivernacles que donen feina a quasi tota la població
# Castell de Vecpiebalga

El Castell de Vecpiebalga també anomenat Castell Piebalga (en letó: Vecpiebalgas pilsdrupas), era el castell d'un bisbe al municipi de Vecpiebalga en la històrica regió de Vidzeme, al nord de Letònia.
El castell va ser destruït primer a la Guerra de Livònia de 1577 y un any més tard restaurat, però al segle xviii, el castell va quedar reduït a ruïnes.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Bibliografia

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en anglès/letó), 2006. ISBN 9984-785-05-X.

## Enllaços externs

* (letó) Piebalga Castle (ruïnes) Arxivat 2013-12-05 a Wayback Machine.