OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tórtora cucut bruna

La tórtora cucut bruna (Macropygia phasianella) és una espècie d'ocell de la família dels colúmbids (Columbidae) que habita zones boscoses d'Austràlia. És una de les tres espècies definides quan es va dividir l'espècie originaria M.amboinensis en M.amboinensis, M. doreya i M. phasianella.

## Descripció

La tórtora cucut bruna és de color marró, grossa i amb cua llarga. Els mascles adults tenen una iridescència verda i morada al cap i al coll. És comú en les selves tropicals on se sent més sovint del que es veu. S'alimenta de fruites i llavors en els arbres del bosc, però de tant en tant es veu caminant pel sòl del bosc.

## Taxonomia

La tórtora cucut bruna va ser descrita formalment el 1821 pel zoòleg holandès Coenraad Jacob Temminck a partir d'un espècimen recollit prop de Port Jackson a Nova Gal·les del Sud, Austràlia. Va encunyar el nom binomial Columba phasianella. El nom específic és un diminutiu del llatí «phasianus», que significa “faisà”. Actualment està inclòs en el gènere Macropygia, que va ser introduït pel naturalista anglès William John Swainson el 1837.
Es reconeixen tres subespècies:
* M. p. quinkan (Schodde, 1989) - Península del Cap de York.
* M. p. robinsoni (Mathews, 1912) - Queensland.
* M. p. phasianella (Temminck, 1821) - Austràlia Oriental i Sud-oriental.

## Referències

* ↑ «Macropygia amboinensis (Amboyna Cuckoo-Dove)». Avibase. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «tórtora cucut bruna». eBird. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ Temminck, M. C. J. «XII. Account of some new Species of Birds of the Genera Psittacus and Columba, in the Museum of the Linnean Society.» (en anglès). Transactions of the Linnean Society of London, 13, 1, 6-1821, pàg. 107–130. DOI: 10.1111/j.1095-8339.1821.tb00059.x.
* ↑ Cottrell, G. William. Check-list of birds of the world. v.3 (1937). Cambridge: Harvard University Press, 1937, p. 80.
* ↑ Jobling, James A. The Helm Dictionary of Scientific Bird Names: From Aalge to Zusii. Londres: Christopher Helm, 2010, p. 302. ISBN 978-1-4081-2501-4 [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ Swainson, William. On the natural history and classification of birds. v.2:c.2 (1836). Londres: John Taylor, 1836, p. 348-349.
* 1 2 Gill, Frank; Donsker, David. «Pigeons – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 8 gener 2025].
# L'infinit

L'infinit (títol original en anglès, The Endless) és una pel·lícula de terror de ciència-ficció estatunidenca del 2017 dirigida, produïda i protagonitzada per Justin Benson i Aaron Moorhead. Benson va escriure la pel·lícula, mentre que Moorhead era el director de fotografia; tots dos també van fer de muntadors. Es va estrenar el 21 d'abril de 2017 al Festival de Cinema de Tribeca, abans d'estrenar-se a tot el país el 6 d'abril de 2018. Ha estat subtitulada al català.
Protagonitzada com Callie Hernandez, Tate Ellington, Lew Temple i James Jordan, la pel·lícula explica la història de dos germans (Benson i Moorhead) que visiten un suposat culte al qual abans pertanyien. L'infinit es pot interpretar com una seqüela parcial de la pel·lícula Resolution de Benson i Moorhead de 2012, ja que comparteix el mateix univers i alguns dels mateixos personatges. Va rebre crítiques favorables de la crítica.

## Repartiment

* Justin Benson com a Justin Smith
* Aaron Moorhead com a Aaron Smith
* Callie Hernandez com a Anna
* Tate Ellington com a Hal
* Lew Temple com a Tim
* James Jordan com a Shitty Carl
* Shane Brady com a Shane Williams
* Kira Powell com a Lizzy
* David Lawson Jr. com a Smiling Dave
* Emily Montague com a Jennifer Danube
* Peter Cilella com a Michael Danube
* Vinny Curran com a Chris Daniels
* Glen Roberts com a Woods

## Referències

* ↑ «L'infinit». FilminCAT. [Consulta: 5 gener 2024].
* ↑ «The Endless». Goita què fan, ara!. [Consulta: 28 desembre 2023].
* ↑ Millican, Josh. «Justin Benson & Aaron Moorhead Discuss The Endless, Resolution, and Red Marijuana». Dread Central Media, 18-04-2018. [Consulta: 22 juny 2018].
* ↑ Mobarak, Jared «Aaron Moorhead and Justin Benson on Creating the World of 'The Endless'». The Film Stage, 02-05-2018 [Consulta: 22 juny 2018].
# Sant Pere de Reixac

Sant Pere de Reixac és un temple parroquial catòlic ubicat a Montcada i Reixac (Vallès Occidental). És l'església parroquial de l'antic nucli de Reixac. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Es conserva l'església a partir de la reconstrucció de l'any 1676 i de posteriors millores. El lloc és documentat l'any 963 i l'any 1028 es documenta la parròquia en una escriptura de venda d'un alou, que comprenia els llocs de Porciano al pla; Bello Viziano, Albiniana i Canalies a la serralada. L'església fou consagrada el 28 de desembre de 1048 per Guilabert, bisbe de Barcelona.
L'any 1171 fou donada a la canònica de la seu de Barcelona. L'any 1581 es va agregar al monestir de Sant Jeroni de la Murtra. Després d'ésser cremada durant la Guerra dels Segadors, el 1651, fou reconstruïda el 1676. L'any 1778, el bisbe de Barcelona, José Climent, la fa vicaria perpètua pel decret de Carles III. L'any 1876 la parròquia de Reixac va passar a pertànyer a Montcada.

## Descripció

És un exemple d'arquitectura romànica religiosa, tot i que documentalment sembla provat que en dates del segle x, Reixac tenia temple i que en constituir-se en església parroquial cap a l'any 1028 s'hauria engrandit. L'estat actual és producte de la restauració a què ha estat sotmesa, a partir de la seva reconstrucció l'any 1676, i després més recentment s'han anat fent millores per a la seva conservació.
La factura és representada per pedres i carreus ben escairats disposats per fileres. Les obertures són finestres amb esplandit. La porta d'entrada, orientada a migdia, és d'arc rodó de mig punt i adovellada, decorada amb una motllura que ressegueix tot l'emmarcament per l'intradós. El temple és de planta rectangular i a l'interior s'hi distribueixen dues naus orientades de l'est a l'oest. La nau més gran exterioritza un absis quadrangular i la més petita dibuixa a l'exterior un absis circular, en els dos casos amb finestres amb esplandit que donen llum a l'interior. Seguidament del mur de migdia s'estén el cementiri de la parròquia. La coberta és de teula àrab.
El campanar, adossat al mur de migdia, presenta dos cossos ben diferenciats. El primer és quadrat i sembla originari de la primera època de l'església encara que també podria ser anterior i formar part d'una torre de defensa o de guaita. El segon cos és de planta octogonal i consta de dos registres, un primer pis i separats per una motllura un segon en el qual s'obren quatre finestres amb arc de mig punt. Els murs presenten uns carreus ben escairats, sobretot en el primer cos i fa pensar que el segon fou fet amb elements reaprofitats en la reconstrucció de l'església el 1676. La finestra és rectangular; la pedra de la llinda ofereix un treball dins les variants de l'arc conopial-flamíger. La llinda reposa sobre sengles pedres també treballades a fi i a efecte de donar més èmfasi a l'obertura de l'arc.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Església de Sant Pere de Reixac». Pat.mapa - Arquitectura. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 novembre 2014].
# Lajos Gönczy

Lajos Gönczy (Szeged, 24 de febrer de 1881 – Galítsia, 4 de desembre de 1915) va ser un atleta hongarès que va competir a cavall del segle xix i del segle xx.
Especialitzat en el salt d'alçada, va prendre part en els Jocs Olímpics de París el 1900 en què guanyà la medalla de bronze en la prova del Salt d'alçada amb un millor salt d'1m 75cm i quedant per darrere Irving Baxter i Patrick Leahy.
Quatre anys més tard tornà a disputar la mateixa prova a Saint Louis, però en aquesta ocasió acabà quart, a dos centímetres de les medalles. En el salt d'alçada aturat acabà en cinquena posició.
En Atenes 1906 tornà a disputar les mateixes proves que el 1904, guanyant la plat en la prova del Salt d'alçada i acabant cinquè en el salt d'alçada aturat.

## Millors marques

* Salt d'alçada. 1m 82cm, el 1902

## Referències

* 1 2 «Lajos Gönczy» (en anglès). sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2011-09-03. [Consulta: 4 setembre 2012].
# Camero Nuevo

Camero Nuevo és una subcomarca de la Tierra de Cameros, La Rioja, (Espanya), a la regió Rioja Mitjana, de la zona de Sierra.
    Nº de municipis: 14 (contant amb Montenegro de Cameros, província de Sòria)
    Superfície: 502,23 $Km^{2}$
    Població (2007): 2.432 habitants
    Densitat: 4,84 hab/$Km^{2}$
    Latitud mitjana: 42º 12' 0" nord
    Longitud mitjana: 2º 37' 53" oest
    Altitud mitjana: 970,67 msnm

## Geografia

Set valls parteixen de la Serralada Ibèrica cap al nord, obrint solc en les terres de La Rioja cap a l'Ebre. Una d'aquestes set valls és la del riu Iregua, riu que raja en el vessant septentrional de la corda que uneix la Sierra Cebollera amb el Castillo de Vinuesa. A la part muntanyenca de la vall de l'Iregua està tancat el Camero Nuevo. El Camero Nuevo limita al Sud amb la província de Sòria, a l'Est amb la vall de Leza, -conca de Camero Viejo- i a l'Oest amb la vall alta del Najerilla (també anomenada comarca d'Anguiano). Pel nord acaba quan arriba a les roques de Viguera i, per tant, la comarca de Logronyo.

## Municipis

Almarza de Cameros, El Rasillo de Cameros, Gallinero de Cameros, Lumbreras, Montenegro de Cameros (província de Sòria), Nestares, Nieva de Cameros, Ortigosa de Cameros, Pinillos, Pradillo, Torrecilla en Cameros, Viguera, Villanueva de Cameros i Villoslada de Cameros.
# Bar Torino

El bar Torino va ser un establiment hosteler situat al passeig de Gràcia, 18 de Barcelona, creat el 1902 i desaparegut el 1911. Va destacar per la seva decoració d'estil modernista, dirigida per Ricard de Capmany i amb la col·laboració dels arquitectes Antoni Gaudí, Pere Falqués i Josep Puig i Cadafalch.

## Història i descripció

A començaments del segle xx, el torinès Flaminio Mezzalama es va establir a Barcelona, amb l'objectiu d'introduir-hi el vermut Martini & Rossi, un aperitiu alcohòlic aleshores molt estès per Itàlia. El Torino va ser inaugurat el 20 de setembre de 1902, i el 1903 va guanyar el Concurs d'Establiments Artístics convocat per l'Ajuntament de Barcelona.
Considerat com el bar més luxós de la ciutat, la seva decoració modernista va ser realitzada sota la direcció del pintor i decorador Ricard de Capmany, que va comptar amb la participació d'alguns dels millors arquitectes del moment: Antoni Gaudí, Pere Falqués i Josep Puig i Cadafalch, que se'n van encarregar del menjador, la marquesina i el sostre, respectivament. També va intervenir-hi el pintor Ricard Urgell, autor de dos plafons amb escenes de caça, a més d'uns frescs realitzats per Emili Saumell Llavallol i Francesc Garcia Escarré, així com un llarg elenc d'artistes i professionals: les vidrieres emplomades eren d'Antoni Bordalba, els bronzes i metalls d'Octavi Domènech, la foneria de Fills de Gaspar Quintana, els mosaics de la Società Musiva Veneziana, els llums de Fratelli Tosso, la fusteria d'A. Calonja i Fills, el mobiliari de Michael Thonet i els tapissos de Modest Urgell.
Gaudí va dissenyar l'ornamentació de l'anomenat Saló Àrab, confeccionada amb llosetes de cartró premsat i vernissat que imitaven rajoles i mosaics, fabricades per Hermenegild Miralles, un impressor i editor per al qual va construir el portal Miralles.
Uns mesos més tard, Mezzalama va obrir un altre local al carrer dels Escudellers, anomenat Petit Torino i també decorat per Ricard de Capmany.
El local del passeig de Gràcia va tenir una existència efímera, ja que va tancar el 1911, i al seu lloc s'ubicà la Joieria Roca, que l'any 2009 va ser convertida en una botiga de la Joieria Tous.

## Vegeu també

* Modernisme català
* Arquitectura de Barcelona

## Referències

* 1 2 «Grill Room». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Anunci del Bar Torino». La Publicidad (edición mañana), 20-09-1902, pàg. 1.
* 1 2 Giralt-Miracle, 2012, p. 91.
* 1 2 DDAA, 2006, p. 172.
* ↑ Bassegoda i Nonell, 1989, p. 451.
* ↑ «Bar Torino (1902-1911)». Barcelofília (blog). Miquel Barcelonauta, 13-04-2011.
* ↑ Martel, Cristina F. «Tous abre la nueva flagshipstore del edificio Roca en Barcelona». Embelezzia: Luxury & Style, 19-02-2009. Arxivat de l'original el 20-05-2012.

## Bibliografia

* DDAA. Enciclopèdia de Barcelona 4. Pi / Zurich. Barcelona: Gran Enciclopèdia Catalana, 2006. ISBN 84-412-1398-4.
* Bassegoda i Nonell, Joan. El gran Gaudí. Sabadell: Ausa, 1989. ISBN 84-86329-44-2.
* Giralt-Miracle, Daniel. Gaudí esencial. Barcelona: La Vanguardia, 2012. ISBN 978-84-96642-73-7.
# A Mulher Polícia

A Mulher Polícia és una pel·lícula dramàtica independent portuguesa dirigida pel director de cinema de Joaquim Sapinho, produïda a Rosa Filmes, que es va estrenar l'any 2003 al Festival Internacional de Cinema de Berlín.

## Argument

La pel·lícula narra la història d'una mare i un fill de l'interior de Portugal que fugen a Lisboa per evitar ser separats per les institucions de l'estat que volen allunyar el nen de la mare.

## Repartiment

* Amélia Corôa com Tânia
* Luduvic Vieira com Rato
* Maria Silva com Liliana
* Vítor Norte com el camioner
* Ana Nave com la dona policia

## Producció

Va ser rodada a Sabugal i als voltants de Portugal, el lloc de naixement de Sapinho mentre estava en procés d'edició del seu llargmetratge documental Diários da Bósnia, que es va rodar un parell d'anys abans a Bòsnia durant les Guerres Iugoslaves. Diários da Bósnia es va estrenar el 2005. Les dues pel·lícules van ser postproduïdes simultàniament, influenciant-se mútuament tant en estil com en temàtica. La foscor, el realisme i la duresa de A Mulher Polícia es fan clarament ressò de la Guerra de Bòsnia viscuda per Sapinho. Aquella experiència de guerra provocaria un gran canvi en la seva visió del món, que el va portar durant el rodatge a descobrir a Portugal coses que pensava que només havien passat a Bòsnia com a conseqüència de la guerra. Li va fer adonar-se que, al cap i a la fi, també passaven a la seva ciutat natal com a conseqüència de les transformacions econòmiques imposades pel capitalisme a través de la Unió Europea.

## Recepció

A més de l'estrena l'any 2003, al 53è Festival Internacional de Cinema de Berlín, A Muller Policía va formar part de la selecció oficial de nombrosos festivals de cinema, com el Festival de Cinema d'Edimburg o el Festival Internacional de Cinema de Busan. Al Festival de Cinema Europeu de Lecce va rebre el premi a la millor pel·lícula i millor fotografia.

## Referències

* ↑ Mulher Policía, cinemaportuguesmemoriale.pt
* ↑ A muller policia a Cineuropa.org
* 1 2 Infos at rosafilmes.pt: click on "ENG", then on "DIRECTORS", then on "JOAQUIM SAPINHO"
* ↑ "Mulher Polícia" compete no festival de cinema de Edimburgo, Público, 12 d'agost de 2003

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Amaterasuïta

L'amaterasuïta és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom d'Amaterasu, la deessa del sol en les creences xintoistes japoneses.

## Característiques

L'amaterasuïta és un silicat de fórmula química Sr₄Ti₆Si₄O₂₃(OH)Cl. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de novembre de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions mineralògiques del Museu Nacional de la Natura i la Ciència de Tòquio (Japó), amb el número d'espècimen: NSM-M52596.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Ohsa, situat a la ciutat de Niimi, a la prefectura d'Okayama (Japó). Aquest indret és l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Amaterasuite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 gener 2025].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 82». European Journal of Mineralogy, 36, 6, 09-12-2024, pàg. 1005–1010. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-1005-2024 [Consulta: 2 gener 2025].
# Campionat de França de 1a divisió federal

El Campionat de França de 1a divisió federal, conegut simplement Fédérale 1, és el campionat nacional sènior de França de rugbi amateur i, per tant, considera que l'aficionat d'elit. Avantsala de les dues divisions professionals - Top 14 i Pro D2 - és organitzat per la Federació Francesa de rugbi a 15 des de 2000, quan va reemplaçar el Grup B2.

## fase de grup

Es reparteix 40 equips de 4 grups de 10. Cada equip juga contra els 9 altres del seu grup en partit d'anada i tornada : 18 matxs per equip.
A la fi d'aquest fase :
* Els 4 primers de cada grup són qualificats per les fases finals : 16 equips.
* Els 2 darrers de cada grup són relegats al Campionat de França de la 2a divisió federal.

## Fase final

Aquest fase del campionat reuneix els 16 clubs que han acabat del primer al quart lloc de cada grup durant la fase de grup. Són qualificats pels vuitens de final de la competició i es juga en partit d'anada i tornada. Els finalistes pugen automàticament a la Pro D2.
# Hidrofília (química)

La hidrofília, del grec (hydros) "aigua" i φιλια (fília) "amic de"; és una propietat física d'una molècula que transitòriament enllaça amb l'aigua (H₂O) mitjançant l'enllaç d'hidrogen. Això és termodinàmicament favorable, i fa a aquestes molècules solubles no només en aigua, sinó també en altres solvents polars. Hi ha parts hidròfobes i hidròfiles en la membrana cel·lular.
Una molècula hidròfila o una part d'aquesta molècula és aquella que de forma típica està carregada polaritzadament i és capaç de tenir enllaços d'hidrogen que li permeten dissoldre's més ràpidament en l'aigua que en dissolvents com l'oli i d'altres que són hidròfobs. Les molècules hidròfiles i hidròfobes són també conegudes com a molècules polars i molècules no polars, respectivament. Algunes substàncies hidròfiles que no es dissolen formen una barreja col·loidal. El sabó és una molècula amfifílica, és a dir que té un cap hidròfil i una cua hidròfoba i això permet que es dissolgui tant en l'aigua com en els greixos i, per tant, és un detergent que pot netejar.
Una regla aproximada de la hidrofilicitat de compostos orgànics és que la solubilitat d'una molècula en l'aigua és més de l'1% en massa si hi ha almenys un grup hidròfil neutre per cada cinc carbonis, o com a mínim un grup hidròfil carregat elèctricament per cada set carbonis.

## Vegeu també

* Hidrofòbia

## Referències

* ↑ Medical CHEMISTRY Compendium. By Anders Overgaard Pedersen and Henning Nielsen. Aarhus University. 2008
# Fernando Sanz y Martínez de Arizala

Fernando Sanz y Martínez de Arizala, més conegut com a Fernand Sanz (Madrid, 28 de febrer de 1881 - Pau, 8 de gener de 1925) va ser un ciclista madrileny de naixement, però nacionalitzat francès que va disputar els Jocs Olímpics de París de 1900 i en els que va guanyar la medalla de plata en la prova d'esprint, per darrere Georges Taillandier i per davant de John Henry Lake. Era fill il·legítim del rei Alfons XII d'Espanya i la contralt valenciana Elena Sanz.

## Referències

* ↑ «Fitxa a sports-reference.com». Arxivat de l'original el 2013-02-03. [Consulta: 14 desembre 2009].
* ↑ Exclusiva: un borbón fue medallista olímpico en 1900 (11 d'agost de 2009) (castellà)
# Hidrogen triatòmic

Hidrogen triatòmic o H₃ és una molècula triatòmica inestable que conté només hidrogen. Donat que aquesta molècula conté només tres àtoms d'hidrogen és la molècula triatòmica més simple i, per tant, és relativament simple resoldre numèricament la descripció en mecànica quàntica de les seves partícules. Essent inestable aquesta molècula es descompon en al voltant d'una milionèsima de segon, però dins de l'univers es forma i es destrueix de manera comuna perquè el catió trihidrogen és molt comú. L'espectre infraroig del H₃ és molt similar a la de l'ió, H₃$^+$. En el principi de l'univers aquesta capacitat d'emetre lum infraroja va permetre que els gasos hidrogen i heli primigenis es refredessin prou per apoder formar estrelles.

## Formació

Aquesta molècula neutra es pot formar en un tub de descàrrega amb gas a baixa pressió.
Es pot formar un feix neutre de H₃ a partir d'un feix d'ions H₃$^+$ que passin a través de potassi gasós, el qual dona un electró a l'ió, formant K$^+$. També hi ha altres procediments de formació.

## Propietats

Aquesta molècula només pot existir en un estadi excitat. 2sA$_1$' 3sA$_1$' 2pA₂" 3dE' 3DE" 3dA$_1$' 3pE' 3pA₂". L'estadi 2p²A₂" té un temps de vida de 700 ns.

## Catió

L'ió relacionatH₃$^+$ és l'ió molecular més prevalent en l'espai interestel·lar. Es creu que va tenir un paper crucial en el refredament de les primeres estrelles en la història de l'univers a través de la seva ràpida capacitat d'absorbir i emetre fotons. Una de les més importants reaccions químiques en l'espai interestel·lar és H₃$^+$ + e$^−$ → H₃ i aleshores → H₂ + H.

## Història

J. J. Thomson observà el H₃$^+$ quan experimentava amb raigs positius. El 1913 Johannes Stark proposà que podia formar un anell estable amb els electrons. El 1919 Niels Bohr proposà una estructura amb tres nuclis. creia que el H₃$^+$ podia ser inestable, però en reaccionar H₂$^−$ amb H$^+$ podria donar H₃. neutre L'estructura de Stanley Allen era en forma d'hexagon amb alternància d'electrons i nuclis. Gerhard Herzberg va ser el primer a observar realment l'espectre del H₃ neutre, i la seva molècula triatòmica va ser la primera a tenir un espectre Rydberg mesurat en el seu estadi inestable.

## Referències

* 1 2 Lembo, L. J.; H. Helm; D. L. Huestis «Measurement of vibrational frequencies of the H3 molecule using two-step photoionization». The Journal of Chemical Physics, 90, 10, 1989, pàg. 5299. Bibcode: 1989JChPh..90.5299L. DOI: 10.1063/1.456434. ISSN: 00219606.
* ↑ Binder, J.L.; Filby, E.A.;Grubb, A.C. «Triatomic Hydrogen». Nature, 126, 3166, 1930, pàg. 11–12. Bibcode: 1930Natur.126...11B. DOI: 10.1038/126011c0.
* ↑ H. Helm, U. Galster, I. Mistrik, U. Müller, and R. Reichle. «Coupling of Bound States to Continuum States in Neutral Triatomic Hydrogen». Department of Molecular and Optical Physics, University of Freiburg, Germany. [Consulta: 25 novembre 2009].
* ↑ Shelley Littin. «H3+: The Molecule that Made the Universe», 11-04-2012. Arxivat de l'original el 12 de febrer 2015. [Consulta: 23 juliol 2013].
# San Martino di Castrozza

San Martino di Castrozza és una destacada localitat turística italiana, situada a la vall alta del Primiero, en el Trentino oriental. San Martino forma part dels municipis de Siror i Tonadico.

## Història

San Martino deu el seu origen a una institució religiosa molt antiga, l'antic hospici de Sant Martí i Julià que acollia als pelegrins o caminants que travessaven el Pas Rolle, des de Primiero a Val di Fiemme i viceversa. D'aquella estructura només queda l'església de San Martino, amb un campanar romànic.
El naixement de San Martino de Castrozza com a lloc turístic va començar l'any 1873, amb la construcció del primer hotel alpí que va substituir a l'hospici, després d'una proposta de l'alpinista irlandès John Ball.
En el primer decenni del segle xx San Martino ja era una localitat turística coneguda i visitada per l'alta societat de l'Imperi austrohongarès. El desenvolupament del lloc després de les devastacions de la Primera Guerra Mundial va ser ràpid ja sigui en la reconstrucció d'estructures hoteleres com també en instal·lacions esportives.

## San Martino di Castrozza en la literatura

L'escriptor austríac Arthur Schnitzler va situar en aquesta localitat la seva cèlebre novel·la monòleg La senyoreta Elsa (Fräulein Else). Encara que la novel·la va ser escrita l'any 1924, està ambientada en la Belle Époque en l'alta societat austrohongaresa de la qual San Martino di Castrozza era un dels centres estivals.

## Referències

* ↑ «San Martino di Castrozza». www.visittrentino.info. [Consulta: 6 novembre 2022].
* ↑ «Ski resort San Martino di Castrozza | Dolomiti Superski | Dolomiti Superski» (en anglès).

## Enllaços externs

* Azienda per il Turismo San Martino di Castrozza