OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Juan Carmona «Habichuela»

Juan Carmona Carmona, de nom artístic Juan Habichuela (Granada, Andalusia, 12 d'agost de 1933 - Madrid, 30 de juny de 2016), va ser un guitarrista gitano espanyol de flamenc.
Va pertànyer a una destacada dinastia flamenca iniciada pel seu avi, conegut com «Habichuela el Viejo» ((de qui va prendre el sobrenom), i continuada pel seu pare, José Carmona, i els seus tres germans, José Antonio Carmona "Pepe Habichuela" (1944), Carlos i Luis, tots guitarristes flamencs.
Va ser pare de Juan José Carmona Amaya "El Camborio" (1960) i Antonio Carmona Amaya (1965), els qui al costat de José Miguel Carmona Niño "Josemi" (fill del seu germà Pepe Habichuela) van integrar el reeixit grup musical de flamenc-fusió Ketama. El seu net Juan Torres Fajardo "Habichuela Nieto" (1988) va ser premi Bordón de Oro al Festival del Cante de las Minas de La Unión (Múrcia) en 2011.
Els seus inicis artístics van ser com a ballarí; més tard es va iniciar en la guitarra de la mà del seu pare i el guitarrista granadí conegut com Ovejilla. Molt jove es va traslladar a Madrid, on va actuar en diferents tablaos flamencs acompanyant a Gracia del Sacromonte i Mario Maya. Posteriorment es va unir a diferents companyies flamenques, en les quals va acompanyar a alguns dels més famosos cantaors del moment, com Manolo Caracol, Juan Valderrama, Fosforito, José Menese, Rafael Farina i Enrique Morente.
Des del 6 de juny de 2017, dona nom a un parc situat en el barri de Campamento, en el districte de Latina, de Madrid.

## Discografia

* Habas contadas. Es tracta d'un disc doble recopilatori que està compost per 25 tocs gravats entre 1962 i 2007. Entre els cantaors als qui va acompanyar es troben Manolo Caracol, José Meneses, Curro Lucena, Chano Lobato, Rancapino i José Mercé.

## Referències

* ↑ Muere Juan Habichuela, uno de los grandes de la guitarra flamenca
* ↑ «La memoria de la guitarra jonda». Diario de Sevilla. [Consulta: 25 octubre 2009].
# (186) Celuta

(186) Celuta és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides descobert per Prosper Mathieu Henry el 6 d'abril de 1878 des de l'observatori de París, a França. Està anomenat per Celuta, un personatge de la novel·la René de l'escriptor francès François-René de Chateaubriand (1768-1848).
Celuta orbita a una distància mitjana del Sol de 2,362 ua, i pot allunyar-se'n fins a 2,716 ua i apropar-se fins a 2,008 ua. La seva excentricitat és 0,1497 i la inclinació orbital 13,17°. Completa una òrbita al voltant del Sol al 1.326.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «(186) Celuta» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 13 juliol 2015].

## Enllaços externs

* «(186) Celuta» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 13 juliol 2015].
# Marc Perpenna (cònsol 92 aC)

Marc Perpenna (en llatí: Marcus Perpenna o llatí: Perperna) va ser un magistrat romà. Era fill del cònsol del 130 aC Marc Perpenna.
Va ser elegit cònsol l'any 92 aC juntament amb Gai Claudi Pulcre i censor el 86 aC amb Luci Marci Filip. L'any 90 aC va ser llegat del cònsol Publi Rutili Llop a l'anomenada guerra social o guerra dels mars.
Va viure 98 anys fet remarcat pels historiadors antics i va morir l'any 49 aC. De les persones que havien estat al senat quan era consol no en quedava cap i de les que hi havia introduït quan va ser censor només en quedaven set. Va actuar diverses vegades de jutge.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Perperna». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 6 gener 2025].
# Gens Èlia

La gens Èlia (en llatí: gens Aelia) va ser una gens romana d'origen plebeu, que va usar els cognomens Catus, Gallus, Gracilis, Làmia, Lígur, Paetus, Staienus, Stilo i Tubero.
Sejà, el favorit de Tiberi, era membre de la família per adopció d'un Eli. El primer que va obtenir el consolat va ser Publi Eli Pet (337 aC). Un dels primers qüestors plebeus portava el nom de Publi Eli. Sota l'imperi encara es va fer més famós. Era també el nom familiar de l'emperador Hadrià i, per tant, dels Antonins.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 27.
# Fotòlisi

La fotòlisi, fotodissociació o fotodescomposició, és una reacció fotoquímica en la que una molècula absorbeix un quantum de llum i es dissocia donant lloc a dues o més substàncies més simples. Els fragments produïts són, sovint, àtoms o radicals lliures; per això aquesta reacció es dona normalment en un mecanisme en cadena. L'energia de quantum de llum absorbit ha de ser igual o major que l'energia de dissociació de la molècula i, per tant, és freqüent la formació d'un àtom en estat excitat, ja que és poc probable que el quantum de llum proporcioni exactament l'energia de dissociació de la molècula en el seu estat fonamental.
La fotodissociació és un procés molt comú a l'atmosfera terrestre. A l'aire existeixen moltes reaccions químiques, i sovint la fotodissociació aporta l'energia necessària perquè tinguin lloc. Exemples d'aquestes reaccions serien la fotodissociació de l'ozó a l'atmosfera provocada per la llum solar o la formació del smog.
Altres exemples:

## Fotòlisi de l'aigua

La fotòlisi de l'aigua té lloc per descomposició de la molècula d'aigua en els seus elements constituients (H i O) per acció de la llum.
Es representa així:
    $\mathrm {2\ H_{2}O+2\ fotons\longrightarrow 4\ H^{+}+O_{2}+4\ e^{-}}$

## Fotòlisi en la fotosíntesi

La fotòlisi és part de la fotosíntesi, la qual té lloc als cloroplasts: la llum absorbida per la clorofil·la és transformada en energia química la qual és alhora utilitzada per a trencar molècules d'aigua en hidrogen i oxigen. La reacció general de la fotòlisi en la fotosíntesi es pot representar així:
H₂A + 2 fotons (llum) → 2 e$^-$ + 2 H$^+$ + A
La naturalesa química de l'"A" depèn del tipus d'organisme. En els bacteris sofre porpra, el sulfur d'hidrogen (H₂S) s'oxida a sofre (S). En la fotosíntesi oxigènica, l'aigua (H₂O) serveix com substrat per la fotòlisi resultant en la generació de dioxigen (O₂) del diòxid de carboni (CO₂). Aquest és el procés que torna oxigen a l'atmosfera de la Terra. La fotòlisi de l'aigua en la fotosíntesi ocorre en els tilacoides dels cianobacteris i en el cloroplast de les algues verdes i de les plantes.
La fotòlisi durant la fotosíntesi ocorre en una sèrie d'esdeveniments d'oxidació. L'electró energitzat de P680 és capturat per un acceptor primari d'electrons de la cadena de transferència d'electrons fotosintètica i així surt del fotosistema II (P680).

## Referències

* ↑ Campbell, Neil A.; Reece, Jane B.. Biology, 7th Edition. San Francisco: Pearson - Benjamin Cummings, 2005, p. 186–191. ISBN 0-8053-7171-0.
Viccionari
# Juan Clarós Pérez de Guzmán y Fernández de Córdoba

Juan Clarós Pérez de Guzmán y Fernández de Córdoba (?, 19 de març de 1642 - Madrid, 17 de desembre de 1713), noble castellà que va pertànyer a la casa de Medina Sidonia. Fill de Gaspar Pérez de Guzmán y Gómez de Sandoval i de Juana Fernández de Córdoba y Enríquez de Ribera, va ostentar els títols de I marquès de Valverde, XVI comte de Niebla, XI duc de Medina Sidonia i IX marquès de Cazaza.
Durant el regnat de Carles II fou virrei de Catalunya entre 1690 i 1693, conseller d'estat des de 1699 i l'últim majordom major del rei. Quan Felip V va arribar al tron el va substituir pel marquès de Villafranca i el va fer caballerís major.

## Núpcies i descendència

* Antonia Teresa Pimentel, filla del XI comte i VIII duc de Benavente.
** Manuel Alonso Pérez de Guzmán y Pimentel.
* María Sinforosa Núñez de Guzmán y Vélez de Guevara, IV duquessa de Medina de las Torres, III duquessa de Sanlúcar la Mayor, IV marquesa de Toral. No van tenir descendència.

## Referències

* ↑ Narcís Feliu de la Penya i Farell: Anales de Cataluña, libro XXI, caps. XI y XII.
* ↑ Augusto de Burgos: Blasón de España: libro de oro de su nobleza, tomo IV, pág. 105.
* ↑ Francisco Xavier de Garma y Durán: Theatro universal de España: descripcion eclesiastica y secular de todos sus reynos y provincias, tomo IV, págs. 128-129.
# Jacob Willemszoon de Wet

Jacob Willemszoon de Wet o Jacob de Wet el Vell, actiu a Haarlem entre el 1632 i el 1672, fou un pintor barroc neerlandès, especialitzat en pintura bíblica i d'història, de vegades, tractada com a paisatge amb figures.

## Biografia

És poc el que es coneix amb seguretat de la biografia de Jacob Willemszoon de Wet, fill d'un algutzir catòlic, qui podria haver nascut cap a 1610 doncs el 1634 se'l cita entre els artistes que havien aportat la seva contribució anual a la guilda de Sant Lluc de Haarlem. Per l'estil de les seves pintures primerenques, tractades amb accentuat clarobscur, s'ha pensat que pogués haver tingut algun contacte amb Rembrandt a Leiden.
Va contreure matrimoni el 1635 amb Maria Jochemsdr van Woubrugge, morta sense fills, i el 1639, en segones noces, amb Maria Jabosdr, amb qui va tenir cinc fills, entre ells Jan de Wet II, també pintor. Es desconeix la data de la seva mort que, segons les fonts, podria quedar compresa entre 1672, fi del període d'activitat conegut, i 1691.
Va tenir un elevat nombre de deixebles -se citen fins a trenta-quatre- dels quals els més coneguts són Jan Vermeer van Haarlem, Job Adriaensz. Berckheyde i Paulus Potter, que podria haver entrat a estudiar amb Wet al maig de 1642. El mateix any en les actes de la guilda es recull un conflicte amb Philips Wouwerman a compte d'un deixeble d'aquest que s'havia passat al taller de Wet.

## Galeria

* Al·legoria de la Pau, (c. 1650).
* La vocació de Sant Pere i Sant Andreu, (primera meitat del segle XVII).
* Nativitat Museu de Belles Arts de Carcasona.

## Referències

* 1 2 3 Biesboer i Luna, 1994, p. 180.
* 1 2 3 «Jacob de Wet (I)» (en neerlandès). RKD. [Consulta: 2 març 2016].

## Bibliografia

* Biesboer, Pieter; Luna, Juan J. La pintura holandesa del Siglo de Oro. Frans Hals y la escuela de Haarlem (en castellà). Barcelona/Madrid: BBV, 1994. ISBN 84-604-9248-6.
# Consell dels Ordes

El Consell dels Ordes era la Institució encarregada del funcionament dels ordes militars de Santiago, Calatrava i Alcántara durant l'edat moderna a Espanya. El seu àmbit d'actuació s'estenia a l'àmbit territorial dels ordes militars. Aquest territori incloïa dues ciutats, 250 viles i 100 llogarets.

## Funcions

Aquest Consell posseïa unes atribucions excepcionalment àmplies, tenint competències en matèria de consultes, administració i justícia. Intervenia en les qüestions de gràcia —podia donar honors i gràcies a laics— i beneficis —donar honors i gràcies a eclesiàstics. Igualment s'ocupaven dels priorats, els cavallers, els col·legis majors, els nomenaments o les encomanes.
Emetien normativa econòmica, administrativa i jurídica per als seus territoris, ja que aquests tenien les seues pròpies lleis, arribant a constituir petits regnes dins de la Corona. Al caure el maestrat en la figura del rei la legislació d'aquests territoris seria equiparada a la de la resta del regne.
Aquest Consell posseïa la capacitat del rei per intervenir en assumptes terrenals i a més tenien autoritat papal delegada per als temes espirituals.
A més, li concernia tot el governatiu i contenciós dels col·legis i monestirs, però únicament en la segona instància, doncs la primera corresponia als governadors del respectiu districte. Segons butlles de Climent VIII de 1524 i 1525 tenia el coneixement dels delmes, beneficis i de tot la resta pertanyent als bisbes, com ordinaris. La jurisdicció d'aquest Consell així s'estenia a l'espiritual com al temporal, i no només sobre els cavallers, canonges, capellans i religioses de les ordes, sinó també sobre llots els preveres que tenien beneficis i sobre les monges que residien en monestirs situats en territori d'aquelles.

## Organització

Tenia dues sales distintes, una per a l'orde de Santiago i altra per als ordes de Calatrava i Alcántara.

## Evolució

El Consell es formalitzaria en 1523 quan Carles V va ser nomenat Gran Mestre dels ordes i els seus consellers foren nomenats cavallers d'hàbit.
Durant el segle xvi tindria una activitat continuada, si bé les seues decisions foren eminentment tècniques. Des del segle xvii aquest Consell seria el dipositari de la tradició nobiliària, arribant a ser conegut com a Consell de la Noblesa amb un caràcter estamental. Des d'aquest moment la seua principal tasca seria la de mantenir la diferenciació estamental de la noblesa.

## Vegeu també

* Consells de la Monarquia d'Espanya
# Francesc II de França

Francesc II de França (Fontainebleau, 1544 - Orleans, 1560), rei de França (1559-1560) i rei consort d'Escòcia (1558-1560).

## Orígens familiars

Nasqué al palau reial de Fontainebleau el 19 de gener de 1544 sent el fill primogènic del rei Enric II de França i la seva esposa Caterina de Mèdici. Era net per línia paterna del rei Francesc I de França i la princesa Clàudia de França, i per línia materna del duc Llorenç II de Mèdici i la comtessa Magdalena de La Tour.
Fou el germà gran dels també reis Carles IX de França i Enric III de França, els últims reis de la branca Valois-Angulema, de la Dinastia Valois.

## Rei consort d'Escòcia

El seu matrimoni amb Maria I d'Escòcia el concretà el seu pare el 1548 quan Francesc tenia tan sols nou anys. Maria d'Escòcia fou proclamada reina el mateix any del seu naixement el 1542
El casament es realitzà a la Catedral de Notre-Dame de París el 24 d'abril de 1558, amb el delfí Francesc de França de 14 anys. El seu casament amb la reina d'Escòcia –ell no fou coronat mai rei d'Escòcia– propiciava un possible hereu conjunt per a les dues corones així com un candidat molt important a poder reclamar el futur tron d'Anglaterra.

## Rei de França

Francesc II ascendí al tron francès el 1559 a l'edat de setze anys, major d'edat i, per tant, preparat per a regnar. Era de salut –tant física com mental– molt dèbil i fou manejat per la seva esposa així com per la família d'aquesta, els ducs de Guisa, partidaris d'una política repressiva contra els hugonots. Francesc II va deixar el govern a mans de Francesc I de Guisa, cap de l'exèrcit francès, i Carles I de Guisa, que disposa de les finances i els assumptes de l'església catòlica.
El curt regnat de Francesc II està immers pels disturbis religiosos de les Guerres de religió. Els catòlics, amb els Guisa al capdavant, i els protestants, amb Antoni de Borbó i Francesc de Coligny, van mobilitzar llurs exèrcits davant la possibilitat d'una guerra declarada.
El març de 1560 els líders protestants van organitzar la Conjura d'Amboise, pensada per segrestar el rei i fer ascendir llur candidat, Lluís de Condé. Aquest complot però no es realitzà per la traïció de Pierre des Avenelles que permeté la captura de gran part dels conspiradors, que foren executats.
El 5 de desembre de 1560 Francesc II va morir a Orleans a causa d'una otitis, i va ser enterrat a la Catedral de Saint-Denis. Fou succeït pel seu germà de deu anys Carles IX de França, sota la regència de la seva mare Caterina de Mèdici, mentre Maria Stuard retornà a Escòcia.

## Referències

* ↑ Romier, Lucien. La Conjuration d'Amboise. L'aurore sanglante de la liberté de conscience, le règne et la mort de François II (en francès). París: Perrin, 1923.
* Cronologia dels reis de França, reis dels Francesos i emperadors dels Francesos del 987 a 1870
Regne de França - merovingis - carolingis - Capets - Valois - borbons - Bonaparte :
# Pont del Molí d'Ingla

El pont del Molí d'Ingla o Pont de l'Ingla és un pont de Lladurs (Solsonès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont de 3 arcs, està fet amb pedra i maons, pla, dona pas al Molí. Passa sobre la Ribera Salada, afluent per l'esquerra del Segre.
Per anar-hi cal prendre la pista asfaltada, senyalitzada com "Camí de Querol", que surt del punt quilomètric 91,8 de la carretera C-26, enfront del Molí de Querol (42° 01′ 33″ N, 1° 24′ 00″ E﻿ / ﻿42.025789°N,1.399935°E﻿ / 42.025789; 1.399935). La pista remunta el marge esquerre de la Ribera Salada i, en deixar la urbanització del Pla dels Roures, als 2,6 km, el pont queda a l'esquerra. Està indicat.

## Referències

* ↑ «Pont del Molí d'Ingla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juny 2015].
# Francesc I de Navarra

Francesc I de Navarra (?, 1467 - Pau, 1483), també conegut com a Francesc Febus, va ser rei de Navarra (1479-1483) i comte de Foix i de Bigorra, vescomte de Bearn i de Castellbò i copríncep d'Andorra (1471 i 1483).

## Orígens familiars

Fill del vescomte de Castellbò i príncep de Viana Gastó de Foix i la seva esposa, Magdalena de França. Va succeir al seu avi Gastó IV de Foix i XI de Bearn al comtat de Foix i a la seva àvia Elionor I de Navarra al tron del Regne de Navarra.

## Ascens al tron de Navarra

El 12 de febrer de 1479, a la mort de la seva àvia Elionor de Navarra, després d'un breu regnat de 24 dies, Francesc va heretar la corona navarresa. Francesc Febus tenia preferència com a fill de Gastó de Castellbò, fill gran d'Elionor, passant per davant del fill segon d'Elionor, Joan de Foix, vescomte de Narbona i comte d'Etampes i Pardiac, en virtut del testament matern fet el 10 de febrer de 1479. Com que només tenia 12 anys va restar sota tutela de la seva mare Magdalena, germana de Lluís XI de França. La regència de Magdalena va durar tres anys.
Navarra estava dividida en dos partits: els beaumontesos i els agramontesos, els primers partidaris d'Elionor i Francesc i els altres partidaris de la protecció de Ferran el Catòlic. Pere, germà de Gastó III de Castellbò i, per tant, oncle de Francesc que fou bisbe a Gwened a Bretanya i arquebisbe d'Arlés, va fer de mediador i va restablir la pau. Francesc fou coronat el 3 de novembre de 1481 a Pamplona. Però va morir a Pau el 29 de gener de 1483, poc més d'un any després, als 16 anys, sense haver arribat a governar tres anys.
La seva mort probablement fou conseqüència d'un enverinament. Fou enterrat a Lescar. L'herència va recaure en la seva germana Caterina I de Navarra.

## Referències

* ↑ «Francesc I de Navarra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Severià (príncep)

Flavi Severià (Flavius Severianus) fou fill de l'emperador Flavi Valeri Sever (Sever II). Fou executat per orde de Licini I el 313.

## Vida i execució

Després que son pare morira el 307 a Itàlia lluitant contra els tetrarques rivals Maximià i Maxenci, Flavi Severià va buscar refugi en la part oriental de l'imperi sota Galeri. Quan Galeri va morir el 311, el príncep Severià es va convertir en un obstacle per a Licini en les seues ambicions per a governar a l'est; i, per tant, va fugir cap a Maximí Daia en Àsia, que el va fer praeses (governador) de la província d'Isàuria. L'agost de 313 Maximí Daia va morir i Flavi Severià va perdre el seu darrer protector. Va acabar caient en les mans de Licini, que el va ajusticiar com a usurpador.

## Referències

* ↑ Dietmar Kienast, Das „bellum Cibalense“ und die Morde des Licinius. en: Michael Wissemann (redacció.): Roma renascens. Beiträge zur Spätantike und Rezeptionsgeschichte. Ilona Opelt Lang, Frankfurt am Main u. a. 1988, pàgines. 149–171, ISBN 3-8204-0979-3 (en català: el Bellum Cibalense i els assassinats d'en Licini)
* Lactanci. De Mortibus Persecutorum ("En la Mort dels Perseguidors").
Viccionari
# Houtkerque

Houtkerque (en neerlandès Houtkerke) és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord, que forma part de la Westhoek. L'any 2006 tenia 834 habitants. Limita al nord amb Bambecque al nord-est amb Poperinge, a l'oest amb Herzeele i al sud amb Winnezeele

## Demografia

Evolució de la població Cassini i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 1 220 | 1 244 | 1 320 | 1 370 | 1 338 | 1 346 | 1 332 | 1 332 | 1 353 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 1 314 | 1 274 | 1 315 | 1 323 | 1 323 | 1 278 | 1 212 | 1 138 | 1 124 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 1 095 | 1 132 | 1 106 | 1 088 | 978 | 904 | 901 | 923 | 844 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 808 | 768 | 765 | 720 | 715 | 774 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Francis Behaegel | PS |
# Juan López Sánchez

Juan López Sánchez (Bullas, Regió de Múrcia, 16 de gener de 1900 - Madrid, 1972) va ser un sindicalista espanyol d'ideologia anarquista, obrer de la construcció, membre de la CNT i un dels fundadors de la Federació Sindicalista Llibertària.

## Biografia

Era d'una família modesta i el seu pare era guàrdia civil. Va començar la seva activitat sindical militant al Sindicat de Treballadors de la Construcció, activitat per a la qual va ser detingut i empresonat en 1920. Gràcies a una amnistia fou alliberat en 1926 i va ingressar al grup anarquista "Solidaridad". Fou secretari del comitè nacional de la Confederació Nacional del Treball el 1930. Des del 1932 es va anar allunyant gradualment de la CNT i va formar part del grup conegut com els trentistes, que posaren en marxa la Federació Sindicalista Llibertària, que es constituí formalment el 25 de febrer de 1933, amb Ángel Pestaña com a secretari provisional. La Federació enquadrava els grups anomenats sovint possibilistes, moderats o reformistes. La FSL es reunificà amb la CNT el 1936.
Durant la Guerra Civil va ser un dels quatre ministres de la CNT en el segon govern de Largo Caballero ocupant la cartera de Comerç.
Finalitzada la contesa es va exiliar França, Anglaterra i definitivament a Mèxic. Formà part de l'Alianza Democrática Española, junt amb el coronel Segismundo Casado, el socialista Wenceslao Carrillo Alonso, una organització d'oposició al franquisme moderada inspirada per Salvador de Madariaga. Van ser anys de reflexió sobre els fets que va portar López Sánchez a veure totes les seves posicions: criticar la CNT "polititzada", abandonar l'anarcosindicalisme per arribar a un sindicalisme "permanentista" proper al vigent a l'Espanya de Franco.
Tornà a Espanya el 1967, sense patir persecució i col·laborant amb el Sindicat Vertical franquista. El maig de 1968 va participar com a observador al Congrés del Sindicat Vertical a Tarragona i va aplaudir la desaparició de la CNT. Al final de la seva vida va acceptar algunes assignacions en el Sindicat Vertical, perfectament integrat en el sistema de poder del franquisme.

## Escrits

* Las órdenes religiosas y el sindicalismo (1932).
* La unidad de CNT y su trayectoria (1936)
* Seis meses en el Ministerio de Comercio (1937)
* Concepto de Federalismo en la guerra y en la revolución (1937)
* El sindicato y la colectividad (1938)
* Material de discusión, Londres (1945)
* España 1966 (1968)

## Referències

* 1 2 «España desde 1931 Juan López Sánchez». Arxivat de l'original el 2008-01-06. [Consulta: 8 juny 2012].
* ↑ «ARTEHISTORIA - Historia de España - Fitxa El insurreccionismo anarquista». Arxivat de l'original el 2009-09-29. [Consulta: 8 juny 2012].
* 1 2 Región de Murcia, Personajes de Bullas: Juan López Sánchez
* ↑ Diccionario Akal de historiadores españoles contemporáneos, p. 374.