OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Giuseppe Campione

Giuseppe Campione (Santa Lucia del Mela, 16 d'agost de 1935) és un polític sicilià. Treballà com a professor a la Universitat i el 1954 fou dirigent de la secció de la Democràcia Cristiana Italiana a Messina. El 1962 fou assessor de la província de Messina i a les eleccions regionals de Sicília de 1981, 1986 i 1991 fou elegit diputat a l'Assemblea Regional Siciliana per la DCI per la circumscripció de Messina. Exponent de l'ala esquerrana de la DCI, fou president de la Comissió Regional Antimàfia i també president regional del 16 de juliol de 1992 al 21 de desembre de 1993, poc després de l'assassinat del jutge Giovanni Falcone a Capaci. A les eleccions de 1996 no es va presentar i continuà la seva tasca docent com a professor de geografia econòmica i política a la Universitat de Messina.
| Precedit per: Vincenzo Leanza | Presidents de Sicília 1992 - 1993 | Succeït per: Francesco Martino |
# Cal Pintor (Massoteres)

Cal Pintor és una obra de Massoteres (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de pedra, feta amb carreus molt ben tallats. Consta de tres plantes: A la planta baixa hi ha una porta noble d'arc de mig punt adovellat i escut que representa el llinatge fundador de la casa al centre. A la segona planta hi ha dues finestres quadrangulars amb ampit molt erosionat.
La planta superior fa funció de golfa i té dues finestres quadrangulars.

## Referències

* 1 2 «Cal Pintor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 març 2019].
# El Planet (Rellinars)

El Planet és un edifici del municipi de Rellinars (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El Planet és una de les masies destacades del terme de Rellinars.
Es tracta d'un edifici de planta rectangular i teulada a dos vessants de teules àrabs. Un dels vessants, la de la dreta, té una inclinació més prolongada deguda segurament a l'afegit posterior d'un cos amb una galeria de finestres de mig punt que continuen formant angle amb una altra galeria d'un cos annex.
La masia consta de planta baixa, pis i obertures a nivell de les golfes, unes estan tapiades i altres són de nova o reformada factura.
A la planta baixa, hi ha una porta rectangular amb grans pedres d'emmarcament. A la llinda, apareix la data de 1771. A nivell del pis i sobre la porta, hi ha una finestra rectangular, també emmarcada, i d'ampit arrodonit.
A la façana principal de la masia es conserva el dibuix d'un rellotge de sol, de dos registres diferenciats. El registre inferior, on hi ha les hores solars, és de tipologia circular, representant-hi una semicircumferència. Dos sanefes concèntriques, una a l'exterior amb motius florals i l'altra a l'interior, amb els números aràbics. El registre superior, de dos arcs en sentit convex, acaba en un frontó rodó. Hi ha una cornisa dibuixada que separa els dos registres i, a sobre, la data: AÑO 1869.
Davant la façana s'obre un pati envoltat per cossos annexos i tancat per una portalada. És una obertura rectangular, amb un arc carpanell rebaixat. És dovellat amb peces curtes i està cobert de teules àrabs d'una sola vessant. A l'exterior només es conserven els forats a la paret on anirien les bigues que sostindrien l'embigat sobre el qual es disposen les teules. La porta és de fusta clavetejada. A la dovella clau hi ha la data de 1781.
Els murs són de paredat, ben lligat i hi ha alguna pedra cantonera.

## Història

La masia, una vegada restaurada, funcionava com a hostal - restaurant. Actualment, el restaurant està tancat.
Està situada a migdia del terme de Rellinars i forma part del veïnat del mateix nom.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «El Planet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 novembre 2015].
# Paul Barguet

Paul Barguet (1915 - Sent Pau d'Acs, 1 de febrer del 2012) fou un egiptòleg francès.
Doctor en lletres i encarregat de missió al CNRS, va treballar per a l'FAO de 1948 a 1952, i després fou director científic del Centre franco-egipci d'estudi dels temples de Karnak, on fou reemplaçat el 1978 per Jean-Claude Goyon.
Va ser conservador al Departament d'Antiguitats Egípcies del Museu del Louvre i professor d'epigrafia egípcia a l'Escola del Louvre. A continuació fou director de l'Institut d'Egiptologia de la Universitat Lió II, on el succeí el 1981 Jean-Claude Goyon, a qui feu marmessor el 1993 i a qui confia les seves memòries.

## Distincions

* Officier des Palmes Académiques

## Publicacions

* La Stèle de la famine à Séhel. Le Caire: Impremta de lInstitut français d'archéologie orientale, 1943.
* Les Textes des sarcophages égyptiens du Moyen Empire. París: Édition du Cerf, 1986 (Littérature Ancienne du Proche-Orient). ISBN 9782204023320.
* Le Livre des morts des anciens égyptiens. París: Édition du Cerf, 1967 (Littérature Ancienne du Proche-Orient). ISBN 9782204013543.
* Le temple d'Amon-Re à Karnak. Le Caire: IFAO, 2007. ISBN 272470424X.
* Aspect de la pensée religieuse de l'Égypte ancienne. Fuveau: Maison de Vie, 2001 (Égypte ancienne). ISBN 9782909816388.
# Casa Senyorial d'Adamova

La Casa Senyorial d'Adamova (en letó: Adamovas muižas pils) es troba a la regió històrica de Latgàlia, al municipi de Rēzekne de l'est de Letònia.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Enllaços externs

* Casa Senyorial d'Adamova (letó)

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Cotinga rogenca

La cotinga rogenca (Lipaugus unirufus) és un ocell de la família dels cotíngids (Cotingidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial, clars i vegetació secundària de les terres baixes des de Mèxic al sud de Veracruz, nord d'Oaxaca, Tabasco i Chiapas, cap al sud, pel vessant del Carib fins Nicaragua, ambdues vessants de Costa Rica i Panamà, oest i nord de Colòmbia i oest de l'Equador.

## Referències

* ↑ «Cotinga rogenca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/02/2023(català)
# Rosario Nicolosi

Rosario Rino Nicolosi (Acireale, 28 de juliol de 1942 – 30 de novembre de 1998) fou un polític sicilià. Fou un exponent de l'ala esquerra de la Democràcia Cristiana Italiana. Diputat a l'Assemblea Regional Siciliana, fou assessor d'indústria i obres públiques. El 1985 fou elegit president de la regió i va mantenir el càrrec fins al 1991. El 1991 va dimitir per a presentar-se a la Cambra dels Diputats a les eleccions legislatives italianes de 1992, en les que fou escollit i actuà com a sots-cap de grup parlamentari. Fins al 1992 fou el polític sicilià més votat, però el 1992, arran de l'escàndol de la tangentopoli, es va veure embolicat en l'afer del Centre de les Xemeneies de Catania, i fou expulsat del partit. El 1994 intentà tornar a la política presentant-se al Senat d'Itàlia en les llistes de Sicilia Futura a les eleccions legislatives italianes de 1994, però només va obtenir un 9% dels vots. Va morir el 1998 sobtadament a causa d'un tumor.
| Precedit per: Modesto Sardo | Presidents de Sicília 1985 - 1991 | Succeït per: Vincenzo Leanza |
# Sant Jaume de Montfalcó

Sant Jaume de Montfalcó és una església romànica del poble de Montfalcó Murallat, al municipi de les Oluges (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici en runes del qual només resten el mur sud de la nau i l'absis, amb una alçada de tres metres, i altres murs que arriben tan sols al metre d'alçada.
L'església era d'una sola nau coberta amb volta de canó capçada a llevant per un absis de planta semicircular. La porta era al nord del mur de ponent. L'aparell de l'edifici era de carreus i carreuons no gaire ben escairats, disposats uniformement.

## Història

Sant Jaume de Montfalcó va pertànyer al bisbat d'Urgell, i probablement depenia de la parròquia de Sant Pere de Montfalcó.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Jaume de Montfalcó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 març 2019].
# Cérvol de Schomburgk

El cérvol de Schomburgk (Rucervus schomburgki) és una espècie probablement extinta de cérvol que era endèmica de Tailàndia. El cérvol de Schomburgk fou descrit per Edward Blyth el 1863 i anomenat en honor de Sir Robert H. Schomburgk, el cònsol britànic a Bangkok durant el període 1857-1864. A principis del segle XXI fou separat del gènere Cervus i assignat al gènere Rucervus. En un primer moment es creia que s'havia extingit a la dècada del 1930, però un estudi publicat el 2019 trobà que havia sobreviscut com a mínim fins al 1990 o 1991 i que fins i tot encara podria perdurar avui en dia.

## Referències

* ↑ Ellis, Richard. No Turning Back: The Life and Death of Animal Species. Nova York: Harper Perennial, 2004, p. 311–312. ISBN 0-06-055804-0.
* ↑ Schroering, G. B.; Galbreath, G. J. «Evidence of Late Survival of Schomburgk's Deer Rucervus schomburgki in Central Laos». Journal of Bombay Natural History Society, 116, 2019. DOI: 10.17087/jbnhs/2019/v116/142873.
# Maria Eizaguerri Floris

Maria Eizaguerri Floris (Osca, 2004) és una jugadora d'escacs espanyola que actualment posseeix el títol de Mestre de la FIDE des del 2021.
Ha representat Espanya al Campionat d'Europa d'escacs de la joventut en diferents grups d'edat femenins. Va aconseguir el seu millor resultat l'any 2012 a Praga, quan va aconseguir la 4a posició al grup femení U8.
Ha representat la selecció espanyola en els principals tornejos d'escacs per equips: el 2020 i 2021 a l'Olimpíada d'escacs en línia de la FIDE i el 2021 al Campionat del món d'escacs per equips i el Campionat d'Europa d'escacs per equips.
El novembre de 2021 a Riga, es va classificar en el lloc 49 del Gran Torneig Suís Femení de la FIDE 2021.

## Referències

* ↑ «Eizaguerri Floris, Maria» (en anglès). Federació Internacional d'Escacs. [Consulta: 16 març 2023].
* ↑ Abadías, Luis. «María Eizaguerri: "Nadie lo había conseguido y fue un hito que no me esperaba"» (en castellà), 14-02-2022. [Consulta: 16 març 2023].
* ↑ European Youth Chess Championship G8 Prague 2012 - Girls Under 8
* ↑ 2021 FIDE Online Olympiad Top Division Pool C
* ↑ 2020 FIDE Online Olympiad Top Division Pool B
* ↑ Women's World Team Championship 2021 Pool A
* ↑ 14th European Team Chess Championship 2021 - Women
* ↑ 2021 FIDE Chess.com Women's Grand Swiss
# Kotohira

Kotohira (琴平町, Kotohira-chō) és una vila i municipi de la prefectura de Kagawa, a la regió de Shikoku, Japó i pertanyent al districte de Naka-Tado. Kotohira és una localitat històrica i turística tant prefectural com nacionalment, destacant el gran santuari de Kotohira, un dels més grans de tot Shikoku.

## Geografia

El municipi de Kotohira està situat al centre de la meitat occidental de la prefectura de Kagawa, al nord-est de l'illa de Shikoku. La vila de Kotohira marca diversos "rècords" en ser el municipi més xicotet en superfície a la prefectura, el segon menys poblat de Kagawa i el menys poblat dels que es troben a la part continental, no comptant les illes de la mar interior de Seto, com Naoshima, el municipi menys poblat de la prefectura de Kagawa. Kotohira també és dels pocs municipis de Kagawa que no fa costa amb la mar de Seto, que es troba en els contraforts de la serra de Sanuki. El terme municipal de Kotohira limita amb els de Zentsūji al nord; amb Mitoyo a l'oest i amb Mannō al sud.

## Història

Abans de l'aprovació de l'actual llei de municipis del Japó, ja existia el poble de Kotohira des del 27 de novembre de 1873. El 15 de febrer de 1890, ja sota l'actual llei, es funda la primigènia vila de Kotohira i el poble d'Enai. Més tard, l'1 d'abril de 1955, Enai és absorbida per la vila de Kotohira. El 31 de març de 1956, però, s'escindeix la vila de Mannō i l'1 d'abril de 1958 s'escindeix el poble de Zōgō, el qual més tard s'integraria dins de la ciutat de Zentsūji. L'1 de desembre de 1972, la vila estrena el seu escut d'armes.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| ND | ND | ND | ND | 14.839 | 14.324 | 13.807 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 12.632 | 11.335 | 9.974 | 8.494 | - | - | - |

## Transport
### Ferrocarril

* Companyia de Ferrocarrils de Shikoku (JR Shikoku)
** Kotohira
* Ferrocarril Elèctric Takamatsu-Kotohira (Kotoden)
** Enai - Kotoden-Kotohira

### Carretera

* Nacional 319 - Nacional 377

## Agermanaments

* Izumo, prefectura de Shimane, Japó. (25 de setembre de 2004)

## Referències

* ↑ https://map.yahoo.co.jp/address?ac=37403&az=1
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-02-18. [Consulta: 12 setembre 2020].
* ↑ https://www.pref.kagawa.lg.jp/content/tandoku/kouhou/w3cz95150312151105.shtml
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# Castell de Baltadvaris

El Castell Baltadvaris (en lituà: Baltadvari Pilis) és un edifici senyorial fortificat, classificat com un castell-bastió, en ruïnes situat a la vora de Videniškiai al districte Molėtai de Lituània.

## Història

El castell junt amb les fortificacions va ser construït per mestres constructors suecs en el segle xvi, en un recolze del riu Siesartis, per tal d'assegurar la defensa de l'antic camí des de Vílnius a Riga contra els atacs de Livònia. A partir del segle xvii el castell va perdre la seva funció defensiva i les fortificacions van acabar en ruïnes. Avui només en queden els fonaments i part de les parets i de les portes del castell, juntament amb la resta de diversos cellers. L'edifici principal s'ha renovat i forma un complex anomenat Baltadvaris.

## Estudis arqueològics

Des de 1987 la zona va ser estudiat per l'Institut de Restauració de Monuments i des de 1999 a 2001 per l'arqueòleg Albinas Kuncevičius de la Universitat de Vílnius. El castell està situat en una superfície de 21 hectàrees i ubicata | una planta irregular de 120 x 200 metres. S'havien mantingut la porta d'entrada, ruïnes de pedra de la primera planta, la fonamentació de la torre, un terraplè de terra de 60 m de llarg per 3,5 a 4 m d'alçada amb restes de fusta de les torres de defensa als angles.

## Referències

* ↑ Kuncevičius, Albinas. «Baltadvario pilis». A: Visuotinė lietuvių enciklopedija.volum II (Arktis-Beketas). Vílnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2002, p. 515.

## Enllaços externs

* Miestai.net (I) Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* Miestai.net (II)
# Casa Senyorial de Rikava

La Casa Senyorial de Rikava (en letó: Rikavas muižas pils) es troba a la regió històrica de Latgàlia, al municipi de Rēzekne de l'est de Letònia. El complex inclou, la casa principal, el parc i altes tres edificis. Allotja l'escola Rikava.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# CV-391

La CV-391 és una carretera provincial del País Valencià que uneix les poblacions de Villar de Olmos i Villar de Tejas amb Requena, en el seu inici, a través de la CV-395, i amb Utiel, en el seu final, a través de la CV-390. La major part de la carretera transcorre per la comarca de la Plana d'Utiel-Requena, encara que també ho fa per la comarca dels Serrans. És competència de la Diputació de València.

## Traçat

La CV-391 inicia el seu recorregut a un quilòmetre al nord de Requena, a una rotonda en la qual es creua amb la CV-395, que surt de Requena en direcció Xera, i amb l'Autovia A-3 a l'altura de la seva sortida 289. Després de 14 quilòmetres, arriba a Villar de Olmos, pedania de Requena dividida en dos nuclis separats per 1 quilòmetre de distància i units per la mateixa CV-391 (Villar de Olmos i La Cañada). Després d'això, creua a la comarca dels Serrans per arribar, a l'altura del quilòmetre 20, a Villar de Tejas, en el municipi de Xelva. Passat el nucli de població, la carretera torna a la comarca de la Plana d'Utiel-Requena creuant la Serra del Negrete pel Port del Negrete, arribant a una altitud de 1240 msnm. El pas es realitza pel vessant oest del propi Pic del Negrete per continuar el descens pel seu cara sud, arribant, en el quilòmetre 30, a la pedania utielana d'El Remedio, en la qual es troba l'Ermita del Remei. Finalment, passat el quilòmetre 32 arriba a Casas de Medina, una altra pedania d'Utiel, lloc en el qual finalitza el seu traçat en creuar-se amb la CV-390, que continua fins a Utiel.

## Punts d'interès i curiositats

De totes les carreteres que creuen la Serra del Negrete, frontera natural entre les comarques de la Plana d'Utiel-Requena i els Serrans, la CV-391 és la que ho fa pel punt més alt, molt prop dels pics del Negrete i del Remedio, que constitueixen dos dels cims més elevats de la serra. El pas, a través del port del Negrete, és freqüentat per ciclistes que realitzen la seva ascensió. A aquest efecte, existeixen senyals instal·lats per la Diputació de València que informen, a cada quilòmetre, de la distància fins al cim així com dels pendents mitjà i màxim en el proper quilòmetre.
Aquesta característica també la converteix en la carretera que dona accés al pic de vigilància contra incendis (PPIF del Negrete) i al repetidor de televisió i telecomunicacions, instal·lats tots dos en el Pic del Remedio, el més alt de la serra del Negrete, i als quals s'accedeix per un camí de servei no asfaltat que connecta amb la CV-391 molt prop del cim del port del Negrete.
La CV-391 també constitueix el tram final de la connexió entre Utiel i l'ermita del Remei, en la qual es troba la seva patrona, la Verge del Remei. Tots els anys, el 6 de setembre se celebra un romiatge que recorre els 10 quilòmetres que separen l'ermita del poble, 3 d'ells corresponents a la CV-391, per traslladar a la patrona a Utiel amb motiu de la celebració de les festes patronals. Aquest romiatge es repeteix en sentit invers l'últim diumenge d'octubre, per retornar a la Verge a la seva ermita.
# Hangama

Hangama (Dari / Pashto: هنگامه) és una cantant afganesa que està activa des de 1975. A més de l'Afganistan, també és coneguda al Tadjikistan i l'Iran. Abans d’emigrar de l'Afganistan a la dècada del 1980, era considerada com una de les cantants femenines més populars del país.

## Vida i carrera

Originalment nascuda com a Zuhra, la seva mare va triar el nom de Hangama per a ella quan es va convertir en cantant. Criada en una família amant de la música, va començar la seva carrera musical l'any 1975 amb només 15 anys. Va ser estudiant de música de l'aclamat Ustad Nainawaz.
A finals dels 70 i principis dels 80, va sorgir amb Ahmad Wali com un duo musical molt popular i més tard es va convertir en la parella de cantants sense igual a mitjans dels 80. El duet va gravar les seves primeres cançons a l'Afganistan amb els vídeos que l'acompanyen es van fer molt populars, i la parella també va cantar una cançó per a la gendarmeria de Sarandoy de la República Democràtica d'Afganistan juntament amb altres gendarmes. Les seves cançons segueixen sent clàssics dels arxius musicals afganesos.
Després de marxar de l'Afganistan cap a Alemanya el 1985, Hangama i Wali es van casar. Va donar a llum un fill anomenat Massieh el 1986.
Hangama va guanyar el premi ATN com a millor cantant femenina el 29 de novembre de 2008 i també va ser nominada a la millor cantant femenina als premis Noor TV l'abril de 2008, però va ser superada per la cantant afganesa Naghma, que en canvi va guanyar el premi.

## Concerts

Després de marxar d'Alemanya, ha fet molts concerts sola i amb cantants com Najim Nawabi, Nasrat Parsa, Leila Forouhar, Naim Popal, Freshta Samah, Haider Salim, Walid Soroor i Waheed Soroor.
El 2005, Hangama va tornar a l'Afganistan per fer una ronda de concerts a Mazar Sharif i Kabul. Segons sembla, va ser aplaudida per la seva contribució a la música de l'Afganistan al llarg dels anys. Des d'aleshores fa concerts i programes de televisió almenys un cop l'any a diferents canals de televisió de Kabul.

## Referències

* ↑ «Biography of Hangama Zohra» (en anglès americà). Afghanistan Online, 08-04-2018. [Consulta: 26 maig 2021].
* ↑ Sharafat Parwani. «آهنگ بسیار زیبا و قدیمی به آواز احمد ولی و محترمه خانم هنگامه/ Never seen before video old Kabul», 04-12-2021. [Consulta: 10 gener 2025].
# Santa Margarida de la Riera de Gaià

Santa Margarida de la Riera de Gaià és una església barroca de la Riera de Gaià (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'església de Santa Margarida està construïda amb maçoneria i reforços de carreus a les cantonades.
La seva planta presenta tres naus i el creuer. La nau central està coberta amb volta de canó amb llunetes i aresta a les naus laterals. El creuer té una cúpula amb volta gallonada.
És un edifici del segle xviii de característiques i estil barroc.

## Història

Els arxius de l'església es van cremar a la Guerra Civil (1936-1939).

## Referències

* 1 2 3 4 «Santa Margarida de la Riera de Gaià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 març 2019].

## Enllaços externs

* «Santa Margarida de la Riera de Gaià». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Llorenç Delcasso

Denis Llorenç Delcasso (Sant Pere dels Forcats, 18 de desembre del 1739 - La Cabanassa, ?) va ser un religiós nord-català secularitzat que fou elegit diputat a la Primera República Francesa.

## Biografia

Laurent Delcasso seguí els estudis eclesiàstics i es doctorà en teologia. Era jutge de pau i rector de Montlluís quan, el 4 de setembre del 1792, va ser elegit primer diputat suplent del departament dels Pirineus Orientals a la Convenció (per 23 vots sobre 153 d'emesos). La condemna a mort del titular Joan Bonaventura Birotteau li permeté d'ocupar el seu lloc. Es casà al cap de poc. L'agost del 1793, el seu coneixement del terreny de la Perxa, on tenia propietats, li permeteren assessorar Josep Cassanyes i el general Dagobert en la batalla del coll de la Perxa. El 12 de maig del 1794 presentà una carta al Comitè de Salvació Pública, coincident amb una memòria similar del general Dugommier, que demanava l'annexió de Catalunya o, si més no, de la Baixa Cerdanya. Creia que els francesos es podien aprofitar de la tradicional animadversió entre castellans i catalans, i proposava de guanyar-se aquests darrers mitjançant l'ús del català i el record de les guerres passades entre uns i altres. La qüestió, però, es complicà quan es començà a debatre el concepte dels aiguavessants, i de si no era més natural passar la Vall d'Aran a dominació francesa a canvi de traspassar l'Alta Cerdanya als espanyols; a la fi, res no se'n seguí. El 13 d'octubre del 1795 va ser elegit pel Consell dels Cinc-cents, d'on formà part fins que el 16 de maig del 1797 va ser nomenat "caissier de la Monnaie" de Perpinyà. No havent pres possessió d'aquest càrrec, sembla que pel rebuig popular a un (ex)sacerdot casat, l'1 de març del 1798 hom el reemplaçà per Francesc Bonaventura Aragó, pare dels quatre germans Aragó, un dels quals també esdevindria "caissier" de Perpinyà posteriorment.
La Cabanassa i Sant Pere dels Forcats li han dedicat sengles carrers.

## Notes

* ↑ Algunes fonts el fan nascut a Sant Pere dels Forcats, com la plana de l'Assemblea Francesa; altres, com la GREC, a la veïna Cabanassa (i amb una data de naixement diferent, el 1740); vista la fiabilitat per a les dades de la Catalunya del Nord d'una font i de l'altra, sembla més versemblant la primera, a falta de més confirmació. Una plana particular Arxivat 2010-01-22 a Wayback Machine. dedicada a La Cabanassa també n'indica aquest origen, però sense posar en què basa l'atribució.

## Referències

* ↑ «Llorenç Delcasso». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Les combats du col de la Perche, per Bernard Prats» (en francès). [Consulta: 1r desembre 2015]. citant Brousse, Emmanuel. La Cerdagne Française. Perpinyà: L'Indépendant, 1895.
* ↑ Vigo, Emili. «La carta de Delcasso». A: La Política catalana del Gran Comitè de Salut Pública. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1956, p. 34-35.
* ↑ «Notes sobre el nomenament a "caissier de la Monnaie"» (en francès). [Consulta: 1r desembre 2015].
* ↑ «Fitxa i biografia al web de l'Assemblea Nacional» (en francès). [Consulta: 1r desembre 2015].