OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Barraca de Can Berta (Roses)

Barraca de Can Berta és una construcció popular del municipi de Roses (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al nord-est del nucli urbà de la població de Roses, a la zona dels Hortells i a pocs metres al sud del mas de can Berta, al costat del camí que li dona accés.
Barraca de planta circular actualment força degradada. Ha perdut la coberta i bona part de la part posterior està enderrocada. Presenta un portal d'accés rectangular amb llinda monolítica. La construcció està bastida amb la tècnica de la pedra seca. Les pedres són majoritàriament allargades i estan disposades en filades més o menys regulars, sobretot el parament que integra la porta. També hi ha grans pedres desbastades i diverses pedres petites utilitzades per regularitzar i falcar el parament.

## Història

L'origen històric de les barraques de pedra seca es remunta a èpoques ancestrals, no ben definides, i tradicionalment s'ha dividit funcionalment entre cabanes de pastors i cabanes de vinya i olivars.
Al Cap de Creus hom pot generalitzar que les cabanes de vinya van lligades al moment àlgid de l'explotació agrícola, especialment la vinícola a partir dels segles xviii i xix. El conreu de vinyes va ser impulsat pel monestir de Sant Pere de Rodes, propietari d'una bona part de les terres que formen el Cap de Creus.
A partir de 1865 quan la fil·loxera començar a afectar greument a les vinyes franceses, el conreu de la vinya empordanesa es veu afavorit incrementant les seves explotacions, principalment cap a Gènova i Roma. Aquest auge va davallar amb la introducció de la fil·loxera al país cap al 1865, fent estralls en l'economia empordanesa i provocant una gran crisi en el sector, continuada de diferents migracions cap a, principalment, Cuba i l'Argentina.
És a partir d'aquest moment en què, hom pot parlar que el conreu de vinyes passa a ser una activitat econòmica secundària i complementària a la pesca, l'horticultura o el conreu de les oliveres.
La funció bàsica de les cabanes de pedra seca era tant l'aixopluc en moments de mal temps, com a magatzem per guardar les eines de treball.
A l'Empordà, les barraques de pedra seca es troben en diversos sectors, però es poden agrupar en tres principals: el format per la Serra de l'Albera i el Cap de Creus, on destaca la construcció emprant llicorella; un altre que abastaria el massís del Montgrí, de substrat calcari; i l'últim format pel paratge de la Garriga i per la serra dels Tramonts, també calcari.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Barraca de Can Berta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Barraca de Queralbs (Roses)

Barraca de Queralbs és una construcció popular del municipi de Roses (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al nord-oest del nucli urbà de la població de Roses, poca distància i a l'esquerra de la riera de Queralbs. S'hi pot accedir des del carrer Almería, de la urbanització Mas Fumats. Un cop passat un gran dipòsit d'aigua circular, la barraca es troba a uns 300 m al nord-oest.
Barraca bastida amb la tècnica de la pedra seca, feta amb pissarra i alguna quarsita, i construïda damunt la roca natural de la zona. La construcció aprofita una de les feixes de la zona d'olivars on està situada, com a paret nord de la mateixa barraca. La planta és semicircular i la coberta de falsa cúpula, a base de lloses molt grans, cobertes amb pedruscall. L'entrada és a llevant i correspon a una obertura trapezoïdal amb llinda plana. A l'interior hi ha un banc corregut i una petita fornícula a la paret.

## Història

L'origen històric de les barraques de pedra seca es remunta a èpoques ancestrals, no ben definides, i tradicionalment s'ha dividit funcionalment entre cabanes de pastors i cabanes de vinya i olivars.
Al Cap de Creus hom pot generalitzar que les cabanes de vinya van lligades al moment àlgid de l'explotació agrícola, especialment la vinícola a partir dels segles xviii i xix. El conreu de vinyes va ser impulsat pel monestir de Sant Pere de Rodes, propietari d'una bona part de les terres que formen el Cap de Creus.
A partir de 1865 quan la fil·loxera començar a afectar greument a les vinyes franceses, el conreu de la vinya empordanesa es veu afavorit incrementant les seves explotacions, principalment cap a Gènova i Roma. Aquest auge va davallar amb la introducció de la fil·loxera al país cap al 1865, fent estralls en l'economia empordanesa i provocant una gran crisi en el sector, continuada de diferents migracions cap a, principalment, Cuba i l'Argentina.
És a partir d'aquest moment en què, hom pot parlar que el conreu de vinyes passa a ser una activitat econòmica secundària i complementària a la pesca, l'horticultura o el conreu de les oliveres.
La funció bàsica de les cabanes de pedra seca era tant l'aixopluc en moments de mal temps, com a magatzem per guardar les eines de treball.
A l'Empordà, les barraques de pedra seca es troben en diversos sectors, però es poden agrupar en tres principals: el format per la Serra de l'Albera i el Cap de Creus, on destaca la construcció emprant llicorella; un altre que abastaria el massís del Montgrí, de substrat calcari; i l'últim format pel paratge de la Garriga i per la serra dels Tramonts, també calcari.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Barraca de Queralbs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Cal Canonge (Sant Feliu Sasserra)

Cal Canonge és una obra de Sant Feliu Sasserra (Bages) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres situat a la Plaça Major. Es tracta d'una construcció de tres altures, planta baixa i dos pisos. Els paraments són de maçoneria de pedra. A nivell de façana es diferencien dos cossos per la tipologia de les seves obertures. Destaca el cos de la dreta, on les obertures del primer pis conserven l'emmarcament de carreus de pedra i l'ampit motllurat, en un estat de conservació regular. L'edifici ha sofert reformes.

## Referències

* ↑ «Cal Canonge». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 octubre 2017].
# Barraca del serrat de la Glòria II

La barraca del serrat de la Glòria II és una barraca de pedra seca de la Selva de Mar (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Està situada al sud del nucli urbà de la població, integrada en una terrassa a pocs metres i a la dreta del camí vell de la Selva a Roses, pel coll de Sant Genís, a la part inferior del vessant oriental del serrat de la Glòria, vers la fondalada del rec dels Cirerers. A la part superior del mateix vessant es troba, visible, la barraca del serrat de la Glòria.

## Descripció

Es tracta d'una barraca de planta quadrada adossada a una feixa mitjançant la seva paret nord. La porta és rectangular, encarada a llevant i presenta una llinda monolítica. La coberta és de falsa cúpula i la construcció de pedra seca bastida amb pedra llicorella de la zona. Als extrems cantoners, les lloses utilitzades són de mida més gran. L'interior és de dimensions reduïdes, destinat a un aixopluc temporal o per l'emmagatzematge d'estris del camp. La superfície total de la cabana és d'uns quatre metres quadrats.

## Història

L'origen històric de les barraques de pedra seca es remunta a èpoques ancestrals, no ben definides, i tradicionalment s'ha dividit funcionalment entre cabanes de pastors i cabanes de vinya i olivars. Al Cap de Creus hom pot generalitzar que les cabanes de vinya van lligades al moment àlgid de l'explotació agrícola, especialment la vinícola a partir dels segles xviii i xix. El conreu de vinyes va ser impulsat pel monestir de Sant Pere de Rodes, propietari d'una bona part de les terres que formen el Cap de Creus.
A partir de 1865 quan la fil·loxera començar a afectar greument a les vinyes franceses, el conreu de la vinya empordanesa es veu afavorit incrementant les seves explotacions, principalment cap a Gènova i Roma. Aquest auge va davallar amb la introducció de la fil·loxera al país cap al 1865, fent estralls en l'economia empordanesa i provocant una gran crisi en el sector, continuada de diferents migracions cap a, principalment, Cuba i Argentina. És a partir d'aquest moment en què, hom pot parlar que el conreu de vinyes passa a ser una activitat econòmica secundària i complementària a la pesca, l'horticultura o el conreu de les oliveres.
La funció bàsica de les cabanes de pedra seca era tant l'aixopluc en moments de mal temps, com a magatzem per guardar les eines de treball. A l'Empordà, les barraques de pedra seca es troben en diversos sectors, però es poden agrupar en tres principals: el format per l'Albera i el Cap de Creus, on destaca la construcció emprant llicorella; un altre que abastaria el massís del Montgrí, de substrat calcari; i l'últim format pel paratge de la Garriga i per la serra dels Tramonts, també calcari.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Barraca del serrat de la Glòria II». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Barraca d'en Robés

Barraca d'en Robés és un conjunt de dues barraques de pedra seca del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) incloses en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Estan situades a l'oest del nucli urbà de la població de Cadaqués, a la sureda d'en Xirau, vessant nord del puig es Simonets. S'hi arriba pel camí de l'Aigua, amb accés des del quilòmetre 12 de la carretera GI-614, vorejant el recorregut de la riera de Sant Vicenç. Situada per sobre del camí.
Es tracta de barraques construïdes en un terreny força abrupte, amb un marcat desnivell cap a la riera. Tot i que la zona està dividida en terrasses aptes per al cultiu, actualment es troba tot cobert de vegetació. Les barraques consten d'un petit abric format a la roca natural del terreny, tancat amb un mur bastit amb la tècnica de la pedra seca.
La forma de la roca fa que l'abric s'utilitzi com espai interior, amb un banc corregut excavat a la paret, i alhora provoca que el mur només sigui necessari a la banda oest de l'abric, on l'obertura és més gran. El mur està bastit amb lloses de pissarra de diverses mides, disposades en filades irregulars, i blocs de pissarra rectangulars més grans per regularitzar les cantonades. A l'altre costat de l'obertura natural hi ha les restes del possible brancal est de l'accés a l'interior.

## Història

A Cadaqués hom pot generalitzar que les cabanes de vinya van lligades al moment àlgid de l'explotació agrícola, especialment la vinícola a partir dels segles xviii i xix. El conreu de vinyes va ser impulsat pel monestir de Sant Pere de Rodes, propietari d'una bona part de les terres que formen el Cap de Creus.
Vers l'any 1716 es documenta 154 hectàrees de vinya que el 1879 ja eren 376. A partir de 1865 quan la fil·loxera comença a afectar greument a les vinyes franceses, el conreu de la vinya empordanesa es veu afavorit incrementant les seves explotacions, principalment cap a Gènova i Roma. Aquest auge va davallar amb la introducció de la fil·loxera al país cap al 1865, fent estralls en l'economia empordanesa i provocant una gran crisi en el sector, continuada de diferents migracions cap a, principalment, Cuba i Argentina.
És a partir d'aquest moment en què, hom pot parlar que el conreu de vinyes passa a ser un activitat econòmica secundària i complementària a la pesca, l'horticultura o el conreu de les oliveres.
La funció bàsica de les cabanes de pedra seca era tant l'aixopluc en moments de mal temps, com a magatzem per guardar les eines de treball.
A l'Empordà, les barraques de pedra seca es troben en diversos sectors, però es poden agrupar en tres principals: El format per l'Albera i el Cap de Creus, on destaca la construcció emprant llicorella; un altre que abastaria el massís del Montgrí, de substrat calcari; i l'últim format pel paratge de la Garriga i per la serra dels Tramonts, també calcari.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Barraca d'en Robés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Barraca entre la Masia Llobatera i Perafita

Barraca entre la Masia Llobatera i Perafita és una construcció popular del municipi de Roses (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al nord-est del nucli urbà de la població de Roses, entre les masies de la Perafita i la Llobatera, prop del pla de les Taules.
Barraca construïda damunt l'aflorament de la roca natural de la zona, aprofitant el desnivell del terreny. És de planta circular i presenta la coberta plana exteriorment i cupular a l'interior. Presenta un cos adossat de planta irregular i amb la coberta plana, de menys alçada que el cos principal i disposat a manera de porxo, que integra la porta d'accés. Aquesta és rectangular i presenta una gran llinda plana formada per una llosa de pissarra. La barraca està bastida amb la tècnica de la pedra en sec, formada per primes lloses allargades de pissarra disposades en filades. Les cobertes presenten petites pedres sense treballar.

## Història

L'origen històric de les barraques de pedra seca es remunta a èpoques ancestrals, no ben definides, i tradicionalment s'ha dividit funcionalment entre cabanes de pastors i cabanes de vinya i olivars.
Al Cap de Creus hom pot generalitzar que les cabanes de vinya van lligades al moment àlgid de l'explotació agrícola, especialment la vinícola a partir dels segles xviii i xix. El conreu de vinyes va ser impulsat pel monestir de Sant Pere de Rodes, propietari d'una bona part de les terres que formen el Cap de Creus.
A partir de 1865 quan la fil·loxera començar a afectar greument a les vinyes franceses, el conreu de la vinya empordanesa es veu afavorit incrementant les seves explotacions, principalment cap a Gènova i Roma. Aquest auge va davallar amb la introducció de la fil·loxera al país cap al 1865, fent estralls en l'economia empordanesa i provocant una gran crisi en el sector, continuada de diferents migracions cap a, principalment, Cuba i l'Argentina.
És a partir d'aquest moment en què, hom pot parlar que el conreu de vinyes passa a ser una activitat econòmica secundària i complementària a la pesca, l'horticultura o el conreu de les oliveres.
La funció bàsica de les cabanes de pedra seca era tant l'aixopluc en moments de mal temps, com a magatzem per guardar les eines de treball.
A l'Empordà, les barraques de pedra seca es troben en diversos sectors, però es poden agrupar en tres principals: el format per la Serra de l'Albera i el Cap de Creus, on destaca la construcció emprant llicorella; un altre que abastaria el massís del Montgrí, de substrat calcari; i l'últim format pel paratge de la Garriga i per la serra dels Tramonts, també calcari.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Barraca entre la Masia Llobatera i Perafita». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Duck Dodgers in the 24½th Century

Duck Dodgers in the 24½th Century és un curtmetratge d'animació dirigit per Chuck Jones, amb guió de Michael Maltese, i produït per Warner Bros. Cartoons. El curt, creat el 1952, va ser estrenat el 1953 per The Vitaphone Corporation, la divisió de curtmetratges de Warner Bros. Pictures, com a part de la sèrie Merrie Melodies. El curtmetratge posa en escena Daffy Duck representant l'aventurer intergalàctic Duck Dodgers, secundat per Porky Pig qui fa d'el cadet de l'espai, qui tenen com a Nemesi Marvin el Marcià, el conquistador extraterrestre.

## Argument

La història conta les aventures de Duck Dodgers a la recerca de «l'Illudium Phosdex». Aquest rar element químic, àtom constitutiu de la crema per afaitar, no es troba enlloc més que sobre el misteriós «planeta X». Daffy Duck, acompanyat del seu «space cadet» (Porky Pig), fan investigacions sobre un mapa i deduït que cal passar per tots els planetes dels quals el nom és una lletra, i això per ordre alfabètic, per tenir èxit «naturalment» en aquest planeta X. Daffy Duck hi acaba aterrant. En pren ell possessió en nom de la Terra, en el moment en què Marvin el Marcià fa igualment en nom del planeta Mart. Els dos campions planetaris s'hauran d'enfrontar en un combat on l'ardit compta encara més que la força bruta.

## Animadors

* Lloyd Vaughan
* Ken Harris
* Ben Washam
* Maurice Noble (concepció i preparació)
* Philip DeGuard (decorats)

## Músiques

* Powerhouse Música escrita per Raymond Scott
* Egyptian Barn Dance Música escrita per Raymond Scott

## Premis

* El 1994, «Duck Dodgers in the 24½th Century» va ser escollida, pels especialistes de l'animació, quart entre els 50 millors dibuixos animats de tots els temps.
* El 2004, el curt ha guanyat retrospectivament el Premi Hugo (premi dels millors relats de ciència), a la categoria de «millor representació dramàtica».

## Seqüeles

Aquest curtmetratge va tenir tres seqüeles, a banda d'una sèrie televisiva inspirada en el seu argument.
Els curtmetratges són:
* Duck Dodgers and the Return of the 24½th Century (1980).
* Marvin the Martian in the Third Dimension (1996), curtmetratge en 3D.
* Duck Dodgers in Attack of the Drones (2003).

## Referències

* ↑ Beck, Jerry; Friedwald, Will. Looney Tunes and Merrie Melodies: A Complete Illustrated Guide to the Warner Bros. Cartoons. Henry Holt and Co, 1989, p. 251. ISBN 0-8050-0894-2.
* ↑ Beck, Jerry. The 50 Greatest Cartoons: As Selected by 1,000 Animation Professionals. Turner Publishing, 1994. ISBN 978-1878685490.
# Can Vilar (Sabadell)

Can Vilar és una masia de Sabadell (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de planta baixa, pis i golfa. Té una àmplia façana i coberta a dues vessants. Darrere del cos principal hi ha l'annex d'un cos transversal. A l'angle nord-oest s'alça una edificació quadrada que podria ser una torre de defensa no acabada i que fou perforada amb finestres d'obra. A ponent hi ha un porxo sostingut per una petita columna. Les arestes de l'edificació són carreus de pedra i els murs també, fins més amunt de la porta, després se segueix de tàpia. Hi ha tres finestres renaixentistes amb l'anagrama "IHS" dins d'un escut, les espitlleres i festejadors corresponents, una finestra gòtica i un rellotge de sol. A l'interior la cuina presenta una àmplia llar de foc. A l'aigüera hi ha majòliques del segle xviii. Al fons hi ha cellers amb gruta.

## Història

Sobre aquesta masia hi ha la hipòtesi de si pertanyia al fogar de Togores Sobiranes. Els Vilar ja eren establerts a les seves terres al segle xv, segons constava en uns vells pergamins avui desapareguts. Aquestes terres comprenien boscos de part dels termes de Sabadell i part del de Castellar del Vallès. Els Vilar exerciren, en diferents ocasions, el càrrec de regidors per la part forana de Sant Pere de Terrassa. Les extenses vinyes de Can Vilar sofriren la plaga de la fil·loxera a les darreries del segle xix, i al seu lloc s'hi plantaren pins.

## Referències

* 1 2 «Can Vilar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].

## Enllaços externs

* Can Vilar Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Termini de recuperació

El termini de recuperació o període d'amortització, també conegut en anglès com a payback period, és un mètode estàtic d'avaluar inversions. És el temps que ha de transcórrer en un projecte d'inversió per tal de recuperar el desemborsament inicial, tenint en compte tots els cobraments i pagaments.
Doncs, de manera simplificada: si la inversió inicial és de 1200 euros i que el flux de caixa anual és de 400 euros, el termini de recuperació és tres anys.
El criteri de selecció d'inversions mitjançant el termini de recuperació estableix que el projecte més aconsellable és aquell en què el termini de recuperació és més curt, és un mètode senzill, que tot i no especialistes comprenen el raonament. Com cada mètode de càlcul econòmic té inconvenients. Primer, els fluxos de caixos futurs sempre són estimacions. També, aquest criteri no té en compte els fluxos de caixa, negatius o positius que la inversió inicial pot produir després del moment en què es recupera el desemborsament inicial. En mantenir tots els factors iguals, pot tenir un sentit si el termini queda concebible. Ans al contrari, quan al càlcul del termini de recuperació, per exemple, per a la construcció d'una central nuclear es fa noms a mitjà termini com es solia fer, el criteri esdevé matemàticament absurd, com que període de semidesintegració de les deixalles és quasi infinit.

## Referències

* ↑ «Termini de recuperació». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. [Consulta: 1r agost 2014].
* ↑ Farinós i Viñas, Josep Emili. «Mesura de la liquiditat de les inversions: el mètode del termini de recuperació». A: Valoració de les inversions productives en l'empresa. Vol 46 de la Col·lecció Educació. València: Universitat de València, 2001. ISBN 9788437047058.
* ↑ Amat i Salas, Oriol. «El criteri del termini de recuperació». A: Comprendre la comptabilitat i les finances. Series Mòduls didàctics. Barcelona: Universitat de València, 1998, p. 66-67. ISBN 9788480882217.
# Armand de Fluvià i Vendrell

Armand de Fluvià i Vendrell (Barcelona, 24 d'agost de 1901 - Barcelona, 31 de desembre de 1967) fou un músic pianista i compositor català.

## Biografia

Va néixer al carrer Gran de Gràcia, fill de Pius de Fluvià i Borràs, natural de Granollers, i de Dolors Vendrell i Soler, natural de Sentmenat.
Va treballar arreu de Catalunya amb el Trio Fluvià. És autor de cançons sobre textos de poetes catalans. El seu fill Armand de Fluvià i Escorsa és un conegut genealogista i heraldista català.
Part del seu fons personal es conserva a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona. El fons aplega fotografies d'excursions i viatges pel territori català. Es troben també vistes d'indrets de la ciutat i d'altres poblacions catalanes, algunes en format targeta postal.
Es va casar amb Maria Escorsa i Benages.
El fons personal d'Armand de Fluvià i Vendrell es conserva a la Biblioteca de Catalunya, i inclou una col·lecció de partitures de Manuel de Fluvià.

## Referències

* 1 2 «Necrológicas». La Vanguardia, 03-01-1968, pàg. 24.
* ↑ «Armand de Fluvià i Vendrell | enciclopèdia.cat». [Consulta: 18 maig 2020].
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1901, número de registre 8483.
* ↑ Domènech, Sílvia (dir.); Torrella, Rafel; Ruiz, Montserrat. Barcelona fotografiada: 160 anys de registre i representació: guia dels fons i les col·leccions de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (CC-BY-SA-3.0). Arxiu Municipal de Barcelona, Institut de Cultura de Barcelona, 2007, p. 188. ISBN 978-84-9850-029-5.
* ↑ «Fons Armand de Fluvià i Vendrell de la Biblioteca de Catalunya». [Consulta: 18 maig 2020].

## Enllaços externs

* Fons Armand de Fluvià i Vendrell de la Biblioteca de Catalunya