OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Antoni Martí

Josep Antoni Martí (Tortosa, 1719 - monestir de Montserrat, 3 de gener de 1763) també conegut com a Josep Martí, va ser mestre de capella,compositor i pedagog català. Fou el primer renovador de l'Escola de Montserrat, ben format en l'estil tardobarroc italià.

## Biografia

Poc o gens se sap dels seus anys de formació. Consta que, l'any 1749, deixà la seva feina com a organista i mestre de la capella de l'església de la Soledad, a Madrid, per fer-se monjo a Montserrat. El 9 d'agost del 1753 professà i fou nomenat mestre de capella i de l'Escolania, tasques que continuaria fins a la seva mort, a l'edat de quaranta-tres anys. Dos dels seus deixebles montserratins esdevindrien músics d'anomenada: Anselm Viola i Narcís Casanoves.
La seva producció musical és molt àmplia. Compongué diverses misses per a quatre i cinc veus, una Missa de difunts, una Missa completa per a dos cors i orquestra, una Missa per a dues veus i instruments (que es conserva a la Biblioteca Nacional de Madrid), dues cantates de Nadal per a cor i orquestra, Magnificats, diversos responsoris dedicats al Nadal i a la Nativitat de la Mare de Déu, per a veu i orquestra, sis sonates instrumentals, un Stabat Mater i sis Lamentacions de Setmana Santa.
Influí considerablement en l'escola musical montserratina, en introduir-hi l'estil italianitzant que havia conegut en la seva estada a Madrid. Hom ha trobat ressons de Giovanni Battista Pergolesi en la seva obra, sobretot pel que fa al tractament de les veus i la melodia.

## Obres

* Beata me dicent, a 4 veus i instruments
* Cogitavit Dominus, per a quatre veus i acompanyament
* Ego vir videns, per a 3 veus
* Magnificat, per a quartet vocal solista, cor i orquestra
* Magnificat, per a sis veus, orquestra de corda, 2 trompes i acompanyament d'orgue
* O magnum mysterium: responsori per a les maitines de Nadal, per a soprano, doble cor i orquestra
* Manum suam misit, per a 2 veus i acompanyament de corda
* Matribus suis, per a sis veus
* Peccatem me quotidie, per a 9 veus
* Quem visditis pastores, per a 4 veus i orquestra
* Quomodo sedet sola, per a 8 veus i orquestra
* Silencio: cantata de Navidad, per a veus solistes, cor i orquestra
* Sonata, per a orgue
* Te Deum, laudamus, a 4 veus i orquestra

### Villancets

* Los pastorcillos deixan por la cordera, a 6 veus
* Muchachitos vaya que traigo una letra, a 5 veus i acompanyament
* Silencio de los Dolores
* Suspenda el labio su acento, per a quatre veus i acompanyament
* Villancico de Kalenda: Silencio, abismo, per a cor i orquestra
* Villancico de Kalenda: Obscura mansión triste, per a cor i orquestra

## Referències

* 1 2 «Josep Antoni Martí». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 «MARTÍ i ROSELLÓ, JOAN ANTONI». ASSOCIACIÓ MUSICAL DE MESTRES DIRECTORS. Arxivat de l'original el 21/10/2007. [Consulta: 15 gener 2023].
# Patinatge de velocitat als Jocs Olímpics d'hivern de 1988

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1988 celebrats a la ciutat de Calgary (Canadà) es disputaren deu proves de patinatge de velocitat sobre gel, cinc en categoria masculina i cinc més en categoria femenina. En aquesta ocasió debutà la prova de 5.000 metres en categoria femenina.
Les proves es realitzaren entre els dies 14 i 27 de febrer de 1988 a les instal·lacions de l'Olympic Oval.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 141 patinadors, entre ells 88 homes i 53 dones, de 21 comitès nacionals diferents.
| Austràlia (4) Àustria (3) Canadà (16) Corea del Nord (4) Corea del Sud (6) Estats Units (17) Finlàndia (2) | França (4) Itàlia (3) Iugoslàvia (2)  Japó (13) Noruega (7) Països Baixos (11) Polònia (3) | RDA (11) RFA (5) Regne Unit (2) Suècia (7) Txecoslovàquia (1) Unió Soviètica (17) R.P. de la Xina (4) |

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| 500 m. detalls | Uwe-Jens Mey | Jan Ykema | Akira Kuroiwa |
| 1.000 m. detalls | Nikolay Gulyayev | Uwe-Jens Mey | Igor Zhelezovski |
| 1.500 m. detalls | André Hoffmann | Eric Flaim | Michael Hadschieff |
| 5.000 m. detalls | Tomas Gustafson | Leo Visser | Gerard Kemkers |
| 10.000 m. detalls | Tomas Gustafson | Michael Hadschieff | Leo Visser |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| 500 m. detalls | Bonnie Blair | Christa Rothenburger | Karin Kania |
| 1.000 m. detalls | Christa Rothenburger | Karin Kania | Bonnie Blair |
| 1.500 m. detalls | Yvonne van Gennip | Karin Kania | Andrea Ehrig |
| 3.000 m. detalls | Yvonne van Gennip | Andrea Ehrig | Gabi Zange |
| 5.000 m. detalls | Yvonne van Gennip | Andrea Ehrig | Gabi Zange |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | RDA | 3 | 6 | 4 | 13 |
| 2 | Països Baixos | 3 | 2 | 2 | 7 |
| 3 | Suècia | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 4 | Estats Units | 1 | 1 | 1 | 3 |
| 5 | Unió Soviètica | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 6 | Àustria | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 7 | Japó | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 10 | 10 | 10 | 30 |

## Referències

* 1 2 3 «Olympedia – Speed Skating at the 1988 Winter Olympics». [Consulta: 30 desembre 2024].
# Orden Mundial

Orden Mundial és un grup de hardcore punk nascut el 2010 a Palma. Han publicat tres discs: dos en format LP i un en format EP. El primer LP, "Orden Mundial" (2012) va ser editat pel segell Discos Basura. El segon LP "Obediencia Debida" (2014) i l'EP "El Nuevo Sonido Balear" (2015) van ser editats pel segell anglès La Vida Es Un Mus.
Situant-se en una corrent de pensament de tendència explícitament anarquista, les seves lletres són en castellà i es caracteritzen per una marcada descreença vers les metanarratives salvífiques més pròpies d'alguns sectors de l'esquerra. N'en son exemples cançons com "Quince Eme", en la que critiquen el moviment 15-M, o "Acción Humanitaria". Durant el desembre del 2014 i el gener del 2015, Orden Mundial van realitzar una gira d'un total de 19 concerts pels Estats Units.

## Referències

* ↑ «Orden Mundial» (en castellà). La Fonoteca. [Consulta: 12 desembre 2016].
* ↑ «Orden Mundial». directori web. Discogs. [Consulta: 12 desembre 2016].
* ↑ Orden Mundial (en castellà) Orden Mundial. Discos Basura, 2012.
* ↑ Orden Mundial (en castellà) Obediencia Debida. La Vida Es Un Mus, 2014.
* ↑ Sperry-Fromm, Rob. «Hardcore/Punk Roundup» (en anglès). Brooklyn Vegan, 03-12-2014. [Consulta: 12 desembre 2016].

## Bibliografia

* CANYELLES, Tomeu: Breu historia del punk a Mallorca. Lleonard Muntaner Editor, 2015. ISBN 8416116172 / ISBN 978-8416116171

## Enllaços externs

* Orden Mundial a Bandcamp
* Reportatge sobre Orden Mundial per a AF Autofocus a Youtube
# Departament

Un departament (en francès: département, en castellà: departamento) és una administració i subdivisió política de molts països. Com una unitat territorial, el departament es va utilitzar per primera vegada per la Revolució Francesa, on els governs, pel que sembla, volien remarcar que cada territori era simplement una subdivisió administrativa de la nació unida sobirana.
El terme «departament», en altres contextos, significa una subdivisió administrativa d'una organització més gran. Aquest intent de restar importància a la identitat política local contrasta fortament amb els països que es divideixen en «estats» – la qual cosa implica la sobirania local. Avui dia, els departaments poden existir amb una assemblea representativa i executiva o sense.

## Departaments per país

Alguns països i territoris del món que se subdivideixen en departaments són els següents:
| Argentina Benín Bolívia Burkina Faso Camerun Colòmbia Congo | Costa d'Ivori El Salvador Alaska (històric) França Gabon Guatemala Haití | Hondures Nicaragua Níger Paraguai Perú Senegal Uruguai |

## Referències

* ↑ geonames.org. «ISO Subentity Codes for Peru» (en anglès). [Consulta: 20 febrer 2012].
* ↑ geonames.org. «ISO Subentity Codes for Uruguay» (en anglès). [Consulta: 20 febrer 2012].
Viccionari
# Lluís Carandell i Robusté

Lluís Carandell i Robusté (Barcelona, 24 de febrer de 1929 - Madrid, 29 d'agost de 2002) fou un periodista català. Era fill de Joan Carandell i Marimón i germà de Josep Maria Carandell i Robusté.

## Biografia

En esclatar la Guerra Civil Espanyola, el 1936, la família Carandell - Lluís era el més gran de set germans - es va traslladar a Burgos i, després, a Bilbao, per tornar de nou a Barcelona el 1939. Va estudiar la carrera de Dret a Madrid, encara que la seva vocació era ser periodista. El 1952 va començar a exercir el periodisme com a redactor d'El Correo Catalán, de Barcelona. Aquest va ser l'inici de cinquanta anys de professió periodística.
Va ser corresponsal en llocs tan diversos com Egipte, Islàndia, Grècia, Berlín, Singapur, l'antiga URSS i Portugal. Entre la seva nodrida obra - més de quaranta títols publicats - es troben les experiències viscudes en aquests països, com en el llibre Oriente Medio tiene la palabra. El 1956 va marxar a viure al Japó, amb la seva dona, Eloísa Jäger, per treballar a la ràdio pública japonesa.
El 1961, els Carandell fixen la seva residència a Madrid ciutat a la qual Lluís va dedicar més de deu llibres tan significatius com Vivir en Madrid - amb fotografies de Paco Ontañón - Madrid al pie de la letra, Qué pasa en Madrid o Del cielo a Madrid - amb fotografies de Ramon Masats -. L'alcalde Enrique Tierno Galván va nomenar-lo Hijo Predilecto d'aquesta ciutat. Mort a Madrid, fou enterrat al cementiri d'Atienza (Guadalajara), població on havia residit temporalment.
El 2006 se li va dedicar una exposició retrospectiva al Palau Robert de Barcelona.

## Obra

Com a periodista-viatger, Carandell va peregrinar per l'Espanya profunda - el 1951 ja va realitzar un viatge a Las Hurdes - que va retratar en Los pueblos más bellos de España. Entre historiador i cronista, va descriure la Vía de la Plata, el Camí de Santiago, els rius de la Península i els santuaris marians. Va saber reflectir amb profunditat i sentit de l'humor els vius contrastos culturals i humans que convivien en aquella Espanya del seu Celtiberia Show.
Els seus reportatges escrits a peu de notícia - per exemple, els de la revolució dels Clavells (1974), a Portugal, amb Eduardo Barrenechea - van aportar un aire nou al periodisme de l'època. Va col·laborar en nombroses publicacions periòdiques - El Noticiero Universal, Informaciones, El Sol, Madrid, El País, Triunfo, Cuadernos para el Diálogo, Hermano Lobo -. Va ser director de la revista Viajar. També va exercir com a periodista radiofònic i televisiu.
Les seves cròniques parlamentàries el van fer molt popular. La seva personalitat culta i irònica va saber reflectir en El show de sus señorías l'ambient i suculentes anècdotes dels polítics al Congrés dels Diputats i també del Parlament Europeu.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Històric d'exposicions del Palau Robert». web. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 gener 2013].
# Santi Cogolludo

Santi Cogolludo (Barcelona, 1961) és un fotògraf català. Des de l'any 2000, viu a Barcelona i és col·laborador fix del diari El Mundo. L'any 1999 va ser nominat amb el Zilvern Camera dels Països Baixos com un dels millors fotògrafs de l'any per un treball sobre les condicions de vida dels treballadors immigrants del ponent de la província d'Almeria. L'any 1990 va guanyar el tercer premi FotoPres. Ha col·laborat a El Periódico de Catalunya, El Independiente, El Sol i El Diari de Barcelona, i va ser membre de l'agència STAFF de Madrid.

## Referències

* ↑ «Projecte 1 dia 1 foto». Dossier. Arts Santa Mònica, Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2014].
# Castre de Cárcoda

El castre de Cárcoda o castre de Carcola, que ocupa una àrea de prop de 10 hectàrees, es troba vora la localitat de Carvalhais, al municipi de São Pedro do Sul, al contrafort de la serra d'Arada, a 610 metres d'altitud, i es compon de desenes de cases i pintures rupestres disseminades en quinze roques.
El castre de Cárcoda té, com a defenses naturals, la ribera de Contença i la de Varosa, i com a defensa edificada, una muralla i un fossat que es negava en cas de perill.
Les cases d'aquest castre tenen planta circular, oval o rectangular, i algunes contenen un atri envoltat per un mur. Les parets eren fetes per petites pedres amb argila i el sostre amb materials vegetals, i més tard s'hi emprà teula romana. En aquest castre hi havia llars, lavabos i sitges.
A la zona del castre aparegueren objectes lítics, materials de bronze i ferro, monedes romanes, fragments de vidre i ceràmica diversa.
El castre degué construir-se en el bronze final i fou habitat fins a finals del segle III.
Fou estudiat per Amorim Girão i Bairrão Oleiro de Coïmbra i per Correia Tavares de Viseu (cinc campanyes arqueològiques).
Fou classificat per l'IPPAR com a Immoble d'Interés Públic el 20 d'octubre de 1955.

## Referències

* ↑ Castro da Cárcoda na base de dados Ulysses da Direçâo-Geral do Património Cultural de Portugal.
# Diòcesis dels Països Catalans

Les diòcesis que tenen seu als Països Catalans han sofert canvis territorials al llarg de la història. Les actuals són les següents:

## Província eclesiàstica de Tarragona

* Arquebisbat de Tarragona
* Bisbat d'Urgell
* Bisbat de Girona
* Bisbat de Solsona
* Bisbat de Vic
* Bisbat de Lleida
* Bisbat de Tortosa

## Província eclesiàstica de Barcelona

* Arquebisbat de Barcelona
* Bisbat de Terrassa
* Bisbat de Sant Feliu

## Catalunya del Nord

* Bisbat de Perpinyà, antigament Bisbat d'Elna

## Província eclesiàstica de València

* Bisbat de Sogorb-Castelló
* Arxidiòcesi de València
* Bisbat d'Oriola-Alacant
* Bisbat de Mallorca
* Bisbat de Menorca
* Bisbat d'Eivissa
Les comarques de la Franja de Ponent, malgrat la seva vinculació històrica als bisbats catalans, estan repartides entre els bisbats de Barbastre-Montsó i el de Saragossa. A la zona de la Ribagorça, a l'edat mitjana hi havia hagut el Bisbat de Roda; en ser suprimida, la seva diòcesi passà a engruixir el Bisbat de Lleida, fins a la creació del bisbat de Barbastre-Montsó, en què les parròquies administrativament aragoneses passaren a dependre del nou bisbat. També cal destacar que un municipi de la Franja, Aiguavia de Bergantes (inclòs generalment al Matarranya tot i formar part oficialment del Baix Aragó) forma part de la diòcesi de Terol i Albarrasí.
L'Alguer és seu de la diòcesi de l'Alguer-Bosa, a la regió eclesiàstica de Sardenya.

## Vegeu també

* Província eclesiàstica Tarraconense
* Província eclesiàstica de Barcelona

## Referències

* ↑ «Municipios de la diócesis de Teruel y Albarracín - Conferencia Episcopal Española» (en castellà), 22-10-2020. [Consulta: 20 desembre 2024].
# Decididos de Quintino

Decididos de Quintino era un dels ranchos de carnaval més famosos de Rio de Janeiro. La seva seu estava al barri de Quintino Bocaiúva, Rio de Janeiro i la seva major rival eren els Aliados de Quintino. La seva seu era molt frecuentada, sobretot durant el Carnaval per sambistes de l'època molt famosos. Amb la decadència d'ambdòs ranchos, es transformaren en una escola de samba. L'any 1990, els Decididos de Quintino han tornat a participar en concursos durant un sol any.

## Referències

* ↑ O Globo, 06-03-1935, pàg. 4.
* ↑ O Globo, 22-02-1980, pàg. 11.
* ↑ O Globo, 15-04-1991, pàg. 9.
# Jaime Montaña Pascual

Jaime Montaña Pascual (Martorell, 1926 - Martorell, 6 de maig de 1990) va ser un ciclista català del 1946 al 1955. Del seu palmarès destaca una victòria d'etapa a la Volta a Catalunya de 1953. Va participar en el Giro d'Itàlia de 1952.

## Palmarès

* 1950
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Portugal
* 1951
** 3r al Gran Premi Pascuas
* 1953
** Vencedor d'una etapa del Volta a Catalunya
** 1r al GP Sniace

## Referències

* ↑ «Jaime MONTAÑA» (en anglès). Museo del Cilcismo. [Consulta: 25 desembre 2024].
* ↑ «Jaume Montaña Pasqual». Enciclopèdia de l'Esport Català. [Consulta: 25 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Mercedes Monmany

Mercedes Monmany (Barcelona, 1957) és una escriptora, crítica literària i editora catalana. Llicenciada en Ciències de la informació per la Universitat Complutense de Madrid, es va especialitzar en literatura contemporània europea. L'any 2014 va ser condecorada amb la Medalla de l'Orde de les Arts i les Lletres de la República francesa, ha estat editora i crítica literària en diferents mitjans espanyols, com El País, Revista de Libros, La Vanguardia o l'ABC.
Ha traduït a autors com Leonardo Sciascia, Attilio Bertolucci, Francis Ponge, Valerio Magrelli o Philippe Jaccottet. Com a editora, ha publicat Una infancia de escritor, Don Quijote en los Cárpatos, Vidas de mujer i l'antología de la narrativa de Juan Perucho: De lo maravilloso y lo real. Com a escriptora, la seva obra més important és Por las fronteras de Europa. Un viaje por la narrativa europea de los siglos XX y XXI, un assaig sobre la narrativa europea que ha estat publicat per Galaxia Gutenberg i que està plantejat com una barreja entre guia de viatge i assaig literari. És jurat de diversos premis literaris espanyols i internacionals, com el Premi de Novela Café Gijón, el Premi Torrente Ballester de narrativa, el Premi Lampedusa de Sicília, o el Zbigniew Herbert International Literary Award de Varsòvia.

## Referències

* ↑ «Mercedes Monmany, Chevalier de l'Ordre des Arts et des Lettres de Francia». La Vanguardia. [Consulta: 7 desembre 2015].
* ↑ «Monmany, Mercedes». Galaxia Guttemberg. Arxivat de l'original el 10 de setembre 2015. [Consulta: 7 desembre 2015].
* ↑ «Monmany, Mercedes». Galaxia Gutenberg. Arxivat de l'original el 10 de setembre 2015. [Consulta: 7 desembre 2015].
* ↑ «Mercedes Monmany, Chevalier de l'Ordre des Arts et des Lettres de Francia». La Vanguardia [Consulta: 7 desembre 2015].
* ↑ «Mercedes Monmany traza su canon de la narrativa europea de los siglos XX y XXI». Agencia EFE. [Consulta: 7 desembre 2015].
# Frit Ravich

Frit Ravich, SL és una empresa d'alimentació amb seu a Maçanet de la Selva (La Selva) fundada el 1963 per Josep Maria Viader. En el seu catàleg compta amb més de 500 productes, entre els quals es troben patates xips, aperitius, fruits secs i brioixeria.
El 2022 van facturar 262,7 milions d'euros. La seva directora general és Judith Viader, i tenen una plantilla d'uns 1000 treballadors.
El 2023 van facturar 302 milions d'euros i la seva plantilla es va ampliar fins a 1.100 persones, un creixement d'aproximadament el 15%.

## Referències

* 1 2 Badia López, Anna «Frit Ravich supera els 300 milions en vendes en un 2023 de rècord». The New Barcelona Post, 08-02-2024 [Consulta: 30 desembre 2024].
* ↑ Frit Ravich vol invertir 25 milions a ampliar el centre de Maçanet a VilaWeb, 25 d'agost de 2008
* ↑ Diari Ara, 27 de juliol de 2023.
* ↑ «Frit Ravich assoleix un creixement d'un 18%», 26-07-2023. [Consulta: 30 juliol 2023].
* ↑ L'empresa d'aperitius dispara un 15% les vendes, fins als 300 milions d'euros. La Vanguardia en paper. 11 de febrer de 2024.

## Enllaços externs

* Pàgina web de Frit Ravich Arxivat 2013-11-25 a Wayback Machine.
# Josep Miquel Sobrer Barea

Josep Miquel Sobrer (Barcelona, 1 de setembre de 1944 – Bloomington, Indiana, Estats Units, 1 de gener de 2015) fou professor en diverses universitats estatunidenques (Puget Sound, Michigan-Ann Arbor i Indiana-Bloomington), autor d'articles sobre literatura catalana i castellana i de llibres sobre Bernat Desclot i Ramon Muntaner (1978), Ausiàs March (1987) i La poesia dramàtica de Josep Maria de Sagarra (Galerada, 2011). També va publicar El llibre dels oracles (La Magrana, 1988) i Desfer les Amèriques (Galerada, 2006). Va traduir al català obres d'Ian Fleming, H. G. Wells, Sylvia Plath, Mervyn Peake, John Donne i altres. A l'anglès va traduir l'antologia Catalonia, A Self-Portrait (1992) i peces curtes o poemes de Pere Calders, Quim Monzó, Montserrat Roig, J. V. Foix, Joan Salvat-Papasseit i Gabriel Ferrater. Va publicar la versió anglesa de Mirall trencat de Mercè Rodoreda (A Broken Mirror, University of Nebraska Press, 2006), de l'obra escrita completa d'Antoni Tàpies (dos volums, 2009 i 2011) i la traducció anglesa de Les set aromes del món (The Seven Aromas of the World), d'Alfred Bosch. Entre les seves darreres obres es troben la traducció a l'anglès d'obres de Josèp d'Arbaud, de l'occità, i una autobiografia, La llum d'aquells dies.

## Bibliografia

* Bover i Font, August «Josep Miquel Sobrer, una vida transatlàntica (1944-2015)». Estudis Romànics. Institut d'Estudis Catalans [Barcelona], Vol. 38, pàg. 588-590. ISSN: 2013-9500 [Consulta: 26 juliol 2018].
* Parcerisas, Francesc «Josep Miquel Sobrer (1944-2015)». Llengua & Literatura. Societat Catalana de Llengua i Literatura, Institut d'Estudis Catalans [Barcelona], Núm. 26, 2016, pàg. 309-311. ISSN: 2013-9527 [Consulta: 26 juliol 2018].

## Referències

* ↑ «Josep Miquel Sobrer. L'home que va escriure el seu propi obituari». Núvol, 10-01-2015 [Consulta: 20 novembre 2015].
* ↑ «Josep Miquel Sobrer». Tralicat. (Institut Ramon Llull). Arxivat de l'original el 2015-11-21. [Consulta: 20 novembre 2015].
# Serra de les Crestes de Faro

La Serra de les Crestes de Faro és una serra situada al municipi de Flix a la comarca de la Ribera d'Ebre, amb una elevació màxima de 270 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Parc del Mirador del Migdia

El Parc del Mirador del Migdia està situat a la muntanya de Montjuïc al Districte de Sants-Montjuïc de Barcelona. Va ser creat el 1992 amb un projecte de Beth Galí, Jaume Benavent i Andreu Arriola.

## Descripció

Es tracta d'una gran zona forestal situada al vessant sud de la muntanya de Montjuïc. Es troba entre el Castell de Montjuïc i l'Estadi Olímpic Lluís Companys, al costat del Cementiri del Sud-oest i el Fossar de la Pedrera, i inclou la zona del Sot del Migdia, una antiga pedrera reconvertida en espai per a concerts i esdeveniments esportius. El fort pendent del parc fa que els seus camins estiguin traçats en ziga-zaga, mentre que les zones verdes recreen el típic bosc mediterrani, tot i que en alguns punts presenta un aspecte més artificial, com el passeig de palmeres de la part superior. En aquest passeig es van plantar el 1999 els anomenats Arbres dels cònsols, un conjunt de 45 arbres representatius de diferents països plantats per 45 cònsols acreditats a Barcelona. A la zona coneguda com a Camí de l'Esparver es troben les restes del Castell del Port, un antic enclavament d'origen medieval del que tan sols resten unes poques pedres que van ser la base d'una torrassa. En aquest lloc es va col·locar el 1989 una placa commemorativa del Mil·lenari de Catalunya. El parc presenta unes magnífiques vistes del Port de Barcelona i El Prat de Llobregat, així com de la mar Mediterrània.

## Vegetació

Entre les espècies presents al parc es troben: el pi blanc (Pinus halepensis), el pi pinyoner (Pinus pinea), l'alzina (Quercus ilex), el xiprer (Cupressus sempervirens), l'olivera (Olea europaea), la falsa acàcia (Robinia pseudoacacia), l'eucaliptus blau (Eucalyptus globulus), el freixe de fulla gran (Fraxinus excelsior), el pollancre (Populus nigra "Italica"), la tipuana (Tipuana tipu), l'arbre de l'amor (Cercis siliquastrum), la figuera de moro (Opuntia ficus-indica), la ginesta (Spartium junceum), el baladre (Nerium oleander) i la palmera canària (Phoenix canariensis).

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona

## Referències

* ↑ Gabancho, 2000, p. 120-121.
* ↑ «Parc del Mirador del Migdia». [Consulta: 8 octubre 2014].

## Bibliografia

* Gabancho, Patrícia. Guia. Parcs i jardins de Barcelona. Ajuntament de Barcelona, Imatge i Producció Editorial, 2000. ISBN 84-7609-935-5.