OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell de Sant Domí

El castell de Sant Domí és un edifici del poble de Sant Domí, al municipi de Sant Guim de Freixenet (Segarra) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge situat dins del nucli urbà i integrat al grup d'habitatges del poble. L'edifici presenta al costat de la seva façana d'accés la base de la primitiva torre del castell. Es tracta d'una torre semicircular adossada al parament de la casa i que presenta a la seva part inferior un aparell fet amb carreus de mida petita i de forma tant quadrada com rectangular amb coberta a mitja esfera de teula àrab, La casa presenta un aspecte molt remodelat i presenta a la façana d'accés una estructura de planta baixa i primer pis, precedida per un pati voltat de jardí amb una porta d'accés a l'exterior. Aquest conjunt clou amb una tanca que volta el perímetre de la façana d'accés o principal.

## Història

El poble de Sant Domí fou reconquerit i repoblat a mitjan segle xi a partir d'una antiga parròquia dedicada al mateix sant en el mateix moment en què es repoblà tot el sector territorial que envolta Cervera. La parròquia ja és esmentada en les llistes de parròquies del bisbat de Vic dels segles xi i xii. El terme és esmentat en dos documents datats els anys 1064 i 1085 com afrontació territorial del castell d'Amorós.
D'aquest indret sorgí un llinatge amb el nom de Santdomí, alguns membres del qual es documenten a partir del segle xii. També hi ha notícia que l'any 1215, Dalmau de Santdomí era castlà del veí castell d'Amorós i que el llinatge en mantingué la castlania fins al 1245. En els fogatjaments dels anys 1365-70 i 1381 consta que el castell i el lloc de Sant Domí era de l'abadessa de Valldaura.

## Referències

* 1 2 3 «Castell de Sant Domí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
# Castell de Gavassa

El castell de Gavasa, al terme de Peralta i Calassanç (Llitera) és un castell del que només en queden algunes runes, i que està situat en una penya gairebé inaccessible sobre el poble de Gavassa (actualment, no s'hi pot pujar si no és escalant).
Actualment hi queda només una estructura de 4 metres d'amplada o menys, adaptada a la roca, i feta amb carreus, i una paret encofrada d'època posterior.
L'origen del castell se suposa d'època islàmica i la seva fortificació s'atribueix a Muhàmmad ibn Llop, al segle x. En aquesta posició molt estratègica, perquè controlava el pas entre la Llitera i la Ribagorça, es complementava amb els propers castells de Calassanç i de Sorita. A final del segle xi (abans del 1079) va ser conquerit pel comte Ermengol IV d'Urgell i a partir d'aleshores es devia anar reformant.

## Referències

* ↑ «Peña de Misdia». BUSCADOR - Patrimonio Cultural de Aragón. Govern Aragonès. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 20 octubre 2014].
* 1 2 3 Tortosa i Terres de l'Ebre, Llitera i Baix Cinca. Catalunya Romànica. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1997, pag. 276-277 Volum XXVI. ISBN 84-412-2515-X.
# Casa Miquel Mach

La Casa Miquel Mach és un edifici del centre de Terrassa, situat al carrer de l'Església, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici d'habitatges situat amb façana a dos carrers, el de l'Església i el de Mosterol. Està format per planta baixa i dos pisos. La façana d'accés, la que dona al carrer de l'Església, mostra una ordenació simètrica de les obertures, amb quatre a cada planta i totes amb perfils arrodonits. A la planta baixa hi ha, a l'esquerra, la porta d'accés; al centre un finestral i a la dreta una botiga. Al primer pis hi ha una balconada i al segon pis balcons individuals. L'edifici es corona amb una cornisa. L'arrebossat del parament de la façana imita els carreus.

## Història

La casa va ser bastida l'any 1913. L'arquitecte de l'obra fou Lluís Muncunill i Parellada.
Va allotjar la Farmàcia Mach, inaugurada el 31 de juliol de 1915 al número 16 del carrer de l'Església i decorada també per Muncunill; més endavant s'anomenaria Farmàcia Clapés. El 1922, el mateix arquitecte va fer una ampliació de l'edifici ocupant el solar veí del número 14.
La casa presenta diversos noms segons les fonts: Casa Miquel Mach Oller, Casa Miquel Mach Ullés, Casa M. Madí Uller o, fins i tot, Casa Badia. Sembla que la més ben documentada és la corresponent a Miquel Mach i Ullés, propietari de l'edifici el 1914.
Va ser objecte d'una campanya arqueològica el 1988 per localitzar i excavar el tram oriental de la muralla de la ciutat. La irregularitat de la planta del número 16 indica que seguia el traçat de la muralla.

## Referències

* 1 2 «Casa Badia - Casa M. Madí Uller». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 octubre 2014].
* ↑ Vegeu-ne aquí una antiga imatge de l'interior.
* 1 2 3 4 Moro García, Antonio. «Memòria: Excavació arqueològica: Carrer de l'Església, 14 i 16 - Carrer de Mosterol, 9». Gerència Municipal d'Urbanisme de Terrassa, juny 1998. [Consulta: 30 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Castell de la Clua

El Castell de la Clua és un castell del poble de la Clua, al municipi d'Artesa de Segre (Noguera) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És situat a tocar d'un congost que separa la plana del Segre de la vall d'Ariet. L'espluga on hi ha el castell és situada a la part baixa d'un cingle, orientat cap al sud-oest, damunt del poble actual.

## Història

Les primeres notícies del terme corresponen a l'any 1059, quan Arsenda d'Àger donà al monestir de Santa Maria de Meià unes vinyes situades en la Clua. El castell pertanyia al patrimoni de la família Meià. L'any 1193, Guillem de Meià en el seu testament deixà a la seva germana Ermessenda i al fill d'aquesta, Ramon de Cervera, diversos castells, entre els quals el de la Clua. L'any 1311, Dolça de Cervera donà el castell de la Clua i els altres de la família Meià al seu fill Pere II d'Ayerbe el qual el 1312 permutà al rei Jaume II tot el seu patrimoni de Catalunya per diversos castells situats a Aragó. Tot seguit, el rei els incorporà a la corona.
El castell es considerava situat al marquesat de Camarasa però no apareix en cap document referent als castells dependents dels infants Ferran i Martí, posseïdors del marquesat. El 1405, Ramon Picó tenia el castell en feu del rei. L'any següent el castell fou venut per Bernat de Cruïlles. El 1453, el feudatari era Bernat de Vilagaià, que tingué un conflicte sobre límits amb el capítol de la Seu d'Urgell. Un descendent d'aquest, Miquel de Vilagaià, manà vendre el castell de la Clua, la qual cosa feu Joana, probablement la seva muller, l'any 1505, a Pere de Rocaspana juntament amb tota la jurisdicció civil i criminal.
En el moment de la desaparició de les senyories jurisdiccionals, el castell es trobava sota el domini del noble Gomes.
Roig i Jalpí, a mitjan segle xvii fa la descripció del castell: En el lugar de Clua entre unas peñas, hay un casttillo medio habitable.

## Arquitectura

El castell és bastit sota una balma natural situada a la part baixa d'un espadat. Un mur de 100 cm de gruix i 8,5 m de llargària, tanca un espai que a peu pla té una fondària de 3 m i que al pis principal pot arribar a uns 10 m de profunditat. L'espai interior era dividit en tres nivells. El nivell inferior, on hi havia la pota d'entrada, té una alçada de 3 m El nivell principal té un alçada de 3,5 m Al costat oest s'han conservat restes d'un nivell superior i el mur arriba fins al sostre de la balma.
La paret, fins a 4 m, és feta amb carreus de mida mitjana (15 cm X 30 cm) poc treballats però afilerats. La part superior de l'edifici sembla que fou afegida posteriorment. A peu pla, arran de terra, hi havia una porta acabada en arc de mig punt de la qual han desaparegut dovelles i muntants. En aquest nivell inferior també veiem diverses espitlleres. A la planta principal hi ha una finestra gran, segurament d'època moderna.
La construcció es pot datar cap al segle xiii amb probables precedents més antics.

## Referències

* 1 2 Bolòs i Masclans, Jordi [et al.]. «Castell de la Clua». A: La Noguera. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1994, p. 178-179 (Catalunya romànica, XVII). ISBN 84-7739-098-3.
# Pou Bo

Pou Bo és un pou d'aigua de Godall (Montsià) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Al mig de la Plaça el Pou Bo es troba quest pou d'un metre de diàmetre per uns 40 cm d'alçada sobre el paviment e la plaça, realitzat amb grans carreus de pedra. Damunt aquesta estructura pètria n'hi ha una altra de ferro i d'uns 80 cm d'alçada que permet l'extracció de l'aigua.
A la vora mateix del pou hi ha una font i una aixeta.

## Història

A una zona on pràcticament no hi ha rius superficials, excepte l'Ebre, i l'emplaçament elevat potser va ser determinant per a la creació d'una població.

## Referències

* 1 2 3 «Pou Bo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 març 2019].

## Enllaços externs

* «Pou Bo». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Frontera entre l'Uzbekistan i el Kazakhstan

La frontera entre Uzbekistan i Kazakhstan és la frontera de 2.330 kilòmetres en sentit est-oest que separa el nord de l'Uzbekistan (Karakalpakistan i províncies de Navoiy, Jizzakh, Taixkent i Sirdaryo) del sud del Kazakhstan (província de Manguistau, Aktobé, Oix i Khizilordà i Kazakhstan Meridional). Fou establerta com a frontera internacional amb la dissolució de la Unió Soviètica en 1991.

## Traçat

La frontera comença al trifini entre ambdós països amb Turkmenistan, presenta dos trets rectilinis (com al meridià 56 a l'Est) després de tallar el cada cop més disminuït Mar d'Aral. Del marge oriental del Mar d'Aral segueix cap a l'Est fins a trifini entre ambdós països i Kirguizstan. En 2000 es van produir alguns conflictes territorials entre ambdós estats a propòsit de la frontera. Tanmateix, en en 2008 la situació a la frontera s'havia apaivagat.
El 19 d'octubre de 2006 Kazakhstan va construir un mur de seguretat de 45 km al llarg de la seva frontera amb Uzbekistan. El mur del Kazakhstan-Uzbekistan s'estén als districtes administratius de Saryagash i Maktaaral al sud del Kazakhstan i consta d'una tanca de 2,5 m d'alçada que inclou projectors de llum. El mur es troba al llarg de les ciutats de l'Uzbekistan oriental. Va ser construït per frenar el narcotràfic a través de la frontera.

## Referències

* ↑ «Uzbekistan». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ Sally N Cummings. «The Uzbekistan Border with Kazakhstan». Arxivat de l'original el 2008-11-07. [Consulta: 17 maig 2018].
* ↑ «Asian Rivals Kazakhstan, Uzbekistan Hold Summit».
* ↑ «Kazakhstan To Fence Section Of Border». Radio Free Europe, 19-10-2006. [Consulta: 12 juny 2007].
* ↑ Greenberg, Ilan. «Kazakhstan: Fence For Part Of Uzbek Border». New York Times, 20-10-2006. [Consulta: 12 juny 2007].
# Cérvol de les pampes

El cérvol de les pampes (Ozotoceros bezoarticus) és un cérvol de mida mitjana, endèmic de les planúries de la regió temperada de Sud-amèrica. Antigament s'estenia des del tròpic fins a la Patagònia, però a causa de la caça massiva del segle xix i l'ocupació del seu hàbitat pel bestiar boví, actualment només viu en àrees aïllades del Brasil, l'Uruguai i l'Argentina. Està registrat a l'Apèndix I de la llista d'espècies protegides del CITES.

## Referències

* ↑ «The IUCN Red List of Threatened Species» (en anglès). International Union for Conservation of Nature and Natural Resources. [Consulta: 26 abril 2009].
* ↑ Ungerfeld, Rodolfo; González-Pensado, Solana; Bielli, Alejandro; Villagrán, Matías; Olazabal, Daniel «Reproductive biology of the pampas deer (Ozotoceros bezoarticus): a review» (en anglès). Acta Veterinaria Scandinavica, 50, 1, 12-2008. DOI: 10.1186/1751-0147-50-16. ISSN: 1751-0147. PMC: PMC2430702. PMID: 18534014.
* ↑ GonzáLez, S.; Maldonado, J. E.; Leonard, J. A.; Vilà, C.; Barbanti Duarte, J. M. «Conservation genetics of the endangered Pampas deer ( Ozotoceros bezoarticus )» (en anglès). Molecular Ecology, 7, 1, 1-1998, pàg. 47–56. DOI: 10.1046/j.1365-294x.1998.00303.x. ISSN: 0962-1083.
* ↑ Geist, Valerius. Deer of the World: Their Evolution, Behaviour, and Ecology (en anglès). Stackpole Books, 1998. ISBN 978-0-8117-0496-0.
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# 92 aC

L'any 92 aC va ser un any del calendari romà prejulià. En aquell temps, era conegut com a any del consolat de Pulcre i Perpenna (o, més rarament, any 662 ab urbe condita o de la fundació de la ciutat). L'ús del nom «92 aC» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini va ser el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments
### Imperi Part

* Hi ha el primer contacte diplomàtic entre Roma i l'Imperi Part. Luci Corneli Sul·la, propretor a Cilícia, restaura Ariobàrzanes I Filoromà al tron de Capadòcia per ordre del Senat. Això crida l'atenció de Mitridates II de Pàrtia, que li envia una ambaixada per sol·licitar una aliança.

### República Romana

* Gai Claudi Pulcre i Marc Perpenna són elegits cònsols.
* Ciceró diu que Gai Claudi Pulcre era un home amb gran poder de convenciment i un bon orador.
* Els censors Gneu Domici Ahenobarb i Luci Licini Cras prohibeixen les escoles dels anomenats 'retòrics llatins'.
* Gai Senti, probablement aquest any, es converteix en el governador romà de Macedònia.

## Naixements

* Publi Clodi Pulcre, polític romà.

## Necrològiques

* Antíoc XI Epífanes.

## Referències

* ↑ Funegan, Jack (et al.). Chronos, kairos, Christos : nativity and chronological studies. Winona Lake [IN]: Eisenbrauns, 1989, p. 115. ISBN 9780931464508.
* ↑ Smith, William (ed.). «Sulla». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ Smith, William (ed.). «Perperna». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ Ciceró. Brutus, 45
* ↑ Ciceró. De l'orador, III, 24, 92
* ↑ Titus Livi. Epítom, LXX
* ↑ Tatum, W. J. The patrician tribune : Publius Clodius Pulcher. Chapel Hill: The University of North Carolina Press, 1999, p. 33. ISBN 9780807824801.
* ↑ Antiochus XI a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 200
# Cleopatra Kambugu Kentaro

Cleopatra Kambugu Kentaro (1984) és una activista ugandesa pels drets humans i les dones transgènere.

## Biografia

Kentaro va créixer amb onze germans i el seu pare, qui els va criar amb la capacitat "d'expressar-se sense por i amb criteri", segons les seves pròpies paraules.
Kentaro es va graduar en Patologia de cultius, biotecnologia i genètica pel Kampala College (Universitat de Makerere).
Va començar a qüestionar la seva identitat de gènere durant els seus estudis a la universitat, investigant primer les concepcions del gènere no binari en diferents cultures. Després, cap als 23 anys, va començar a descobrir la comunitat LGBT d'Uganda.
Quan es va prohibit l'homosexualitat a Uganda, es va veure obligada a fugir, trobant refugi a Kenya, des d'on l'any 2013 va fer públic al diari més llegit d'Uganda (Red Pepper) que era una dona transgènere. Això es va produir una setmana després de l'aprovació de la Llei contra l'homosexualitat d'Uganda el 20 de desembre de 2013 al Parlament d'Uganda.
Kentaro treballa com a administradora de subvencions per a la Iniciativa de Drets i Salut Sexual a l'Àfrica Oriental (UHAI EASHRI), donant suport a la sexualitat, la salut i els drets humans de les minories. Advoca per una discussió oberta sobre gènere i sexualitat a l'Àfrica, malgrat les molèsties que observa pel que fa al sexe.
Kentaro estudia Biologia Molecular i Biotecnologia a la Facultat de Medicina Veterinària de la Universitat Makerere. Ha treballat en diversos projectes diferents al Centre Nacional de Biotecnologia i a l'Institut Nacional d'Investigació de Recursos Cultius Agrícoles, centrat principalment en la biologia molecular del plàtan i la mandioca de l'Àfrica Oriental, amb l'objectiu d'alleujar la pobresa i la fam.

### La perla d'Àfrica

Kentaro va començar a compartir la seva història a la popular sèrie The Pearl of Africa (La perla d'Àfrica), que es va adaptar a un llargmetratge documental estrenat el 30 d'abril de 2016 al Festival Internacional de Cinema Documental Canadenc Hot Docs. Al film Kentaro emprèn "un viatge íntim més enllà de les restriccions binàries per descobrir la seva identitat", un procés que va assenyalar com a difícil, ja que va contra les normes de masculinitat africanes. El director Jonny Von Wallström va seguir Cleopatra Kambugu Kentaro i el seu amant Nelson durant 18 mesos, mentre Kentaro treballava per millorar el benestar de la comunitat LGBT d'Uganda malgrat l'escalada discriminació.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cleopatra Kambugu Kentaro» (en anglès americà). OKAYAFRICA's 100 WOMEN. Arxivat de l'original el 2021-03-20. [Consulta: 9 març 2021].
* 1 2 3 4 5 Brathwaite, Les Fabian «'The Pearl of Africa': An Interview with Africa's First Openly Transgender Star Cleopatra Kambugu» (en anglès). Out, 28-04-2016.
* 1 2 «Cleo Kambugu | WEF | Women Economic Forum» (en anglès americà). WEF. [Consulta: 9 març 2021].
* ↑ «Cleo Kambugu» (en anglès americà). Astraea Lesbian Foundation For Justice. Arxivat de l'original el 2021-03-20. [Consulta: 9 març 2021].
# Sant Pere de Vallmanya

Sant Pere de Vallmanya és l'església parroquial de Vallmanya, al municipi de Pinós (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

Es troba a la part més alta del poble, al nord, culminant el conjunt de cases. Al seu costat hi ha una notable porta d'entrada al cementiri i a llevant, a l'altre costat del barranc, es veu la capella romànica de Sant Miquel.

## Descripció

Construcció religiosa, església d'una sola nau amb capelles laterals, coberta a doble vessant i amb la porta a migdia de l'edifici; la porta és l'únic element decorat de tot l'exterior de l'edifici, amb un senzill frontó triangular que reposa sobre pilars estriats i capitells jònics.
L'església, de grans proporcions, té un enlairat campanar de planta quadrada al mur de ponent; aquest campanar és també obra del segle xviii però fou construït sobre la base d'una torre medieval, possiblement la torre del castell de Vallmanya. Està format per un cos rectangular dins la nau de l'església, aprofitat com a base del modern campanar; al costat de migdia conserva encara una finestra de mig punt dovellada i, a la cara de ponent, una estreta espitllera. L'aparell és de carreus irregulars i reble, propis del segle xi.

## Història

Sant Pere de Vallmanya és l'església parroquial del lloc i l'antiga església del castell del mateix nom. El lloc és esmentat al segle X i formava part dels dominis del comtat de Berga, juntament amb els Peguera, Fígols i la casa fortalesa de Berga. Sempre ha mantingut el seu caràcter parroquial.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* 1 2 3 «Sant Pere de Vallmanya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 març 2015].
# Mare de Déu de Savila

El Santuari de Santa Maria de Savila és una església de Castellar de la Ribera (Solsonès) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Te la categoria de santuari marià, ja que s'hi venera la imatge de la Mare de Déu de Savila.

## Situació

Es troba a la part nord-oest del terme municipal, al marge dret de la Ribera Salada, als camps del sud de la serra de Comardons. S'alça a uns 150 metres de la masia de la Vila de Perdiguers, que queda al nord.
S'hi accedeix des del punt quilomètric 89,2 de la carretera C-26 (42° 01′ 26″ N, 1° 22′ 18″ E﻿ / ﻿42.023787°N,1.371566°E﻿ / 42.023787; 1.371566). Es pren la pista que surt en direcció nord. Immediatament es bifurca i s'agafa la pista de l'esquerra. Als 400 metres, en un encreuament, es continua recte, deixant el desviament a la dreta. Es passa pel mig d'un camp de conreu i als 750 metres s'arriba a l'església.

## Descripció

L'actual edifici està situat a 800 metres del primitiu, sobre la font de la Mare de Déu, vora el camí. Es tracta d'una sola nau rectangular, sense absis. A prop seu, hi ha un altre edifici construït l'any 1866.
Destaca el campanar d'espadanya, amb dues finestres cobertes amb voltes de mig punt i arcs adovellats. Al frontis hi ha un ull de bou, construït de diferents pedres. El parament està format per carreus escudejats i rebles de totes mides.

## Referències

* 1 2 «Església de la Vila de Perdiguers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].

## Enllaços externs

* Església de la Vila de Perdiguers, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
* Bisbat de Solsona, parròquia de Ceuró Arxivat 2014-12-08 a Wayback Machine., cita Mare de Déu de Savila
# Torre de Reixes

La Torre de Reixes és una torre defensiva situada en els voltants de l'Horta d'Alacant, en l'entitat de Santa Faç, pertanyent a la ciutat d'Alacant. Deu el seu nom a les dues grans reixes que té en la seva façana principal.
L'any 1997 va ser catalogada com Bé d'Interès Cultural, juntament amb la resta de torres defensives de l'Horta d'Alacant.

## Història

La llegenda sosté que va ser la mansió del corsario àrab Ben Aymet, qui va manar destruir en el segle xii la ciutat de Lloixa, situada en les proximitats de l'Albufereta; després de la conquesta, les seves tropes es van aquarterar en la torre. L'edifici actual és el tradicional de les cases nobles en l'Horta d'Alacant i correspon al segle xvi, destacant la seva torre fortificada. Va pertànyer a la família Talayola, l'escut de la qual d'armes es troba esculpit en la façana. Després va passar a les mans de l'arquitecte Miguel López González, que va dur a terme una profunda restauració de l'immoble en els anys 1940, aportant al conjunt restes del claustre de Sant Nicolau. Finalment fou adquirida pel Grup Juan XXIII, que explota la finca en l'actualitat per a celebracions.
Està construïda amb carreuons i carreus cantoners i es compon de soterrani, planta baixa, tres pisos i terrassa, i la seva base es protegeix per un talús.

## Referències

* ↑ URL de la referència: http://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1512.
* ↑ Ministerio de Educación, Cultura y Deporte: base de datos de bienes culturales protegidos, consultat el 22 d'abril de 2013.
* ↑ Pastor de la Roca, José. Historia general de la ciudad y castillo de Alicante. Alicante: Imprenta de Rafael Jordá, 1854, p. 109 y ss.
* ↑ Serrano, Manolo. «Capilla de Casa-Torre de Rejas». Ermitas y monumentos religiosos en Alicante, 2012.
* ↑ Grupo Juan XXIII: Torre de Reixes Arxivat 2013-07-23 a Wayback Machine., consultat el 22 d'abril de 2013.
* ↑ Castillos del Mundo: Torre de les Reixes, consultat el 22 d'abril de 2013.