OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Agaricomicets

Agaricomicets (Agaricomycetes) és una classe de fongs. El tàxon és aproximadament idèntic al definit per Homobasidiomycetes per Hibbett & Thorn, amb la inclusió d'Auriculariales i Sebacinales. Inclou no sols els bolets sinó també la majoria de les espècies dels tàxons ja no utilitzats de Gasteromycetes i Homobasidiomycetes.
Tots els membres de la classe produeixen basidiocarps i la seva mida va de pocs mm fins als polyporales, que fan un metre de diàmetre i pesen 130 kg. El grup inclou el que sembla l'organisme més vell de la Terra, el miceli d'Armillaria gallica, amb 1.500 anys.
Gairebé totes les espècies d'aquesta classe són terrestres (unes poques en són aquàtiques); existeixen en un ampli marge d'ambients i la majoria s'alimenten de substàncies en descomposició, com la fusta morta. Tanmateix, algunes espècies són patògenes o paràsits i d'altres simbiòtiques, com els fongs ectomicorícics.

## Referències

* ↑ Hibbett, D.S. & R.G. Thorn. McLaughlin, D.J. et al. (eds). The Mycota, Vol. VII. Part B., Systematics and Evolution. Berlin: Springer-Verlag, 2001, p. 121–168.
* ↑ Hibbett, D.S., et al. «A higher level phylogenetic classification of the Fungi». Mycological Research, 111, 5, març 2007, pàg. 509–547. DOI: 10.1016/j.mycres.2007.03.004. PMID: 17572334.
* ↑ Smith, M. et al. «The fungus Armillaria bulbosa is among the largest and oldest living organisms». Nature, 356, 1992, pàg. 428–431. DOI: 10.1038/356428a0.

## Enllaços externs

* Tree of Life Agaricomycetes by David S. Hibbett.
* Overview of the Basidiomycota from Aarhus University, Denmark Arxivat 2005-04-19 a Wayback Machine..
* Evolution & Morphology in the Homobasidiomycetes.
# Solució sòlida

Una solució sòlida és una solució en estat sòlid d'un o més soluts en un solvent. Aquesta mescla és considerada una solució en lloc d'un compost sempre que l'estructura cristal·lina del dissolvent romangui sense canvis en ser substituïts els seus àtoms pels àtoms dels soluts i a més la mescla romangui homogènia.
El solut pot incorporar-s'hi dins de l'estructura cristal·lina del dissolvent bé mitjançant substitució, reemplaçant cada partícula del dissolvent per una partícula del solut, o bé de forma intersticial, encaixant-s'hi cada partícula de solut dins de l'espai que hi ha entre partícules del dissolvent. Ambdós tipus de solució sòlida afecten les propietats del material, ja que distorsionen, encara que sigui una mica, l'estructura cristal·lina i perquè pertorben l'homogeneïtat física i elèctrica del material dissolvent.

## Condicions de formació

Algunes mescles constituiran fàcilment solucions sòlides en un determinat rang de concentracions, mentre que d'altres mescles no constituiran mai solucions sòlides. La propensió de dues substàncies en formar una solució sòlida és un assumpte complicat que dependrà de les propietats químiques, cristal·logràfiques i quàntiques dels materials en qüestió. Per regla general, es poden formar solucions sòlides sempre que solvent i solut tinguin:
* Semblant radi atòmic (menys del 15% de diferència, per tenir solubilitat total): com més similars siguin, menor distorsió de xarxa i, per tant, major solubilitat.
* Igual estructura cristal·lina.
* Semblant electronegativitat: els metalls han de tenir poca afinitat electroquímica per formar solució sòlida. En cas de tenir gran afinitat electroquímica es perd el caràcter metàl·lic i es reforça el caràcter iònic o covalent en l'aliatge.
* Semblant valència: si el solut aporta més electrons al núvol electrònic que el dissolvent se n'afavoreix la solubilitat.

## Mineralogia

En els minerals que apareixen de manera natural a les roques és molt freqüent l'existència de solucions sòlides, de forma que la substitució d'uns àtoms per d'altres en l'estructura cristal·lina produeix diferents varietats del mateix mineral o fins i tot són considerats minerals diferents quan les propietats en canvien molt.
Un exemple important d'això el constitueix la sèrie de solució sòlida contínua de les plagioclases, on la composició varia entre l'extrem sòdic de l'albita (NaAlSi₃O₈) fins a l'extrem càlcic d'anortita (CaAl₂Si₂O₈).

## Aplicació industrial

El diagrama de fases de la figura mostra un aliatge de dos metalls que formen una solució sòlida a totes les concentracions relatives de les dues espècies. En aquest cas, la fase pura d'ambdós és d'idèntica estructura cristal·lina, i les propietats similars als dos elements permet substitucions parcials en tota l'àmplia gamma de concentracions relatives dels dos metalls.
Les solucions sòlides tenen importants aplicacions comercials i industrials, tals com l'obtenció de mescles que poden tenir propietats superiors als dels materials purs. Molts aliatges de metalls són solucions sòlides. Àdhuc petites quantitats de solut poden afectar les propietats físiques i elèctriques del solvent.
# Manuel Sayrach i Carreras

Manuel Sayrach i Carreras (Sants, 10 de gener de 1886 - Sant Feliu de Llobregat, 22 de gener de 1937) fou un arquitecte modernista català.
Fill de Miquel Sayrach i Carabassa, metge natural de Sants, i de Concepció Carreras i Solà, es va titular com a arquitecte el 1917, i va destacar també com a escriptor d'obres dramàtiques i poemes lírics. Casat amb Montserrat Fatxó dels Xiprers i Pi, van ser pares d'Abelard, Narcís, Jaume-Patrici i dels editors Manuel i Miquel Àngel Sayrach i Fatjó dels Xiprers.
La seva obra arquitectònica la influència d'Antoni Gaudí, especialment en aquells aspectes ornamentals de caràcter simbòlico-estructural. Les seves obres més conegudes són les dues cases Sayrach: Casa Sayrach (1918) i Casa Montserrat Fatjó de Sayrach (1926).

## Referències

* ↑ Estudis de llengua i literatura catalanes oferts a R. Aramon i Serra en el seu setantè aniversari, Volum 1. Curial Edicions Catalanes, 1979, p. 216.
* ↑ «esquela de Manuel Sayrach Carreras i del pare Miquel Sayrach i Carabassa». La Vanguardia, 28-09-1939, pàg. 9.

## Bibliografia

* Fontbona, Francesc «Notícia del Manuel Sayrach escriptor». Miscel·lània Aramon i Serra [Bar­celona], vol. I, 1979, pàg. 215-220.
* Lupercio Cruz, Carlos. Aleix Clapés (1846-1920) y Manuel Sayrach (1886-1937): en los márgenes del modernismo. Universitat Politècnica de Catalunya. Departament de Composició Arquitectònica (tesi doctoral), 2013.
* «Glossari d'artístes». A: El Modernisme. Vol 2. Barcelona: Ed. Olimpíada Cultural i Lundwerg, 1990. ISBN 84-87647-006.
# Mauro Geraldo Galvão

Mauro Geraldo Galvão, més conegut com a Mauro Galvão, (Porto Alegre, 19 de desembre de 1961) és un futbolista brasiler retirat i actual entrenador de les dècades dels 80 i 90.
Jugà a diversos clubs brasilers com foren els dos grans clubs de la seva ciutat, Sport Club Internacional i Grêmio, i a Bangu, Botafogo i Vasco da Gama de Rio de Janeiro. També feu una breu incursió a Europa a l'AC Lugano de Suïssa.
Amb la selecció jugà 26 partits, i participà en els Mundials de 1986 i 1990. També guanyà una medalla d'argent als Jocs Olímpics de Los Angeles 1984.
L'any 2003 esdevingué entrenador del Vasco. Dirigí al club en 28 partits i evità el seu descens a la segona divisió. El 2004 entrenà al Botafogo, tot i que no acabà la temporada. El 2005 dirigí a Náutico i Vila Nova.

## Referències

* ↑ Enciclopédia do Futebol Brasileiro Lance Volume 2. Rio de Janeiro: Aretê Editorial S/A, 2001, p. 300. ISBN 8588651017.
* ↑ «Mauro Galvão». Sambafoot, 01-07-2007. Arxivat de l'original el 2011-05-11. [Consulta: 28 agost 2008].
* 1 2 3 4 5 «Eternamente jovem - Mauro Galvão» (en portuguès). Gazeta Esportiva. Arxivat de l'original el 2007-12-03. [Consulta: 28 agost 2008].
* ↑ «Todos os brasileiros - 1990» (en portuguès). FolhaOnline, 09-12-2005. [Consulta: 16 desembre 2017].
# Hellespontus

Hellespontus és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -49.67 ° latitud N i 35 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Hel·lespont, antic nom dels Dardanels.

## Referències

* ↑ "Hellespontus". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Blanca Picany

Blanca Picany (1232 - 1316) fou una noble mallorquina esposa del filòsof Ramon Llull amb qui va tenir dos fills i amb qui va compartir la vida durant uns anys.
Pertanyia a una família cristiana que s'havia establert a Mallorca després de la conquesta de l'illa per Jaume I el 1229; els Llull gaudien d'una bona posició. Blanca i Ramon es van casar el 1257, quan Ramon Llull tenia vint-i-cinc anys. Van viure gràcies a l'herència familiar i a la posició de Ramon, senescal de la taula del rei de Mallorca a la cort del príncep Jaume, el fill petit de Jaume I que el 1276 seria rei de Mallorca. Van tenir dos fills, Domènec, al qual va dedicar, passat el temps, algunes obres per l'ajuda en la seva formació, i Magdalena, casada amb el noble Pere de Sentmenat.
Al voltant de l'any 1263, a l'edat de trenta anys, Ramon Llull va prendre la resolució de canviar totalment la seva vida i dedicar la al servei de Déu i se’n va anar a meditar a Rocamador, un santuari del sud de França, per emprendre el pelegrinatge fins a Santiago de Compostel·la.
Va acabar abandonant la família i Blanca s'adreçà al batle de la ciutat de Mallorca, Pere de Caldes, per demanar-li que nomenàs un administrador que tingués cura de les possessions de la família, perquè el seu marit s'havia fet contemplatiu i havia desatès l'administració domèstica dels seus béns temporals, tal com diu un document datat el 13 de març de 1276.
Ramon Llull, a vuitanta-un anys, a l'hora de redactar el seu testament (1313), va deixar uns diners a Domènec i a Magdalena; Blanca Picany potser havia mort i per aquest motiu no apareix en el document.

## Referències

* ↑ Gran Enciclopèdia de Mallorca. VIII. Promomallorca, 1991.
* ↑ Ripoll, Maribel. Ramon Llull. El viatger de la paraula. Illa edicions, 2015.
* ↑ Ripoll, Maribel. Ramon Llull. El viatger de la paraula. Illa edicions, 2005.
* ↑ Bonner., Anthony. Ramon Llull. Vida de mestre Ramon. Barcino, 2013.
* ↑ Ripoll, Maribel. Ramón Llull. El viatger de la paraula. Illa edicions, 2005.
* ↑ «Narrativa i pedagogia, narracions i currículum». [Consulta: 11 gener 2025].
# Llista de literatura lèsbica

La literatura lèsbica inclou obres tant d'autores d'orientació sexual lèsbica com també històries en el contingut de les quals es troben situacions lèsbiques, realitzades per autores heterosexuals.
Les autores lesbianes que no tracten la temàtica lèsbica en les seues obres són també considerades part d'aquest grup literari. Cas contrari són aquelles obres d'escriptores heterosexuals que solament tracten el tema del lesbianisme en un segon pla dins de la història; aquestes no es consideren prou importants per a incloure-les en aquesta categoria.
Les obres fonamentals de la literatura lèsbica es troben en la poesia de Safo. La producció contemporània d'aquest tòpic se centra al voltant de menudes editorials exclusivament de tall lèsbic, com també cercles d'afeccionats en línia. Alguns treballs s'han establit com a elements d'importància històrica i artística a través dels anys. Algunes vegades, aquest tipus de material és difícil d'identificar atès que si les petites editorials especialitzades no editen les obres, la majoria acaba en l'anonimat a causa de la poca promoció de temes de tall lèsbic per les grans editorials.

## Ficció lèsbica
### Drames clàssics

* La Garçonne (The Bachelor Girl) – Victor Margueritte – (1922)
* The Well of Loneliness – Radclyffe Hall – (1928) – objecte d'un judici per obscenitat que va desterrar el llibre al Regne Unit fins al 1949, though "there are no descriptions of sex in it, no rude words, and the lesbian lovers do not live happily ever after."
* Ladies Almanack – Djuna Barnes – (1928)
* Orlando: A Biography – Virginia Woolf – (1928)
* The Autobiography of Alice B. Toklas – Gertrude Stein – (1933) – un dels treballs més accessibles de Stein. Altres, amb contingut lèsbic que a ull no pot ser evident per al lector no informat, inclouen As a Wife Has a Cow: A Love Story, Lifting Belly, i Miss Furr and Miss Skeene.
* The Children's Hour – Lillian Hellman – (1934)
* Nightwood – Djuna Barnes – (1936)
* Torchlight to Valhalla – Gale Wilhelm – (1938)
* Spring Fire – Marijane Meaker (com Vin Packer) (1952)
* The Price of Salt – Patricia Highsmith (com Clare Morgan) – (1952)
* Odd Girl Out, I Am a Woman, Women in the Shadows, Journey to a Woman, and Beebo Brinker a.k.a. the "Beebo Brinker Chronicles" – Ann Bannon (1957–1962)
* The Group (novel·la) – Mary McCarthy (1962)
* The Killing of Sister George – Frank Marcus – (1963)
* Desert of the Heart – Jane Rule – (1964) (base pel film de 1985 Desert Hearts)
* Patience and Sarah – Isabel Miller (1969)
* A Compass Error – Sybille Bedford (1968)
* La passió segons Renée Vivien, Maria-Mercè Marçal (1994)

## Referències

* ↑ Baker, Michael. Our Three Selves: A Life of Radclyffe Hall. Londres: GMP Publishers Ltd., 1985, p. 353. ISBN 0-85449-042-6.
* ↑ Jeanette Winterson, The Times, 1997.

## Vegeu també

* Literatura lèsbica
# Miquel Forns i Fusté

Miquel Forns i Fusté (Sitges, 7 de desembre del 1971) és tècnic en bibliologia i alcalde de Sitges.
Militant de CDC des de jove (entrà a la Joventut Nacionalista de Catalunya el 1988), va ser designat per encapçalar la llista de Convergència i Unió per a les eleccions municipals del 2007. Va sortir escollit regidor, però no fou fins a les eleccions del 2011 que ocupà l'alcaldia sitgetana. En l'actualitat (2014) és president de Convergència i Unió a Sitges.
El 13 de juny de 2015 és reescollit novament com a batlle de Sitges, formant govern en minoria fruit d'un pacte conjunt signat amb Esquerra Republicana de Catalunya (ERC).
Per a les eleccions municipals del 2019, opta per tancar la llista de Junts per Sitges com a número 21 i no presentar-se com a alcaldable, la qual encapçala Mònica Gallardo i Montornès.
Molt vinculat a la vida local, ha participat activament en la Festa Major de Sitges (durant anys formà part del ball de la Moixiganga i com portador dels gegants de la vila), el Carnaval de Sitges (i participà en la Comissió de Carnaval del Casino Prado) i la processó de Setmana Santa. Ha format part de la Comissió de Festes del barri de les Cases Noves i de l'Associació d'Antics Alumnes i Amics de l'Escola Pia de Sitges, així com ha participat en la secció de Triatló del Club Natació Sitges, l'Elenc Artístic del Patronat, al grup Gent de Teatre de Sitges i al centre d'esplai la Moixiganga.
Pels seus estudis sobre el folklore local, obtingué els premis Folklore de Sitges (1997 i 2002), i l'Eugeni Molero de Periodisme i Investigació garrafencs.

## Publicacions

* Actes oficials, fets i anècdotes de la Festa Major de Sitges (1853-1996). Sitges: Grup d'Estudis Sitgetans (GES), 1999 (Estudis sitgetans, 27). ISBN 8429745955. Premi de Folklore de Sitges Jofre Vilà 1997
* Forns i Fusté, Miquel (dir). Cinc mirades al carnaval de Sitges: segles XV-XX. Sitges: Societat Recreativa El Retiro, 2000. ISBN 8460715035.
* Santa Tecla: vaivens de la Festa Major petita'. Sitges: GES, 2007 (Estudis sitgetans, 30). Premi de Folklore de Sitges Jofre Vilà 2002

## Referències

* ↑ «Miquel Forns lidera el nou govern de Sitges». Eix diari, 11-06-2011.

## Enllaços externs

* Blog personal
* Biografia, a la plana de l'ajuntament de Sitges Arxivat 2014-05-08 a Wayback Machine.
# Sopdu

Sopdu en jeroglífics :
En la mitologia egípcia, Sopdu Septu o Sopedu era originalment la calor abrasadora del sol de l'estiu. Els efectes de l'abrasadora del sol va portar moltes cultures antigues a veure com guerrers, i els egipcis no eren diferents a això, amb Sopdu tant ser vist com un déu de la guerra. Sopdu, deriva d'aquesta calor que arriba poc després de l'ortus helíac de l'estrella Sírius i, per tant, era percebut com la deïficació de Sírius (Sopd és la forma masculina de Sopdet, «t» és el femení determinant). En efecte, s'ha dit que Sopdet va donar a llum a aquesta calor, i així Sopdu va ser vist com el seu fill. Els grecs van fer una conclusió similar: el nom grec Sírius significa essencialment abrasador.
Com que l'ortus helíac es produeix a l'est, i la calor del sol comença allà cada dia, Sopdu es coneix com el Senyor de l'Orient i va tenir el seu major centre de culte al nomos més oriental del Baix Egipte, que va ser nomenat Sepdu, que significa lloc de Sopdu. La combinació de ser un déu de la guerra, i ser associat amb el límit oriental, porten a Sopdu està representat com un guerrer asiàtic, amb una faixa shemset i la destral llarga, i en general es diu per protegir les fronteres d'Egipte. Quan els egipcis van conquistar el Sinaí, també fou erigit en protector de les mines de turquesa, presents en la seva major part al Sinaí.
Har-Sopdu en jeroglífics :
El seu nom està compost pel jeroglífic d'«afilat», un triangle punxegut, i el sufix plural tercera persona (un Quail), de manera que una traducció literal del seu nom és «els aguts» No obstant això, el glif triangle era en realitat una representació d'un aculi vegetal, que els egipcis es refereix com una dent, de manera que el seu nom podria ser vist com el plural de dent. En conseqüència, els déus guerrers també s'associen amb la mort, es va dir, en els Textos de les Piràmides, per protegir les dents dels morts.
En l'Imperi Mitjà, com un déu guerrer, es va convertir fortament associats amb el faraó, que, juntament amb el seu déu és el cel, condueixen a una associació amb Horus, el déu del cel, que es deia que era patró del faraó. En conseqüència, Sopdu començà sent representat com l'ús de les dues plomes de falcó com un adorn de cap, que representava a Horus, que era vist com un falcó. També va començar a ser identificat com l'abanderat d'Horus - guanyant el glif d'un falcó en un estàndard en el seu nom. En aquest moment, el sufix plural del seu nom, anteriorment un jeroglífic d'una guatlla, es va demostrar amb l'abreviatura hieràtica - un remolí, que sovint condueix a errors d'interpretació de la norma que representen la guatlla, que sembla haver desaparegut d'una altra manera. Amb el temps, l'associació amb Horus portar a la seva identitat a poc a poc a la fusió d'Horus, i en el Nou Regne, va ser coneguda com a Har-Septu, un aspecte d'Horus més que un individu.

## Referències

* ↑ Greek and Egyptian Mythologies By Yves Bonnefoy and Wendy Doniger, p. 221. University of Chicago Press, 1992 ISBN 0-226-06454-9
# Cal Brocà (Riudecanyes)

Cal Brocà és una obra de Riudecanyes (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa pairal en cantonada, amb façana a dos carrers i a la placeta que porta el seu nom. És un edifici interessant per la seva arquitectura i pel seu contingut, que ha estat reformat en èpoques successives. Obra de paredat amb reforços de carreus. Porta d'arc pla de dovelles de reclau. A la façana principal, cantonada amb el carrer Dilluns, hi ha una petita capella votiva, amb fornícula tancada, i protegida per una petita teulada a doble vessant.

## Història

Edifici construït probablement al segle xvii, i reformat el XVIII. Una de les portes de la façana porta la data 1755 a la clau. Ha patit arranjaments al segle xix i d'altres d'època més recent. Actualment es fan servir els baixos de la casa per a conservar i exposar les vitrines i peces del museu històric i arqueològic local, gestionat pel Centre Cultural de la vila.

## Referències

* 1 2 «Cal Brocà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2018].
# Icaria (albedo)

Icaria és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -39.67 ° latitud N i 230 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Icària, nom d'una illa grega

## Referències

* ↑ "Icaria (albedo)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Huế

Huế (化 en chữ Nôm) és la capital de la província de Thừa Thiên - Huế, al Vietnam. Està inscrit a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1993.
Entre 1802 i 1945, fou la capital imperial de la dinastia Nguyễn. Com a tal, és coneguda pels seus monuments i arquitectura. La seva població és d'aproximadament 340.000 persones.
La ciutat està situada al centre del Vietnam a la riba del Sông Hương (riu Hương), només unes quantes milles cap a l'interior des del mar de la Xina Meridional. Està a 540 km al sud de la capital Hanoi i a 644 km al nord de Hồ Chí Minh, la ciutat més gran del país antigament coneguda com a Saigon.

## Ciutat imperial

A la riba nord del riu hi ha la ciutadella, el centre de la ciutat històrica, on es troben els monuments, temples i pagodes més importants. A la riba sud del riu hi ha la part nova de la ciutat, amb la majoria de les zones d'oci, negoci i residencials.
El complex de monuments de Huế és a la llista del patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Complex of Hué Monuments» (en anglès). [Consulta: 17 març 2021].

## Enllaços externs

* Thua Thien Hue Province official website Arxivat 2008-01-20 a Wayback Machine.
* Festival Huế Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine.