OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Masia del Pla de la Banyeta

La Masia del Pla de la Banyeta és una obra de Palol de Revardit (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció de planta rectangular, tipus basilical, desenvolupada en planta baixa, pis i una tercera planta en la seva crugia central. La coberta és de teula àrab a dues vessant. Les parets estructurals són de pedra i morter de calç amb carreus bisellats i els ampits són de pedra emmotllurada. La banda esquerra de la façana principal presenta un portal tapiat.

## Història

La casa es troba emplaçada al costat de l'antic camí de Girona a Banyoles. A la llinda de la porta es pot veure cisellada la data de l'any 1635 i en una finestra del primer pis l'any 1640.

## Referències

* 1 2 «Masia del Pla de la Banyeta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Josep Postius i Saura

Josep Postius i Saura (Puigcerdà, Cerdanya, 4 de novembre de 1914 - Sant Pere de Ribes, Garraf, 15 de març de 1993) fou un fotoperiodista català.
Estudià a l'Escola Pia de Puigcerdà i treballà en un primer moment al Banco Ceretano. Tot i haver-se iniciat en la professió a França, un cop finalitzada la guerra civil espanyola va tornar a Catalunya, on va treballar com a fotoperiodista per a diaris i revistes com Destino, Diari de Barcelona o La Vanguardia, entre d'altres. Fou amic de Tomàs Roig i Llop.
El 1984 va publicar un llibre sobre Dalí de títol Aquel Dalí, juntament amb Luis Romero. Quan es va jubilar va marxar a viure a un poble dels Pirineus. Abans de morir va donar el seu arxiu gràfic, amb més de 100.000 negatius, a l'Institut Municipal d'Història de Barcelona. També hi ha obres seves a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona.

## Fons personal

Part del seu fons personal es conserva a l'Arxiu Fotogràfic de Barcelona. El fons reuneix la producció generada com a fotògraf professional per Josep Postius i Saura. Majoritàriament són negatius que mostren la tasca realitzada durant els quaranta anys que va treballar com a reporter gràfic. Com a fotoperiodista, va fer fotografies dels actes polítics, culturals, esportius i d'oci del moment. L'àmbit en què més va treballar va ser el món de l'espectacle i les festes socials. Destaquen les fotografies fetes a Salvador Dalí.

## Selecció de llibres publicats

* Aquel Dalí. Barcelona: Argos Vergara, 1984. 4º. 190 pàg. ISBN 9788471788931
* Los Rincones de la Memoria. Barcelona: Ediciones B, 1990. 256 pàg. ISBN 9788440612830

## Referències

* ↑ CORBERÓ PAPIOL, Salvador. Postius, los rincones de la memòria. Barcelona: Ediciones B, 1990. ISBN ISBN 84-406-1287-7.
* ↑ CORBERÓ, 1990.
* ↑ Tomàs Roig i Llop. El meu viatge per la vida 1939-1975. L'Abadia de Montserrat, 2005, p. 37–. ISBN 9788484157199 [Consulta: 10 octubre 2010].
* ↑ La Vanguardia El archivo de Postius, al Institut d'Historia 20 de juliol de 1983, pàgina 18. Consulta 10/10/2010
* ↑ «Josep Postius i Saura». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Fons de l'arxiu». Arxivat de l'original el 2010-06-24. [Consulta: 8 juliol 2010].
* ↑ Domènech, Sílvia (dir.); Torrella, Rafel; Ruiz, Montserrat. Barcelona fotografiada: 160 anys de registre i representació: guia dels fons i les col·leccions de l'Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona (CC-BY-SA-3.0). Arxiu Municipal de Barcelona, Institut de Cultura de Barcelona, 2007, p. 301. ISBN 978-84-9850-029-5.
# Can Llos

Can Llos és una obra de Porqueres (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular formada per dos cossos de diferents alçades. Ambdós tenen cobertes a dos vessants. El cos de major alçada consta de planta baixa, pis i golfes. La porta d'entrada consta d'una llinda i està protegida per una petita teulada de rajols i fusta. Totes les obertures han estat emmarcades per blocs de pedra ben escairats. El segon cos, de majors dimensions i inferior alçada, consta de planta baixa i pis. Aquest cos també té una porta amb llinda i una petita teulada i les obertures estan emmarcades per carreus de pedra.

## Història

A les llindes de les dues portes trobem les següents inscripcions: ANY 1678 i ANY 1770. Va ser acuradament restaurada l'any 1985.

## Referències

* 1 2 «Can Llos». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# La seria

La seria és una sèrie de televisió occitana estrenada el 2023 i creada per Amic Bedel i Julien Campredon. Consta de cinc episodis d'uns quaranta minuts. Es tracta de la primera producció pròpia de France 3 Occitanie, que va incorporar-la a la plataforma en línia el 7 d'abril de 2023. Enregistrada originalment en occità, francès i català, també s'ha subtitulat al català.

## Sinopsi

La sèrie explora el procés de produir una sèrie en occità. El protagonista, en Thomas Lebouly (Damien Valero), que està aprenent aquesta llengua, vol reanimar-la mitjançant una sèrie de televisió. Com que no pot fer-ho sol, busca l'ajuda del seu amic Matthieu Verlhaguet (Marius Blénet), que és filmògraf i prové d'una família occitanoparlant, però que la considera una llengua menor i l'ha rebutjada. Els dos amics s'embarquen en una road movie còmica per Occitània i Catalunya, on fan una comparació entre la vitalitat de l'occità i del català.

## Referències

* 1 2 «La televisió francesa estrena ‘La seria’, la seva primera sèrie en occità i català». VilaWeb. [Consulta: 8 abril 2023].
* ↑ «Enfin, La Seria sus France TV a partir del 7 d’abril» (en occitan). [Consulta: 8 abril 2023].
* ↑ «VIDEO. "La Seria" : la fiction déjantée qui bouscule l'Occitanie» (en francès). [Consulta: 8 abril 2023].
* ↑ «La Seria». Goita què fan, ara!. [Consulta: 17 octubre 2023].

## Enllaços externs

* La seria - Lloc web oficial
* Tràiler
# La Font de Torrent

La Font de Torrent és una obra romana de la Torre de l'Espanyol (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Emplaçada prop del nucli urbà, a continuació del Carrer del Torrent. Consta d'un mur de carreus rematat amb una cornisa composta. Té dos brolls d'aigua que aboquen a una pica de pedra que condueix a un gran safareig situat davant la font. En destaca especialment un dels brolladors amb forma de màscara romana, del qual en l'actualitat no en surt aigua. L'altre brollador està format per un simple tub metàl·lic.

## Història

És un important testimoniatge de la influència romana a la comarca. Situada a la sortida del poble, en direcció a Cabassers i el Montsant.

## Referències

* 1 2 «La Font de Torrent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].

## Enllaços externs

* «La Font de Torrent». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Amfiesmenòpters

Els amfiesmenòpters (Amphiesmenoptera) són un superordre d'insectes endopterigots establert per Willi Hennig en la seva revisió taxonòmica dels insectes per tal d'agrupar els ordres Tarachoptera, Trichoptera i Lepidoptera. Els dos darrers ordres tenen larves amb estructures bucals i glàndules que produeixen seda.
Aquest grup probablement va evolucionar al Juràssic a partir del grup extingit Necrotaulidae. Els membres de Lepidoptera es diferencien dels altres ordres en diverses característiques, incloent-hi les venes de les ales, forma de les escates, manca de cercs, manca d'un ocel i diferent estructura de les potes.

## Referències

* 1 2 3 Grimaldi, D. i M. S. Engel. Evolution of the Insects. Cambridge University Press, 2005. ISBN 0-521-82149-5.
# Cal Comte (la Torre de l'Espanyol)

Cal Comte és una obra de la Torre de l'Espanyol (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici cantoner de planta rectangular amb tres façanes vistes, la principal encarada al carrer Major. La façana lateral està separada de l'església parroquial per un carreró. Consta de cinc crugies, de planta baixa, pis i golfes, i la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. S'hi accedeix per un portal d'arc de mig punt adovellat, sobre el qual hi ha diversos finestrals amb balcons i suports forjats, sota els quals hi ha ceràmica ornamentada. Des del primer pis surt un pont perpendicular que creua el carrer Major, acabat amb baranes de balustrada. L'acabat exterior és arrebossat, excepte les cantonades, definides amb carreus escairats.

## Referències

* ↑ «Cal Comte». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].

## Vegeu també

* Església parroquial de la Torre de l'Espanyol

## Enllaços externs

* «Cal Comte». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Pou de la neu (Ascó)

El Pou de la neu és una obra d'Ascó (Ribera d'Ebre) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Emplaçat a la planta baixa de la casa de Ca Jepo, amb accés per una porta de pedra carejada situada sota un perxe típic. És una gran construcció subterrània, tota ella feta amb carreus molt ben treballats disposats en filades regulars. És de planta circular amb un diàmetre d'uns deu metres i acaba amb una volta apuntada, a la manera d'un gla. No es pot precisar l'alçada, donat que està molt terraplenada per les escombraries que l'antic propietari hi abocà en fer obres a la casa. Es fa servir per a guardar llenya i d'altres trastos vells.

## Història

Se'n té referència per documents d'Ascó de l'any 1630, el 18 d'abril: "...que's lliure lo vendre la neu a Gabriel Montornés del dia q(ue) li manava fins a s(an)t Francesch que 's a 4 de ocutbre."

## Referències

* 1 2 «Pou de la neu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].

## Enllaços externs

* «Pou de la neu». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Font de la Figuera (Ivorra)

La Font de la Figuera és una font de Ivorra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una font situada als afores d'Ivorra, a l'indret conegut com el "Coll de la Figuera", ja que antigament hi havia un arbre d'aquesta espècie, construïda davant un marge, quedant tapada la part posterior.
La font va ser realitzada amb carreus treballats de mitjanes i grans dimensions, destaca la seva estructura coberta amb arc de mig punt adovellat, formant una mena de fornícula, la qual antigament albergava una imatge de la Mare de Déu. El brollador es troba per sota del nivell de l'aigua, formant una petita bassa al seu davant que condueix l'aigua per una séquia al torrent, mitjançant dues lloses de grans dimensions.

## Referències

* 1 2 «Font de la Figuera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 març 2019].
# Torre de les Oluges

La Torre de les Oluges és una obra romànica de les Oluges (Segarra) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Restes d'una torre ruïnosa, situada a l'oest del poble de Les Oluges, en la partida nomenada el Molí de Vent. Es tracta d'una torre de planta circular, obrada amb carreus irregulars, disposats amb filades i rejuntats amb morter de calç, sobre la roca mare. Malauradament, tan sols es conserva dempeus part de la planta baixa de la torre, sense poder determinar la situació de la primitiva porta d'accés a l'edifici.

## Referències

* ↑ «Torre de les Oluges». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 març 2019].
# Llista de mestres de capella i organistes de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa

Músics que ocuparen la plaça de mestre de capella i organista de l'església del Sant Esperit Terrassa, elevada a la dignitat de catedral de la nova diòcesi de Terrassa, des de 2004. Al llarg dels temps es pogué donar algun encavallament entre mestres, perquè el mestre jubilat retenia la titularitat de la plaça fins a la seva mort, coexistint amb el seu successor que l'exercia de forma interina. Els anys que hi ha abans dels noms corresponen a quan van ser mestre de capella-organistes de la Catedral-Basílica del Sant Esperit de Terrassa.
* 1656 Pere Joan Quer
* 1662 Josep Duloch
* 1664 Andreu Folch
* 1667 Jaume Rovira
* 1668 Miquel Illa
* 1734 Pau Ros
* ¿? J. Queralt
* 1737-1803 Francesc Ramoneda i Busquets
* 1778 Isidre Bosch
* 1778, 1789 Pau Marsal i Boguñà
* 1803 Josep Marinel·lo i Guardiola
* 1803, 1804 Josep Puig i Petit
* 1805? Francesc Mitjans
* 1816 Gabriel Cardellach i Roca (31.5.1788-20.?.1819)
* 1819?-1831? Pau Pere Bosch i Pi
* 1844-1848 Josep Terrades i Torrents
* 1848-1859 Bartomeu Blanch i Castells
* 1857-1859 Antoni Oller i Biosca
* 1858-1869 Pere Gabriel i Carreras
* 1869-1873 Josep Agulló i Prats
* 1873-1883 interí, 1883-1903 propietari, Marc Biosca i Barba
* 1902 Joaquim Biosca, substitució temporal per malaltia del seu pare
* 1904-1915 Isidre Mogas i Palet
* 1915, 1923 Joan Cristóbal
* 1915-1923 Àngel Rodamilans i Canals
* Magí Raméntol i Cadevall
* 1927-1959 Domènec Pié i Burguès
* Josep Maria Vivancos
* 1965 Joan Casals i Clotet

## Referències

* 1 2 Gregori i Cifré, Josep M. «El fons musical de la Catedral-Basílica del Sant Esperit i el seu repertori». Fons de la Catedral-Basílica del Sant Esperit de Terrassa, 2007.
* ↑ Pavia i Simó, Josep (editor). Tonos de Francesc Valls (C. 1671-1747). vol. II. Barcelona: Consejo Superior de Investigaciones Científicas - Institución "Milà i Fontanals", 2001, p. 66-67. ISBN 840007954X. Arxivat 2019-09-26 a Wayback Machine.
* ↑ Saldoni, Baltasar. Diccionario Biogràfico-Bibliográfico de Efemérides de Músicos Españoles III. Madrid: Imprenta Antonio Pérez Dubrull, 1881, p. 346.
* ↑ Gregori i Cifré, Josep Maria. Inventaris dels fons musicals de Catalunya. Volum 1: Fons de la catedral-basílica del Sant Esperit de Terrassa. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura i Mitjans de Comunicació, 2007.
# Can Recasens (la Pobla de Montornès)

Can Recasens és una obra noucentista de la Pobla de Montornès (Tarragonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La fàbrica Recasens està situada al costat de l'estació de la Pobla de Montornès. Actualment s'hi fan lones i lonetes.
De la primitiva estructura de la fàbrica només resta la nau que està a la vora de la via del tren. Cal destacar d'una manera especial la façana de la primitiva fàbrica i la tanca de la mateixa, que són originals, llevat dels pilars d'accés que imiten els antics.
L'edifici té planta baixa i pis alt i dues portes d'accés, la façana del pis baix està decorada amb carreus molt grans.
La part de dalt presenta catorze finestres emmarcades per arcs de rajoles. Sota les finestres dues rajoles rematen la ornamentació esmentada.
Sota la teulada es pot observar el nom de la fàbrica i dels seus propietaris.
El mur es guarneix amb finestres dividides per pilars amb decoració plana de vegetals als capitells.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Recasens». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 març 2019].

## Enllaços externs

* «Can Recasens». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Hubert Barwaser

Hubert Barwaser (Herzogenrath, 28 de setembre de 1906 - Dalfsen, 29 d'abril de 1985) fou un flautista alemany-holandès.
Des de la seva adolescència va tocar en bandes de metall, va estudiar la flauta travessera a Aquisgrà amb E. Delling. Des dels 17 anys va viure i treballar a Hamburg, va tocar a l'orquestra de lÒpera Folk d'Hamburg, després va ser solista de lOrquestra Filharmònica d'Hamburg, en la qual va treballar sota la direcció de Karl Muck. El 1935 marxà als Països Baixos i el 1936-1971. va ser la primera flauta travessera de lOrquestra Concertgebouw. Després de l'ocupació dels Països Baixos per les tropes de l'Alemanya nazi, va ser destinat al servei militar a l'exèrcit alemany, des d'on va desertar, durant un temps va viure sota documents falsos a la ciutat de Zaandam. El 1950 va rebre la ciutadania holandesa.
A més de treballar a l'orquestra, Barwaser va actuar com a solista, sobretot en concerts de Joseph Haydn, Wolfgang Amadeus Mozart, Johann Joachim Quantz (concerts de Mozart, en particular, va gravar amb lOrquestra Simfònica de Londres sota la direcció de Colin Davis). S'han escrit diverses composicions de flauta de compositors holandesos per a Barwaser, en particular Marius Flothuis, Sem Dresden i Lex van Delden. La col·laboració creativa a llarg termini va connectar Barwazer amb l'arpista Phia Berghout: van actuar i gravar junts durant 25 anys.
Després de retirar-se i establir-se al poble de Hessum, prop de Dalfsen, Barwaser als anys setanta, es va interessar per tocar el violoncel i va actuar en aquesta funció amb orquestres i conjunts aficionats locals.

## Fonts

* http://www.biografischportaal.nl/persoon/65262878/ — 2009.
* Biblioth'que nationale de France Hubert Barwahser / https://catalogue.bnf.fr/ark:/12148/cb14013773s :plataforma de dades obertes - 2011.

## Enllaços externs

* http://resources.huygens.knaw.nl/bwn1880-2000/lemmata/bwn3/barwahser (Diccionari biogràfic dels Països Baixos)
# Mas entre les Camposines i la Fatarella

El Mas entre les Camposines i la Fatarella és una obra de la Fatarella (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Mas dividit en tes parts ben diferenciades: habitatge, paller-corral i pati. Orientat cap al migdia. Conjunt de planta rectangular, murs a base de carreus de pedra, paredat de pedra i tancament del pati (actualment semi enderrocat) de pedra seca.
La zona d'habitatge es distribueix en planta baixa i primera. Existeixen alguns elements de tàpia. La zona de corral es distribueix en planta baixa i primera, al nivell del camí d'accés posterior. El cobert del corral és el típic de bigues mestres i cabirons de fusta, encanyissat i cobert de teula posada en sec.
Sobta la disposició dels elements amb cobertes a una única vessant.

## Referències

* 1 2 3 «Mas entre les Camposines i la Fatarella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 març 2019].
# Can Vidalic (Ordis)

Can Vidalic és una obra d'Ordis (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres al carrer que surt del poble cap a la carretera d'Olot. És una casa amb dues alçades diferents, amb planta baixa i pis, i un segon pis a la part de l'edifici amb més alçada. La façana està totalment arrebossada i el que cal destacar és la portalada que és rectangular, amb els muntants construïts amb carreus de pedra, segurament d'Avinyonet, amb un sol bloc formant la llinda que al mateix temps serveix de peu a la balconada de la planta, també de construcció similar. Al mig de la llinda hi ha un escut amb un anagrama. D'aquesta construcció cal esmentar el ràfec que és a tres i dos sostres respectivament.

## Referències

* ↑ «Can Vidalic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 maig 2020].
# Casa Sabiol

La Casa Sabiol és una obra d'Agullana (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa cantonera, situada a la plaça Major del veïnat de l'Estrada. És una casa de planta rectangular, amb planta baixa, pis i golfes, i coberta a dues vessants. Tot i que no podem veure el paredat original a causa de l'arrebossat, sí que es poden veure els carreus de les obertures. És aquí on trobem dos llindes amb inscripcions, una de les quals amb la data 1777, i l'altra amb el nom del propietari de la casa JOAN SABIOL.

## Referències

* ↑ «Casa Sabiol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 maig 2020].
# Harmattan

El harmattan és un vent càlid i polsós constant, propi del límit meridional del Sàhara, que bufa quan hi dominen els alisis del nord-est. Bufa del sud del Sàhara cap al golf de Guinea entre el final de novembre i la meitat de març (hivern). En passar pel desert recull partícules fines de pols (entre 0,5 i 10 micròmetres). Quan bufa fort pot dur pols i sorra a Amèrica del Nord.
En alguns països de l'Àfrica occidental pot limitar la visibilitat i bloquejar el Sol durant diversos dies, comparable a una espessa boira. Sobre els avions provoca danys de milions de dòlars en el fuselatge i cancel·lació de vols. La interacció del harmattan amb el monsó pot causar tornados.
Causa malestar en les persones.

## Referències

* ↑ «Portal Terminològic Valencià». [Consulta: 14 juny 2024].
* 1 2 «Harmattan». A: Encyclopædia Britannica. Chicago: Encyclopædia Britannica, Inc., 2007.
* ↑ «Tuareg». BBC, via Temoust, 07-09-2007. Arxivat de l'original el 2007-12-30. [Consulta: 8 octubre 2007].

## Bibliografia

* Ikekeonwu, Clara. The phonetics of Nigerian languages. Munich: Lincom Europa, 2007, pàg. 62.
# Can Coll de Pincaró

Can Coll de Pincaró és una obra del poble de Pincaró, actualment del municipi d'Albanyà (Alt Empordà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Coll és la masia més gran de l'antic i disseminat veïnat de Pincaró. Està situada a poca distància de l'església de Sant Bartomeu, en el camí que mena de la Muga. És un gran casal de planta rectangular, format per dos cossos ben diferenciats, un amb teulat a una sola vessant i l'altre amb ampli teulat a dues aigües i els vessants vers les façanes principals. Disposa de baixos (amb diverses portes d'accés que menen a les quadres del bestiar), planta per l'habitatge, amb accés directe des de l'exterior per l'escala de pedra, formant una eixida sostinguda per dues atrevides arcades de mig punt, que mena a la porta principal. El pis superior està ocupat per les golfes. Can Coll va ésser bastida amb pedra poc treballada del país, llevat dels carreus cantoners i dels emprats per fer algunes de les obertures.

## Referències

* ↑ «Can Coll de Pincaró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 maig 2020].
# Jinsha (jaciment arqueològic)

Jinsha és un jaciment arqueològic en Sichuan, Xina. Localitzat en el districte Qingyang de la prefectura de Chengdu, al llarg del riu Modi (摸底河). El jaciment de Jinsha fou accidentalment descobert per en febrer del 2001 durant unes obres de construcció de l'estat. Localitzat a 50 km de Sanxingdui, el lloc florí al voltant del 1000 BCE i comparteix semblances amb objectes enterrats de Sanxingdui. Ivori, artefactes de jade, objectes de bronze, objectes d'or i objectes tallats en pedra van ser trobats al jaciment. A diferència del jaciment de Sanxingdui, Jinsha no tenia una defensa emmurallada. La cultura jinsha (1200-650 BCE) fou una fase final de la cultura Sanxingdui i representa una relocalització del poder polític central en l'antic Regne de Sehu. La ciutat va ser construïda a la riba del riu Modi.

## Vegeu també

* Regne de Shu

## Referències

* ↑ Yinke, 2001
* Yinke, Deng; Martha Avery, Yue Pan. History of China. 五洲传播出版社, 2001, p. 171. ISBN 7508510984.
* Sanxingdui Museum. The Sanxingdui site: mystical mask on ancient Shu Kingdom. 五洲传播出版社, 2006, p. 134. ISBN 7508508521.

## Enllaços externs

* Lloc oficial del Museu Jinsha Arxivat 2012-09-24 a Wayback Machine. (anglès)
* Troballa del Perdut regne del Sol (anglès)