OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Shugendo

El Shugendo (en japonès: 修験道) és una pràctica amb una tradició mística - espiritual originada al Japó prefeudal, on la il·luminació era equiparable amb l'assoliment de la unitat dels kami (神). No ha de ser confós amb una religió o una secta Budista sincrètica.
Aquesta percepció de «despertar» per l'experiència es va obtenir a través de la comprensió de les relacions entre l'home i la natura, centrat en l'ascetisme -la pràctica de viure en les muntanyes-. L'enfocament o la meta del Shugendo és el desenvolupament de l'experiència, el poder espiritual, la pau i el contacte amb la felicitat immanent. Amb els rerefons dels cultes de les muntanyes, el Shugendo incorpora creences o filosofies de l'antic xintoisme i de l'animisme popular, i també del taoisme i el budisme esotèric arribats al Japó des de la Xina. L'asceta i místic del segle vii, En no Gyōja, és considerat usualment com el primer organitzador del Shugendo com una doctrina. Shugendo literalment significa «la via dels poders» o «el camí de l'entrenament i la prova» o «el camí al poder espiritual mitjançant la disciplina» entre d'altres.

## Història

Amb els seus orígens en solitari en hiriji en el segle vii, el Shugendo va evolucionar en una amalgamació entre budisme esotèric, el xintoisme i moltes altres religions influents, incloent el taoisme. Van ser amalgamades en el shinbutsu shūgō, i la visió sincrètica de Kūkai va tenir nombroses influències fins al final del període Edo, coexistint amb els elements xintoistes en el Shugendo.
L'any 1613 (període Edo), el Shogunat Tokugawa va emetre una regulació que obligava els temples Shugendo a estar sota els temples budistes Shingon o Tendai.
Durant la Restauració Meiji, quan el xintoisme va ser declarat un estat religiós separat del budisme, el Shugendo va ser censurat, com si fos una superstició que no encaixava per al nou i il·luminat Japó. Alguns temples Shugendo es van convertir oficialment al xintoisme.
En la cultura moderna, el Shugendo és practicat principalment per les sectes budistes Tendai i Shingon, retenint la seva influència en la religió i la cultura japonesa. Alguns dels temples són: Kinpusen-ji a Yoshino (Tendai), Santuari Ideha a Dewa Sanzan, Daigo-ji a Kioto (Shingon)

## Seguidors

Aquells que practiquen Shugendo són denominats de dues formes. Un terme, shugenja (修験者) es deriva del terme shugendo, que significa «una persona que s'entrena i prova», que és «una persona de shugen». L'altre terme, yamabushi (山伏), significa «el que s'oculta en les muntanyes». Criatures sobrenaturals apareixen regularment com a yamabushi en la mitologia i folklore japonès, com és evident en alguns contes del llegendari Sōhei Saitō Musashibō Benkei i de la deïtat Sojobo, rei dels Tengu -esperits de la muntanya-. Els practicants del shugendo són els més grans descendents dels antics monjos Kōya Hijiri del segle VIII i IX.

## Referències

* ↑ Picken, 1994, p. 199.
* ↑ Blacker, 1999, p. 165-167.

## Bibliografia

* Blacker, Carmen. The Catalpa Bow. (en anglès), 1999. ISBN 1-873410-85-9.
* Picken, Stuart D.B. Essentials of Shinto: An Analytical Guide to Principal Teachings (en anglès), 1994. ISBN 0-313-26431-7.
# Cararach

Cararach és una masia de l'Esquirol (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta quadrada coberta a quatre vessants. Consta de planta baixa i dos pisos. El portal d'entrada està situat a tramuntana i presenta un portal adovellat que forma arc rebaixat, els mateixos carreus emmarquen també la finestra del primer pis la qual presenta una inscripció. A migdia s'hi obren unes àmplies galeries d'arc de mig punt amb una grossa arcada a la part baixa que dona lloc a l'interior de la casa indret cobert amb volta de creueria construïda amb maó. La façana i els murs exteriors presenten restes d'estuc amb formes geomètriques i sanefes d'esgrafiats. És construïda amb pedra i tàpia. L'estat de conservació és dolent.

## Història

Casa de notables dimensions que es troba en un indret privilegiat del terme de Sant Martí Sescorts. No la trobem registrada en els fogatges del segle xvi, les notícies més antigues de la casa ens les dona la mateixa edificació en una llinda d'una finestra situada a la part de tramuntana que ens indica la dada de construcció 1775, aleshores n'era propietari Felip Cararach. Malgrat la bellesa i solidesa de l'edificació, el mas Cararach es troba en un lamentable estat de conservació, prop d'ella s'hi han construït modernes instal·lacions agropecuàries de l'empresa EXPLASA.

## Referències

* 1 2 «Cararach». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Fortalesa de Belvoir

La fortalesa de Belvoir, fou una fortalesa dels croats a la plana de Neftalí a 4 km al sud de la mar de Galilea i 14 al nord de Baysan prop del Mont Tabor a un turó de 297 metres per sobre la vall del riu Jordà, originalment part de la baronia de Tiberíades (del regne de Jerusalem) sota el baró Velos. El seu nom hebreu és Kohav Hayarden (estrella del Jordà) i deriva de l'antiga vila jueva de Kohav. Els autors francs l'anomenen també Coquet, deformació del seu nom àrab Kawkab al-Hawa. Actualment és un parc nacional.
Velos la va vendre als Hospitalaris el 1168 que van erigir una gran fortalesa concèntrica rectangular; la muralla exterior (120 metres per 160 metres) estava reforçada per quatre torres als angles; la muralla interior tenia també quatre torres i una més a la paret oest. A la part nord corria el riu wadi l-Bira i als altres tres costats hi havia una rasa. La fortalesa protegia al Regne de Jerusalem dels atacs per l'est. Un atac musulmà el 1180 fou rebutjat. A la campanya del 1182 es va lliurar la batalla del castell de Belvoir entre el rei Balduí IV de Jerusalem i Saladí. Després de la victòria de Saladí a Hattin, la fortalesa fou assetjada i es va rendir després de més d'un any el 5 de gener de 1189. La fortalesa fou desmantellada el 1219 per por d'una reconquesta dels croats.
El 1240 el regne de Jerusalem amb Belvoir fou cedida als croats però la manca de diners no va permetre la reconstrucció de les fortificacions i va retornar al control fatimita. Israel la va ocupar el maig de 1948 i va expulsar a la població palestina.

## Referències

* ↑ Ellenblum, Ronnie. Frankish Rural Settlement in the Latin Kingdom of Jerusalem. Cambridge University Press, 2003, p.56. ISBN 0521521874.
* ↑ Marino, Luigi. La fabbrica dei castelli crociati in Terra Santa (en italià). Octavo, 1997, p.61. ISBN 888030092X.

## Bibliografia

* Kennedy, Hugh. Crusader Castles. Cambridge University Press, 2000. ISBN 0-521-79913-9.

## Enllaços externs

* Belvoir Castle (Israel)
* Belvoir Castle a Leicestershire
* Fotos del castell
# Titanic (pel·lícula de 1943)

Titanic és una pel·lícula alemanya del 1943, dirigida per Herbert Selpin. És una pel·lícula de propaganda política nacionalsocialista que tracta el tema de l'enfonsament del luxós transatlànti RMS Titanic.

## Argument

La pel·lícula mostra la catàstrofe des d'un punt de vista de propaganda antibritànica. La companyia naval White Star Line està a punt de fer fallida i, per tant, suborna el capità Edward John Smith perquè travessi l'Atlàntic en un nou temps rècord. D'aquest mode, la companyia obtindrà la cobdiciada banda blava, que denota el vaixell més ràpid en travessar l'oceà Atlàntic, salvant la companyia de la ruïna. Només el primer oficial, un alemany de cognom Peterson, reconeix el perill, però les seves advertències són ignorades. Durant l'enfonsament els passatgers rics, incloent el president de la companyia, Bruce Ismay, tracten de subornar el capità per obtenir un lloc en un bot salvavides. Els passatgers i membres de la tripulació d'origen alemany demostren el major valor i caràcter durant la tragèdia. Al final de la pel·lícula, en l'escena del judici, el primer oficial Peterson acusa el president de la companyia, Ismay, de ser el principal responsable de la catàstrofe. La comissió judicial rebutja el seu punt de vista, al·legant que el capità Smith, mort, tenia l'última responsabilitat sobre el comandament del vaixell.
Entre les trames secundàries hi ha diverses històries romàntiques amb situacions d'amor verdader, vells amors, nou amor, triangle amorós, compromís, casament i sacrifici.

## Crítica

La pel·lícula falsifica els orígens i el curs que va seguir la tragèdia. No hi ha proves fidedignes que el RMS Titanic navegués cap al desastre en busca d'un rècord de velocitat. Tampoc no és cert que la companyia White Star Line estigués al bord de la fallida, sinó la companyia no hagués existit fins al 1935, quan es fusionà amb la Cunard Line.
El director, Herbert Selpin, fou empresonat durant el rodatge de la pel·lícula per declaracions negatives sobre la Wehrmacht. Segons les autoritats, fou trobat mort en la seva cel·la l'u d'agost del 1942. Mai no quedà clar si fou suïcidi o assassinat. La pel·lícula fou acabada sota la direcció de Robert Klinger.
Quan la pel·lícula va estar finalment enllestida per ser exhibida, la guerra s'havia desenvolupat desfavorablement per a Alemanya. Joseph Goebbels va témer que hi hagués associacions derrotistes i comparacions entre l'enfonsament del Titanic i l'enfonsament del Tercer Reich, per això no va permetre'n la seva exhibició a Alemanya. Només fou projectada als països ocupats.
Les escenes de la nit de l'enfonsament i les escenes de la coberta del Titanic foren filmades al navili alemany Cap Arcona. El 1945 el Cap Arcona fou bombardejat per avions aliats a la badia de Lübeck. El vaixell transportava presoners de camps de concentració i s'estima que entre 3.000 i 3.500 hi moriren, més del doble de les víctimes del desastre del Titanic.
Quatre escenes d'aquesta pel·lícula foren emprades a la pel·lícula A Night to Remember, sobre el mateix tema, filmada el 1958.

## Enllaços externs

* Titanic, 1943, director: Herbert Selpin, Werner Klingler (anglès) (castellà)
# Can Clarà (Amer)

Can Clarà és una casa d'Amer (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de dues plantes i golfes i coberta de doble vessant a façana. Aquesta façana, de tres crugies, està arrebossada i pintada de color ocre rosat a excepció dels marcs de la majoria d'obertures, que són de pedra sorrenca.
La planta baixa presenta un sòcol arrebossat i pintat d'un color un xic més fort que el de la resta de la façana i tres obertures. Hi ha una porta emmarcada de grans carreus de pedra sorrenca i de llinda monolítica gravada amb la data de 1789 i dues finestres. Una d'elles només té de pedra els brancals i l'altra és una antiga finestra transformada en porta, però en desús.
El primer pis conté tres finestres amb balcó de bases monolítiques i decoració de ferro forjat a la part alta i baixa dels barrots. Tots els marcs d'aquestes obertures són de pedra, una de sorrenca i les altres dues de calcària, sense motllures. Una de les finestres, la central, conté a la llinda la llegenda gravada: JESUS, intercalada amb una creu.
El segon pis consta de tres finestres petites, dues de les quals estan emmarcades de pedra sorrenca, una d'elles amb l'ampit motllurat. El ràfec és format per dues fileres, una de rajola plana i l'altra de teula, abans d'arribar a la canalera metàl·lica.

## Història

Casa originaria del segle xviii amb reformes durant els segles XIX i XX.
La construcció original data de 1775, segons el registre del Cadastre. A la llinda de la porta principal de la planta baixa hi ha la data gravada de 1789, a més del nom de JOAN BRUGUERA DE SANT MARTÍ i una creu sobre una estructura geomètrica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Clarà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Salutació de torero

Salutació de torero és una pintura a l'oli sobre llenç realitzada per Édouard Manet entre 1866 i 1867 (113 × 171,1 cm). És una de les obres de Manet que l'havien rebutjat en el Saló de París el 1866. L'artista va ser autoritzat pel prefecte per exposar en el seu taller sota la condició formal no obrir per llarg temps les seves portes. Forma part de la col·lecció del Museu Metropolità d'Art a Nova York.

## Història

Encara hi ha incertesa sobre la data exacta de l'execució de l'obra. Charles S. Moffett cita una primera referència el 1867, en una exposició privada en el pavelló Alma.
Étienne Moreau-Nélaton i Adolphe Tabarant, estan d'acord que el germà de Manet, Eugene, va ser el model per al personatge, i que de fet representa un torero quan és aplaudit per la multitud després de la mort de torus. El comprador de l'obra, Théodore Duret, explica, que és més aviat, un torero sol·licitant permís per matar el torus.
A diferència de la pintura de Victorine Meurent en vestit de torero considerada des d'un vista de punt taurí com una fantassía, La Salutació de torero va ser executada després del viatge de Manet a Espanya el 1865; reflecteix l'admiració òbvia per a Espanya i el seu art. Charles S. Moffet es veu en aquesta obra una correspondència amb Diego Velázquez i Francisco Zurbarán de qui es va inspirar l'artista per a la composició i ús del color de la pintura.
La Salutació de torero és la primera obra de gran format realitzada per Manet; pel que Louisine Havemeyer va tenir dubtes abans de comprar-ho a Théodore Duret, temia que la mida no fos del grat del seu marit; finalment es va decidir quan Mary Cassatt va afirmar: «Aquest és exactament el format que Manet volia (...)». De fet, Henry Osborne Havemeyer es va encapritxar amb els grans formats i immediatament va comprar El cantant espanyol i Jove vestit de majo que eran també part del període hispà de Manet. Els dos quadres junt amb el de Victorine Meurent en vestit de torero van ser llegats al MET a Nova York el 1929.
* El cantant espanyol 1860
* Jove vestit de majo 1863
* Victorine Meurent en vestit de torero1862

## Referències

* 1 2 3 Cachin, Moffett i Wilson-Bareau, 1983, p. 240.
* ↑ Tabarant, 1947, p. 373.
* ↑ «A Matador» (en inglès). THE MET. [Consulta: 30 maig 2017].
* 1 2 Tabarant, 1930, p. 69.
* ↑ Duret, 1902 et 1906, p. 212.
* 1 2 Cachin, Moffett i Wilson-Bareau, 1983, p. 243.
* ↑ Havemeyer, 1961 / 1993, p. 222-224.

## Bibliografia

* Cachin, Françoise; Moffett, Charles S.; Wilson-Bareau, Juliet. Manet 1832-1883 (en francès). París: Réunion des musées nationaux, 1983. ISBN 2-7118-0230-2.
* Tabarant, Adolphe. Manet et ses œuvres (en francès). París: Gallimard, 1947.
* Tabarant, Adolphe. «La Renaissance de l'art français». A: Les Manet de la collection Henry Osborne Havemeyer (en francès), 1930.
* Moreau-Nélaton, Étienne. Manet raconté par lui-même (en francès). 2. París: Henri Laurens, 1926.
* Duret, Théodore. Histoire de Manet et de son œuvre (en francès). Charpentier et Fasquelle. Éditions Fasquelle, 1902 / 1906.
* Havemeyer, Louisine. «Memoirs of a collector». A: Sixteen to sixty (en inglès). Nova York: Susan Alyson Stein, 1961 / 1993. ISBN 1-883145-00-7.
# Mode real

El mode real (també anomenat mode d'adreces reals en els manuals d'Intel) és un mode d'operació de l'80286 i anteriors CPUs compatibles amb l'arquitectura x86. El mode real està caracteritzat per 20 bits d'espai (segmentat) d'adreces (significant que només es pot adreçar 1 MB de memòria), accés directe del programari a les rutines del BIOS i els perifèrics, i no té conceptes de protecció de memòria o multitasca a nivell de maquinari. Totes les CPU x86 de les sèries del 80286 i posteriors comencen en mode real en encendre l'ordinador, les CPU 80186 i anteriors tenien només un mode operacional, que era equivalent al mode real en xips posteriors.
L'arquitectura 286 va introduir el mode protegit, permetent, entre altres coses, la protecció de la memòria a nivell de maquinari. No obstant això, utilitzar aquestes noves característiques va requerir instruccions de programari addicionals no necessàries prèviament. Com que una especificació de disseny primària dels microprocessadors x86 és que siguin completament compatibles cap enrere amb el programari escrit per a tots els xips x86 abans d'ells, el xip 286 va ser dissenyat per iniciar-se en 'mode real' - és a dir, en un mode que tenia apagades les noves característiques de protecció de memòria, de forma que poguessin córrer sistemes operatius escrits per microprocessadors més vells. Avui dia, fins i tot les més recents CPU x86 s'inicien en mode real en encendre, i poden córrer el programari escrit per a qualsevol xip anterior.
Els sistemes operatius de disc (MS-DOS, DR-DOS, etc.) treballen en mode real. Les primeres versions de Microsoft Windows, que eren essencialment un shell d'interfície gràfica d'usuari corrent sobre el DOS, no eren realment un sistema operatiu per si mateixes, corrien en mode real, fins Windows 3.0, que podia córrer tant en mode real com en mode protegit. Windows 3.0 podia córrer de fet en dos "sabors" de mode protegit - el mode estàndard ", que corria usant mode protegit, i el" mode millorat 386 ", que a més feia servir adreçament de 32 bits i, per tant, no corria en un 286 (que tot i tenir mode protegit, seguia sent un xip de 16 bits, els registres de 32 bits van ser introduïts en la sèrie 80.386). El Windows 3.1 va remoure el suport per ael mode real, i va ser el primer ambient operatiu d'ús massiu que va requerir com a mínim un processador 80286 (no comptant amb el Windows 2.0 que no va ser un producte massiu). Gairebé tots els sistemes operatius moderns x86 (Linux, Windows 95 i posteriors, OS/2, etc.) Canvien el CPU ael mode protegit o mode llarg en l'arrencada.

## Vegeu també

* Mode real - Mode irreal - Mode 8086 virtual - Mode protegit - Mode de Gerencia del Sistema - Mode long
* IA-32
* X86
* Llenguatge assemblador x86
* Memòria convencional
# Caunès

El Caunès (Caunés en occità) és un Parçan o comarca d'Occitània situada al Llenguadoc.
La seva vila principal és La Cauna.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Caunès estaria ubicat a la regió del Llenguadoc, subregió de l'Albigès.
Oficialment, els municipis del Caunès i de tot l'Albigès estan ubicats en el departament francès del Tarn.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Residència Mare Janer

La Residència Mare Janer és una obra amb elements romànics i barrocs de Cervera (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici amb façana amb dos estils arquitectònics diferenciats, una part de romànic avançat i una altra d'estil neoclàssic. La banda dreta és feta de carreus regulars i la portada principal és d'arc de mig punt dovellat. La banda esquerra és de pedra arrebossada i la portada principal presenta una llinda amb columnes adossades a les dues bandes, entaulament i frontó. Tot el conjunt arquitectònic és rematat per una cornisa ressaltant suportada per mènsules molt erosionades.
Lauda sepulcral del Rdo Simons Vicens, fundador de la casa dels Pares Jesuïtes, és representat en alt relleu amb l'hàbit característic dels Jesuïtes. El cap és cobert amb el capell litúrgic, amb una borla a la part central. Present les mans creuades i les dues parts de l'hàbit mostrant plecs estriats que conflueixen a la banda alta de la figura.
A l'interior de la capella de la residència trobem un retaule del segle xviii dedicat al Santíssim Sagrament.

## Història

En aquest lloc, l'any 1359, durant el regnat de Pere el Cerimoniós se celebren les corts Catalanes que instituïren la Generalitat de Catalunya. El 5 de març de 1469, Ferran d'Aragó va contraure matrimoni amb Isabel de Castella.
Aquest edifici fou propietat de Francesc Sant Martí, que el donà a la Companyia de Jesús. Els pares jesuïtes, en rebre l'any 1690 l'herència de Pau Aguilés hi edificaren un gran casal per a residència amb una nova Església que prengué el nom de la Companyia, a la qual P. Ferrussola afegí una capella lateral dedicada a la Puríssima. Poc després, el 1767, foren expulsats els jesuïtes i el rei Carles III donà l'edifici a la Universitat perquè hi fos instal·lat el "Col·legi dels vuitanta" que fou inaugurat l'any 1772 amb el nom de col·legi de Sant Carles i subsistí fins a l'extinció de la Universitat. Actualment és casa de la caritat o Residència de la Mare Janer.
L'església actualment funciona com a auditori municipal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Residència Mare Janer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Shay Given

Séamus John James Given, més conegut per Shay Given (Lifford, Irlanda, 20 d'abril de 1976) és un ex-futbolista professional irlandès que jugà en la posició de porter. Fou el porter titular i capità de la selecció de futbol de la República d'Irlanda.

## Trajectòria

Els seus primers passos futbolístics els realitzà a Irlanda amb el Lifford Celtic, cridant l'atenció amb 14 anys del Celtic Glasgow, equip al que fou incorporat. Given no arribà a jugar mai amb el primer equip del Celtic Glasgow, si bé si que quallà grans actuacions amb el juvenil i fou el porter suplent en vàris partits, fet que cridà l'atenció de l'anglès Blackburn Rovers, equip que el fitxà lliure l'any 1994.
A les files del Blackburn Rovers fou el porter suplent, si bé guanyà la Premier League de la temporada 1994/95. Posteriorment fou cedit al Sunderland AFC la temporada 1995/96 de la Division One, convertint-se en una peça clau de l'ascens de l'equip.
La seva bona actuació a les files del Sunderland AFC facilità que l'estiu de 1997 el Newcastle United el fitxés per a les seves files, on es convertí en el porter titular, arribant a la final de la FA Cup els anys 1998 i 1999, alhora que pogué prendre part de competicions europees com la Champions League, la Copa de la UEFA i la Copa Intertoto, competició aquesta última que guanyà l'any 2007.
Given fou elegit part de l'equip de la temporada de la Premier League els anys 2002 i 2006, quedant-se a tan sols 34 partits del rècord de partits jugats amb el Newcastle United de Jimmy Lawrence, això no obstant, el febrer de l'any 2009 fitxà pel Manchester City.

## Palmarès

* 1 Copa Intertoto: 2007 (Newcastle United)
* 1 Premier League: 1995 (Blackburn Rovers)
* 1 First Division: 1996 (Sunderland)
* 1 FA Cup: 2011 (Manchester City)

## Referències

* 1 2 Hugman, Barry J. The PFA Premier & Football League Players' Records 1946-2005. Queen Anne Press, 2005, p. 236. ISBN 1852916656.
* ↑ «Shay Given». fai.ie. [Consulta: 28 desembre 2023].