OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Funcionalisme

«Funcionalisme» té aquests significats:
* Funcionalisme (sociologia), aplicació del concepte de funció a la vida social a partir d'Émile Durkhaim
* Funcionalisme estructural, en antropologia, corrent de pensament antropològic associat a Radcliffe-Brown i els seus deixebles
* Funcionalisme (psicologia), corrent filosòfica i psicològica que considera la vida mental i el comportament en termes d'adaptació activa a l'ambient per part de la persona
* Funcionalisme (política)
* Funcionalisme (lingüística), escola de la gramàtica teòrica que analitza les funcions que un mot juga en un determinat entorn, explicant el funcionament d'una llengua
* Funcionalisme (arquitectura), en mobiliari, disseny d'objectes i arquitectura, valoració de l'adaptació de la forma de l'objecte a la finalitat de l'obra
# Bandera de Virgínia

La bandera de Virgínia és l'emblema oficial d'aquesta Mancomunitat dels EUA Consisteix en el segell de l'estat contra un fons blau. La versió actual de la bandera va ser adoptada al començament de la Guerra de secessió el 1861. Quan la bandera oneja, ha de tenir un serrell de color plata en l'extrem més allunyat del mástil. És l'única bandera estatal dels EUA que conté alguna forma de nu parcial.
El lema en llatí, "Sic semper tyrannis", situat a la part inferior del segell significa "Per sempre així als tirans" Aquesta citació s'atribueix a Brut, durant l'assassinat de Juli Cèsar a Roma. La dona és la "Virtut, el geni de la comunitat, vestida com una amazona" (Codi de Virgínia § 7,1-26) i constitueix l'al·legoria de Virgínia. L'home postrat representa la tirania (noteu la corona caiguda a la dreta). El tirà porta una cadena i un flagel.
L'Assemblea General de Virgínia va aprovar una salutació oficial a la bandera de Virgínia el 1954. El seu text és el següent:
| « | Salutació a la bandera de Virgínia, amb reverència i devoció patriòtica a la 'Mare de Estats i presidents', que representa el "Vell Domini", on la llibertat i la independència van néixer | » |
El 2001, l'Associació Vexil·lològica Nord-americana va realitzar una enquesta entre els seus membres on es triaven els millors dissenys de 72 banderes dels EUA i Canadà, en finalitzar-la la bandera de Virgínia Occidental va quedar en la posició 54 d'entre les 72 banderes.

## Vegeu també

* Banderes d'estats dels Estats Units d'Amèrica

## Referències

* ↑ «Flags of the World». Arxivat de l'original el 2007-08-07. [Consulta: 22 juny 2012].
* ↑ Legislatura de l'estat de Virgínia
* ↑ «NEW MEXICO TOPS STATE/PROVINCIAL FLAGS SURVEY, GEORGIA LOSES BY WIDE MARGIN». North American Vexillological Association. Arxivat de l'original el 6 juny 2011. [Consulta: 15 desembre 2023].
# Can Reixac (Llampaies)

Can Reixac és una masia de Llampaies, al municipi de Saus, Camallera i Llampaies (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada dins del petit nucli urbà de la població de Llampaies, a la banda nord del terme, al barri del Puig.

## Descripció

És una masia urbana formada per l'habitatge i diversos cossos annexes. L'edifici principal presenta la planta rectangular i està format per diverses crugies, amb la coberta de teula de dues vessants i distribuït en planta baixa, pis i golfes. La façana principal, orientada a migdia, presenta un gran portal d'arc de mig punt, bastit amb grans dovelles, i amb la clau gravada amb la data 1564. Les obertures del pis són totes rectangulars i estan emmarcades amb carreus de pedra ben desbastats. Algunes foren obertes durant les remodelacions més recents. Destaca la finestra situada damunt del portal d'accés, amb un guardapols que ressegueix la part superior, decorat amb motllures i dos caps humans a la seva base. També destaca la finestra de l'extrem de ponent, d'arc conopial amb roseta central. Les dues finestres de les golfes, de mig punt, han estat probablement restituïdes. A l'interior de la masia hi ha una sala amb portals adovellats i d'altres amb una senzilla decoració.
La construcció és bastida amb pedra desbastada de diverses mides, lligada amb morter.

## Història

Can Reixac va ser construïda en els segles XVI-XVII, segons consta a les diverses inscripcions que hi ha a l'edifici: a la clau de la porta d'accés figura la data del 1564; en una columna de la sala, antigament situada al paller, i que va ser desmuntat, hi apareix la de 1674. L'any 1948 es va fer la remodelació que va donar al conjunt el seu aspecte actual. Els espais interiors van ser redistribuïts i la façana va perdre el seu caràcter original en adossar-li una gran eixida davantera, que actualment ha estat desmuntada.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Reixac». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Can Simon

Can Simon és un edifici de Saus, Camallera i Llampaies (Alt Empordà) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat dins del nucli urbà de la població de Saus, al bell mig del terme al carrer Major.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres de planta rectangular, amb la coberta de dues vessants de teula i distribuït en planta baixa i pis. Presenta un gran portal d'arc de mig punt, bastit amb grans dovelles i, al seu costat, una senzilla finestra rectangular emmarcada amb tres carreus de pedra i l'ampit restituït. Al pis, damunt l'accés, hi ha una finestra bastida amb carreus de pedra i llinda decorada formant un arc conopial, decorada amb una motllura simple.
La construcció és bastida amb pedra desbastada de diverses mides, disposada formant filades més o menys rectangulars.

## Història

És una casa construïda en els segles XVI-XVII, amb reformes posteriors. L'any 1984 estava abandonada i en un estat deficient. Actualment la façana principal ha estat rehabilitada i presenta un bon estat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Simon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Església de Sant Pere de l'Arç

Sant Pere de l'Arç és una església a l'entrada del poble de Sant Pere de l'Arç, aïllada de qualsevol edifici i integrada dins de l'actual cementiri urbà.

## Arquitectura

Es tracta d'un edifici d'una sola nau, planta rectangular i capçada per un absis semicircular. Té la coberta exterior a doble vessant, amb aiguavessos escopint als murs de tramuntana i migjorn, i presenta un ràfec de llosa.
L'edifici s'il·lumina a partir de diferents obertures. A la façana de migdia, on hi ha la porta d'ingrés, hi han dues finestres idèntiques, de doble esqueixada i ambdues coronades per arcs de mig punt adovellats i actualment paredades. També hi ha una finestra de doble esqueixada, coronada per una estreta arquivolta, a l'absis de l'edifici. Finalment, hi ha una obertura d'estructura cruciforme en forma de creu llatina, a la façana de ponent de l'edifici.
La porta d'ingrés és a un extrem de la façana de migdia, i es configura per un arc de mig punt motllurat, amb presència d'una cartel·la a la clau d'arc amb la inscripció ANO 1886, incisa a la pedra.
L'absis de l'edifici és a la façana de llevant i presenta una decoració amb un fris d'arcuacions cegues extremadament curtes, que ressegueix la seva part superior, sota el ràfec de la teulada.
Finalment hi ha un campanar d'espadanya amb dos ulls d'arc rebaixat que corona la façana de ponent de l'edifici.
L'obra presenta un parament amb carreus mitjans mal treballats, disposats en filades horitzontals, així com restes d'un fi revestiment, en alguns sectors l'edifici.

## Història

El 1038 fou donada a la canònica de Sant Vicenç de Cardona pel vescomte de Cardona. Amb tot, aquesta dependència no consta fins a l'acte de consagració d'aquesta, l'any 1147.
Inicialment, aquesta església esdevingué sufragània de l'església parroquial de Santa Fe de Calonge, però el 1331 fou considerada parroquial, i sufragània d'aquesta, l'antiga església parroquial de Sant Miquel d'Aleny.
La primitiva església romànica fou remodelada al segle xviii, en què es refeu la seva antiga coberta per una altra, amb el consegüent abarrocament dels paraments interns.
Al seu interior, destaca un retaule barroc de l'any 1642, obra dels escultors Josep Ribera i Gregori Ferrer, ambdós de Cardona. també hi ha dos retaules més dedicats a Sant Sebastià i al Sant Crist, ambdós de l'any 1793. Finalment destaca un tercer retaule dedicat a la Verge del Roser, datat del segle xvi, i probablement restaurat l'any 1793. També es conserva una creu processional d'argent.

## Notes

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Sant Pere de l'Arç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Sant Joan de Matajudaica

Sant Joan de Matajudaica és una església del poble de Matajudaica, al municipi de Corçà (Baix Empordà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici religiós, un temple d'una nau amb absis semicircular a l'exterior i poligonal interiorment; capelles laterals. Les voltes són de llunetes. A la façana occidental hi ha la portada rectangular amb boles decoratives, una petita fornícula -ara sense imatge- i un òcul. A sobre de la fornícula hi figura gravat l'any 1797. damunt aquest frontis hi ha un campanar d'espadanya i sobre l'angle SW de l'edifici un petit torricó amb teulat a quatre vents, que era un comunidor elevat i avui és molt ruïnós.
A la part exteriorment visible de l'abis, el despreniment de l'arrebossat ha posat fa poc temps al descobert l'estructura romànica, quelcom modificada, amb finestra central d'un sol biaix i aparell de carreus grans. La major part de la resta de l'edifici és coberta d'arrebossats. Sobre el vèrtex del carener de l'extrem oriental de la teulada de la nau es conserva una creu de pedra.

## Història

Santi Iohannis de Mata fou una de les esglésies confirmades, a l'acta de consagració de santa Maria d'Ullà, església d'aquesta Canònica agustina, de l'any 1182, com a possessió del dit monestir.
En documents del segle xiii i XIV es documenta al topònim Matajudaica que sembla indicar un origen jueu o l'existència dena comunitat jueva en aquest lloc.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Joan de Matajudaica». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Torre Sunyer

La torre Sunyer és un edifici de Molins de Rei (Baix Llobregat) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Les ruïnes delimiten una planta quasi trapezial de mides d'11,15 m x 3,26 m x 3 m x 7,20 m. Els murs fan 1,2 m de gruix (el del nord) i 1 m (el de migdia). El de ponent sembla que es prolonga un xic més enllà, però tot està molt cobert de vegetació i s'hauria d'excavar per comprovar-ho. L'aparell dels murs és d'opus spicatum, bastant bonic, i carreus i lloses apaïsades.

## Història

Aquestes ruïnes, que hom sempre ha vist igual (al centre hi ha un gran munt de pedres) i que no tenen cap nom popular, han estat batejades per un erudit local, J. Tort Mensa, amb el nom de "Torre Sunyer", perquè creu que devia tractar-se d'aquesta torre, situada dins el terme d'Olorda, que Enyec Bonfill donà a Sant Cugat el 988 ("in termino de Olorda turre qui fiut de qd. Suniario, cum ipsos domos qui ibidem sunt". No hi ha cap prova fefaent que les ruïnes siguin la dita torre.
Que era una torre de guaita és, això no obstant, evident, perquè el lloc d'emplaçament és estratègic: hom domina tots els castells de la dreta del Llobregat, a més del castell del Papiol en aquesta vora esquerra. Però que es tracti forçosament de la Torre Sunyer ja no és tan segur. Al terme d'Olorda, al qual pertanyien aquests terrenys on després es formà Molins de Rei, hi havia diverses torres, que formaven un circuit fortificat entorn de la muntanya, de cara al Llobregat. El mateix document del 998 esmenta "in huius loco prefato (Olorda) vel in circuito turris ipsius".

## Referències

* 1 2 3 «Torre Sunyer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Molí de l'Abella

El Molí de l'Abella és un edifici de la Sénia (Montsià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El camí del molí és una desviació del de les Sorbenetes, prolongació a la vegada del del Calvari que connecta amb l'actual carretera de Rossell. Es tracta d'un edifici de 4 plantes que fou restaurat el 2002. L'edifici tenia una part destinada a fàbrica i una destinada a habitatge. L'estança de la planta baixa és rectangular, dividida en tres trams per arcs diafragma de mig punt rebaixats i coberta de volta de canó en el tram central i planta d'embigat en els extrems; arcades adossades serveixen com a reforç d'aquesta estança. Murs de tot l'edifici de maçoneria amb carreus de pedra en els angles.
Sembla que és dels establiments més antics de la Sénia que se servia de la força de l'aigua. En principi, hi havia en el lloc un molí de farina, però la construcció actual per les seves característiques sembla que es va aixecar ja per a destinar-se a paperera. Posteriorment també fou fàbrica de glaç. L'estructura dels edificis destinats a fàbrica de paper al llarg del riu és molt semblant. Són característiques les finestres de la part superior, nombroses i en forma d'arc de mig punt, amb la funció de permetre el màxim de corrent d'aire per a l'assecat del paper. També pot ser-ho l'estança de la planta amb volta de canó i murs gruixuts reforçada per a sostenir el pes del paper emmagatzemat en el primer pis.

## Notes

* 1 2 «Molí l'Abella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].

## Enllaços externs

* «Molí la Vella». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Mare de Déu de Corçà

La Mare de Déu del Roser és l'església parroquial del poble de Corçà, al municipi d'Àger (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Dedicada a la Mare de Déu del Roser i a Sant Gregori, és un edifici bastit a la segona meitat del segle xviii té una nau de planta rectangular amb capelles laterals i cor sobre l'entrada. Té contraforts interiors amb pilastres adossades. Els arcs són de mig punt. Les voltes de canó amb llunetes. La coberta de teula àrab forma un frontó a la façana principal sobre el portal dovellat i la rosassa del cor. La torre del campanar és de planta quadrada, tornant-se vuitavat, amb quatre finestres i cobert amb una cúpula de maçoneria amb ràfec de teula àrab. Els murs són de carreus irregulars reblats, de pedra del país.

## Notes

* ↑ «ESGLÉSIA PARROQUIAL DE LA MARE DE DÉU DE CORÇÀ». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2015].

## Enllaços externs

* Mare de Déu del Roser (Corçà), al Bisbat de Lleida
# La Trinitat de la Règola

La Trinitat de la Règola és una ermita de la Règola, al municipi d'Àger (Noguera), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Ermita d'una sola nau amb absis semicircular amb espitlleres al centre. Ha estat modificada, substituint les lloses de pedra de l'absis per un cobert de teula àrab, com a la resta de l'element. La porta amb arc de mig punt és al mur de ponent. Té un òcul a sobre i una petita espadanya reformada. L'edifici és de carreus de pedra reblats que han estat arrebossats i blanquejats.

## Referències

* 1 2 «La Trinitat de la Régola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Sant Jaume de Cas

Sant Jaume de Cas és una ermita al paratge de Torres de Cas, al terme municipal d'Àger (Noguera), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
L'ermita part del castell de Cas amb dues torres rodones. Es va voler traslladar a l'autopista com a element decoratiu amb forta oposició per part del municipi, aconseguint la restauració definitiva "in situ". Ermita abandonada d'una nau amb tres alçades creixents des de l'absis fins a la nau amb nínxols als murs interiors. Dues portes a la façana de migjorn, finestra espitllera a l'absis i lateral, i espitllera en creu al mur de ponent. Els arcs torals, reforç de la volta de canó, són continuació dels pilars rematats per capitells amb els relleus dels nobles de l'època. Els murs són de filades de carreus de pedra i la coberta ha estat restaurada amb lloses de pedra.

## Notes

* ↑ «ERMITA DE SANT JAUME DE LES TORRES DE CAS». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2015].
# Portals de Cabestany (Montoliu de Segarra)

Portals de Cabestany és una obra del poble de Cabestany, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Portal de tancament de l'antiga vila closa i està integrat a un mur paredat que s'adossa a la façana lateral de l'església de Sant Joan de Cabestany. Aquesta construcció, se'ns presenta, vista des de l'exterior, d'arc de mig punt adovellat i bastit amb carreus de pedra del país. Aquest nucli encara conserva una arcada de les tres arcades que ressegueixen el tram superior de carrer Major que comunica la part baixa del poble fins a arribar a la plaça de l'Església. Es tracta d'una arcada d'arc de mig punt, que s'adossa al parament d'ambdós murs de façanes que afranqueixen el C/ Major i actualment presenta un estat ruïnós.

## Història

El lloc de Cabestany és conegut a finals del segle xi, però el seu castell es documenta a partir del segle xii. L'any 1273, Guillem Aguilar va vendre el terme i el castell de Cabestany a l'orde de l'Hospital. L'any 1406, l'orde de l'Hospital instituí la comanda de la Guàrdia Lada de Cabestany, però no va tenir molta força i finalment s'integra a la comanda de l'Espluga de Francolí. Els hospitalers van ser senyors de Cabestany fins al segle xix.

## Referències

* 1 2 «Portals de Cabestany». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Pregària salat

La salat (àrab: صلاة, ṣalāt; plural ṣalawāt) és la pregària o oració canònica de la religió islàmica, i constitueix el segon dels cinc pilars de l'islam. En principi es feia 50 vegades al dia, però es va reduïr a cinc, a unes hores fixes determinades per la posició del sol: a l'aurora, al migdia, a mitja tarda, després de la caiguda del sol i a la matinada.
Les hores de pregària s'anuncien de forma pública per un muetzí des del minaret de la mesquita.
La pregària es pot fer a qualsevol lloc que no sigui impur, que se sacralitza simbòlicament amb el traçat d'una línia, normalment amb una catifa.
Durant l'oració el que resa ha d'estar orientat cap a la Meca.
Després de la neteja ritual o ablucions, anomenades wudú en àrab, pronunciat wuzú o wazú en els països influenciats per l'idioma persa, el musulmà realitza un seguit de moviments corporals i recita diverses oracions.
Els moviments corporals són quatre: dempeus, inclinat, postrat i assegut. Aquestes quatre postures es porten a terme en un cicle regular que cada musulmà aprèn des de nen i que s'anomena raka.
L'oració acaba cada vegada de la mateixa manera. Girant-se a la dreta i a l'esquerra, cada fidel desitja a la persona que està al seu costat, la pau i la benedicció de Déu. Aquesta és una manera per la qual els musulmans afirmen que tots són membres d'una mateixa comunitat i que comparteixen la mateixa fe en un sol Déu.
Al principi de l'oració, es recita la primera sura de l'Alcorà, Al-Fàtiha o «sura de l'obertura».
| « | En nom de Déu Únic, Al·là, el Compassiu per excel·lència, el molt Misericordiós! Lloat sigui Déu, Senyor de tot i de tots, Senyor de l'univers sencer, visible i invisible, el Compassiu per excel·lència, el molt Misericordiós, l'Amo i Senyor del dia del judici final, dia de la religió vertadera, dia del judici de la història. A Tu sols servim. A Tu sols preguem. En Tu sols confiem. Tu sols ens salvaràs. Guia'ns, mostra'ns el camí segur, el camí dels qui vols ajudar generosament, no dels qui t'han aïrat en contra seu, ni dels qui s'equivoquen. | » |
| — Alcorà 1:1–7 |||
# Cal Ramon del Bep

Cal Ramon del Bep és una obra del poble de l'Ametlla de Segarra, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa situada entre mitgeres, al centre del nucli urbà del poble. En origen, l'amplada de la seva façana principal abraçava l'actual façana de cal Xarpet (C/ Major 16), tal com ens mostra les restes de l'arc de descàrrega que abraça ambdues façanes. Actualment, les seves dimensions es redueixen a la meitat i l'edifici es presenta de planta irregular i façana estreta, estructurada a partir de planta baixa, primer pis, golfes, i també presenta ràfec de teula i maó. La porta d'accés a l'edifici és d'estructura allindada molt senzilla. Amb tot, destaca l'estructura de la finestra del primer pis, amb llinda, brancals i guardapols motllurats que recorda l'estil renaixentista. L'obra presenta un parament paredat de pedra del país, així com, carreus motllurats a l'estructura de la finestra del primer pis.

## Referències

* ↑ «Cal Ramon del Bep». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Cal Mullerac

Cal Mullerac és una casa de l'Ametlla de Segarra, al municipi de Montoliu de Segarra (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Data dels segles xvi i xvii.
Està situada a un extrem del nucli urbà, quasi als afores del poble. L'edifici, de planta rectangular, és estructurat a partir de planta baixa, primer i segon pis, ràfec de teula i maó al perímetre de la façana principal, i coberta exterior a doble vessant. Malgrat les remodelacions de l'edifici, aquest encara conserva elements decoratius, presents en algunes obertures, que evidencien el seu passat. A la façana principal hi ha la porta d'accés allindada. Per damunt, destaca el treball en relleu ondulat en forma de sanefa present a la llinda monolítica del balcó. També, a la façana lateral de l'edifici, hi ha l'estructura d'una finestra, actualment tapiada,que presenta un treball en relleu sobre la llinda d'aquesta. L'obra presenta parament paredat, a la façana principal, arrebossat, a la façana lateral i també carreus de pedra a les obertures del balcó i de la finestra que presenten un treball motllurat.

## Referències

* ↑ «Cal Mullerac (L'Ametlla) - Montoliu de Segarra». Guia del patrimoni històric i artístic dels municipis catalans. Pobles de Catalunya. [Consulta: 15 agost 2019].
* ↑ «CAL MULLERAC». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].