OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Solanells

Solanells és una masia d'Espinelves (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta rectangular (14 x 22 m), coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana, situada a llevant. Consta de planta baixa i un pis. Es troba assentada damunt un desnivell i el vessant de la part dreta és més prolongada. A la planta baixa hi ha quatre portals rectangulars (un de tapiat) amb llindes de roure i dus finestres. Al primer pis hi ha dos finestres més. Al sud hi ha petites obertures a la plata baixa i quatre al pis, una amb ampit de pedra. A ponent les obertures estan distribuïdes de manera asimètrica amb tres portals i dues finestres amb reixa a diferent alçada a la planta i dues finestres de pedra amb carteles al primer pis. El voladís és regular i no gaire ampli a totes les façanes. Al nord presenta un portal rectangular amb llinda de roure i una finestra. L'estat de conservació és bo.

## Història

Masia situada a uns 900 m d'altitud, al marge dret del torrent del Grèvol.
No tenim cap dada constructiva que ens permeti situar-la històricament, per bé que en els fogatges de 1553 del terme hi consta un tal "Jaume Solanes", però no podem determinar que ell fos un dels avantpassats que habités el mas, encara que no hi ha cap altra casa dins el terme que actualment respongui a aquest topònim. Podem aventurar-nos però, a dir que potser va ser construïda en època d'expansió del terme, entre els segles XVII i XVIII. Actualment s'està habilitant com a casa de colònies, desmereixent l'estructura primitiva.

## Referències

* 1 2 3 4 «Solanells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2017].
# Garnatxa de l'Empordà

La Garnatxa de l'Empordà és un vi de licor dolç tradicional enfortit, elaborat amb un mínim del 90% de garnatxa (lledoner o garnatxa blanca, lledoner roig o garnatxa grisa) molt madur i assecat al sol després de la verema, segons la tècnica del vi de palla: el raïm es deixa assecar al sol sobre la palla abans del premsatge. Se'l pot considerar un vi licorós enfortit. La DO es regula per 03/03/2006.
La seva fermentació s'interromp quan el contingut de sucres és el desitjat, incorporant-hi aiguardent (alcohol vínic), que paralitza la fermentació i serva una part del seu sucre natural. Resulta un vi dolç natural amb una aroma primària de confitures i espècies i un grau alcohòlic volumètric adquirit entre 14% vol i 20% vol. S'aconsegueix un vi d'uns 15°. Generós, amb sabor del mateix raïm madur, càlid i sedós, virtuts que li concedeixen els trets d'un vi de postres excepcional.
La garnatxa envellida en roure es transforma en un vi ranci de color ambre i alhora irisiacions cristal·lines, delicat i aromàtic, sedós, ni embafador ni fort en excés, de fragància exquisida, rodó i melós, i que és com una carícia per al paladar.
Segons Jaume Fàbrega,
| « | S'adiu amb les pastes de full amb cabell d'àngel, brunyols, carquinyolis, relleno (pomes farices amb carn), fruita cuita, la grana de capellà (postres de músic), les coques, les galetes i pastes (xuixos, flaones, corns...), però també amb el "foie gras", terrines, embotits, i formatge blau. Excel·lent per a cuinar i elaborar plats: oca amb peres, rostit, braó de porc, faves, pèsols, estofats, botifarra dolça, relleno, macedònies... El seu parent més proper és el Banyuls, "vi dolç natural" elaborat a la Catalunya Nord, així com els Ribesaltes i Maurí, similars. | » |

## Referències

* ↑ Empordà, Consell Regulador DO. «Reglamentació | DO Empordà». [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ Roset, Ramón. «Perelada Garnatxa de l'Empordà 2004, la millor tradició de la garnatxa envellida | Cupatges». naciodigital.ca, 02-11-2017. [Consulta: 11 setembre 2022].
* ↑ Ciurana, Jaume. Els vins de Catalunya. Servei Central de Publicacions de la Generalitat de Catalunya, Departament de la Presidencia, 1980, p. 26. ISBN 978-84-500-3455-4.
* ↑ Blanch i Dalmau, Josep «Algunes referències històriques de la varietat garnatxa a l'Empordà». Dossiers agraris, 18, 25-11-2015, pàg. 9–18. ISSN: 2013-9772.
* ↑ Fabrega, Jaume. «Coneixeu la garnatxa de l'Emporda?». Bona vida-Bloc Vilaweb, 11-07-2009. [Consulta: 12 setembre 2022].
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Part de {{Cultura de Catalunya}} :
Companatges i condiments :
# Castell d'Alsunga

Castell d'Alsunga (en letó: Alsungas pilsen; en alemany: Schloss Alschwangen) és un castell situat al poble d'Alsunga (municipi d'Alsunga), a la regió històrica de Curlàndia, a l'oest de Letònia. Va ser construït per l'Orde Livonià durant la primera meitat del segle xiv.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia.

## Referències

* ↑ Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Enllaços externs

* http://www.pilis.lv/a_pnm/view.php?id=28&prop_id=255 Arxivat 2013-12-24 a Wayback Machine.
# Gust Graas

Gust (Gustave) Grass (Esch-sur-Alzette, 19 de desembre de 1924 - 19 de febrer de 2020) fou un pintor, advocat i empresari luxemburguès que va tenir un paper important en el desenvolupament a Luxemburg de la ràdio i televisió.

## Biografia

Graas va néixer a Esch-sur-Alzette, al sud de Luxemburg. Durant l'ocupació alemanya de Luxemburg a la Segona Guerra Mundial, es va veure obligat a unir-se a la Wehrmacht, però va aconseguir desertar. Després de l'alliberació, va estudiar dret a Lovaina i París.
El 1952, després de treballar com advocat a la ciutat de Luxemburg, Graas es va unir a CLT RTL com a secretari general. El 1975, es va convertir en director general i membre de la junta directiva. Va aconseguir donar a l'empresa una dimensió més europea i, el 1983, va crear RTL Televisió, primera estació de televisió privada d'Alemanya. Graas va ser també cofundador de Luxair, la línia aèria de Luxemburg, que va dirigir durant més de 20 anys.

### Obra artística

Graas va prendre un interès actiu a l'art, en la producció de pintures i obres d'escultura. En estudiar a París, s'havia reunit diverses vegades amb pintors impressionistes de l'Escola de París, amb qui va mantenir el contacte. El 1970, va ser guardonat amb el Prix Grand-Duc Adolphe.
Des de la seva jubilació el 1989, va viure a Pollença, a l'illa de Mallorca, on va continuar pintant. La seva exposició Mis años en España (1989-2003) mostrà com el sol i els colors de l'illa han influït en la seva obra. En explicar els antecedents del seu art, Graas va comentar: «Les meves pintures expressen plenament els meus sentiments sobre la vida i la vida després de la mort».

## Referències

* ↑ «Graas, Gust(ave)». A: Luxemburger Lexikon. Luxemburg: Editions Guy Binsfeld, 2006.
* 1 2 3 «Gust Grass» (en francès). mediArt.lu'. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 24 agost 2015].
* ↑ «Gust Graas» (en alemany). Munzinger. [Consulta: 24 agost 2015].
* ↑ Ruiz Mantilla, J. «El luxemburgués Gust Graas muestra su obra de luz y cosmos» (en castellà). El País, 29-01-2004 [Consulta: 14 agost 2015].

## Enllaços externs

* Paintings at Gallerie St Jacques Arxivat 2011-07-11 a Wayback Machine.
* Gust Graas at Mediart
# Eliza Orzeszkowa

Eliza Orzeszkowa (6 de juny de 1841, Milkowszczyzna - 18 de maig de 1910, Hrodna) fou una escriptora i editora polonesa que va escriure una sèrie de novel·les i assajos que tractaven les condicions socials del seu país. El 1905 va ser proposada per al Premi Nobel de Literatura, en un premi que compartiria amb Lev Tolstoi i Henryk Sienkiewicz, però finalment es va donar únicament al darrer per no dividir el premi.
El 1870 va publicar l'estudi Kilka słów o kobietach (Unes paraules sobre les dones) que, juntament amb la seva novel·la Martha (1872) i d'altres, es considera paradigmàtic pel positivisme, i a més va influir en les activistes eslaves sobre els drets de les dones, especialment en la necessitat de l'educació per a les dones perquè puguin treballar i ser econòmicament independents. El 1880 va publicar un estudi sobre el patriotisme i el cosmopolitisme. Va escriure trenta novel·les i més de cent novel·les curtes, contes i peces de teatre. En Eli Makower (1875) va descriure les relacions entre els jueus i la noblesa polonesa, i en Meir Ezofowicz (1878) el conflicte entre l'ortodòxia jueva i el liberalisme modern. En Sobre el Nemunas (1888) va tractar l'aristocràcia polonesa, i en Ànimes perdudes (1886) i Cham (1888) la vida rural a Belarús.
Pertanyia a la família noble Pawłowski. Quan va fer els setze anys va casar-se amb Piotr Orzeszko, un noble polonès, que fou exiliat a Sibèria després de l'alçament de gener de 1863. El 1869 se'n va separar legalment i el 1894 va casar-se, després de trenta anys de relació, amb Stanisław Nahorski. La majoria de la seva obra està disponible en alemany també. Part de les seves obres van ser traduïdes a l'hebreu per Aaron Abraham Kabak.

## Selecció d'obres

* Diari de Waclawa (1870)
* Pan Graba (1872)
* Martha (1872)
* Eli Makower (1875)
* Sobre el Nemunas (1888)
* Mirtala (1890)
* La Vestal (1891)
* Bene Nati (1892)
* Els argonautes (1899)
* Els devots del poder (1900)
* Anastàsia; Ad Astra

## Referències

* ↑ Bo Svensén, The Nobel Prize in Literature: Nominations and Reports 1901-1950, Nobelprice.org (anglès)
* ↑ A History of Modern Political Thought in East Central Europe, Oxford University Press, 2016. ISBN 9780191056956 (anglès)
# Castell de Piltene

El Castell de Piltene és un castell situat en la ciutat de Piltene en la regió històrica de Curlàndia, a l'oest de Letònia. Fins al segle xvi va servir com a capital del Bisbat de Curlàndia.

## Història

El 1559 va ser venut el castell junt les seves terres pel bisbe de Curlàndia al rei Frederic II de Dinamarca per 30.000 ducats. Per evitar la partició hereditària de les seves terres, el rei Frederic II va donar aquest territori com apanatge al seu germà petit Magnus de Holstein, amb la condició que renunciés als seus drets a la successió en els ducats de Schleswig i Holstein. L'any 1560, Magnus va desembarcar amb un exèrcit a Saaremaa on va ser elegit bisbe tot seguit pel capítol de la catedral. Magnus va passar els últims sis anys de la seva vida al castell de Piltene, on va morir el 1583 com a pensionista de la corona polonesa.
Documents escrits demostren que l'any 1621 el castell era en ruïnes i el 1750 la part residencial que quedava en peu va acabar ensorrant-se.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Referències

* ↑ Huang, 2005, p. 70.
* ↑ Lockhart, 2004, p. 137.
* ↑ «Piltenes». [Consulta: 11 gener 2015].

## Bibliografia

* Huang, Mel. «Eestonia. Old Livonia (1238-1561)». A: Eastern Europe (en anglès). ABC-CLIO, 2005. ISBN 9781576078006.
* Lockhart, Paul Douglas. Frederik II and the Protestant Cause: Denmark's Role in the Wars of Religion, 1559-1596 (en anglès). Brills, 2004. ISBN 9789004137905 [Consulta: 11 gener 2015].

## Enllaços externs

* Piltenes pils Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# Rob Krier

Rob Krier (Grevenmacher, 10 de juny de 1938 - Berlín, 20 de novembre de 2023)
va ser un escultor, arquitecte i urbanista luxemburguès. Fou professor d'arquitectura a la Universitat Tecnològica de Viena. Des de 1993 fins a mitjan 2010, va treballar en col·laboració amb l'arquitecte Christoph Kohl en una oficina conjunta amb seu a Berlín. Era el germà gran del també arquitecte Léon Krier, ambdós representants dels moviments de la Nova Arquitectura Clàssica i Nou Urbanisme.

## Biografia

Krier va estudiar arquitectura a la Universitat Tècnica de Múnic de 1959 a 1964. Després de graduar-se, va treballar amb Oswald Mathias Ungers a Colònia i Berlín (1965-66) i amb Frei Otto a Berlín i Stuttgart (1967-1970). De 1973 a 1975, va ser assistent a l'escola d'arquitectura de la Universitat de Stuttgart. El 1975, va ser professor invitat a l'Escola Politècnica Federal de Lausana. De 1976 a 1998, va ser professor d'arquitectura a la Universitat Tecnològica de Viena. A més a més, el 1996 va ser professor invitat a la Universitat Yale.
De 1976 a 1994, Krier tenia l'oficina del seu propi negoci a Viena. Des de 1992 fins a 2004 va dirigir una oficina conjunta amb Nicolas Lebunetel a Montpeller. El 1993, també va fundar una oficina conjunta amb Christoph Kohl a Berlín.
Krier va cridar per primera vegada l'atenció internacional amb el seu llibre de 1975 Stadtraum, que va ser traduït a l'anglès sota el títol Urban Space el 1979, i reimprès com Stadtraum / Urban Space el 2005.

## Referències

* ↑ «Rob Krier dies, aged 85» (en anglès). [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ «"En Abandoibarra nada nos recuerda que estamos en Bilbao", lamenta Rob Krier» (en espanyol europeu), 19-09-2010. [Consulta: 26 novembre 2023].
* 1 2 3 Kleefisch-Jobst, Ursula. Rob Krier: A Romantic Rationalist; Architect and Urban Planner (en anglès). Springer: Flagge, Ingeborg (Eds.), 2005.
* ↑ Stadtraum / Urban Space, Reprint of „Stadtraum in Theorie und Praxis“ (1975) / „Urban Space“ (1979) (en anglès). Solingen: Umbau-Verlag, 2005.
# Supercúmul Gall Dindi-Indi

El Supercúmul de Gall dindi-Indi és un supercúmul veí al Supercúmul de la Verge o supercúmul Local. El seu nom prové de la seva ubicació, en les constel·lacions de Gall dindi i Indi.
El supercúmulode Gall dindi-Indi conté sis cúmuls de galàxies principals: Abell 3656, Abell 3698, Abell 3742, Abell 3747, Abell 3627 (Cúmul d'Escaire) i Abell 4038. Posseeix, a més, cúmuls de galàxies similars al cúmul de Forn, el Cúmul de Gall dindi i el cúmul de Telescopi.
A la regió del supercúmul Gall dindi-Indi existeixen centenars de milers de galàxies que estan en moviment igual que el propi supercúmul, la qual cosa podria indicar que són influenciades per una distant força atractora, anomenada Gran Atractor.
S'estén en una velocitat de l'espai de 2000 a 3000 km/s cap a l'hemisferi sud galàctic, en la proximitat del plànol format pel supercúmul Local i el supercúmul Coma-A1367, a una distància similar del plànol galàctic que el supercúmul Hidra-Centaure, però a uns 50 graus en el costat oposat. S'hi troba en el plànol supergalàctic com la majoria de les estructures més grans situades a menys de 50 h$^{-1}$ Mpc del Sistema Solar.
Forma pràcticament una única estructura bisectada per la zona d'evitació amb el supercúmul de Telescopi —per aquest motiu freqüentment aparegui en la literatura com Supercúmul Gall dindi-Indi-Telescopi, Regió Gall dindi-Indi-Telescopiu o PIT. És una regió superdensa i pràcticament contínua al llarg del plànol galàctic (1≈330°), tant que sembla que l'associació és física.

## Referències

* 1 2 Michael Rowan-Robinson «The extragalactic distance scale» (en anglès). Space Science Reviews, 1-2, 1988, pàg. 1–71. DOI: 10.1007/BF00183129.
* ↑ Basu, Baidyanath. Introduction To Astrophysics, 2/e (en anglès). PHI Learning Pvt. Ltd.. ISBN 9788120340718.
* 1 2 Preston, Richard. First light: the search for the edge of the universe. Random House Publishing Group, 1996. ISBN 9780679449690.
* ↑ Making of America Project, Nature Publishing Group Scientific American, 257, pàg. 53 [Consulta: 10 abril 2013].
* 1 2 Bergeron, J. «Volumen 3 de IAP Astrophysics meetings». A: High Redshift and Primeval Galaxies (en anglès). Atlantica Séguier Frontières, 1987, p. 145. ISBN 9782863320518.
* ↑ Dekel, Avishai; Ostriker. Formation of Structure in the Universe (en anglès). Cambridge University Press, 1999, p. 175. ISBN 9780521586320.
* 1 2 Padmanabhan, T. Structure Formation in the Universe (en anglès). Cambridge University Press, 1993, p. 250. ISBN 9780521424868.
* ↑ Lynden-Bell, Donald; Lahav; Terlevich; Terlevich. Gravitational Dynamics (en anglès). Cambridge University Press, 1996, p. 144. ISBN 9780521563277.
* ↑ Akademii︠a︡ nauk SSSR., National Academy of Sciences (U.S.). Walter H. G. Lewin, George W. Clark, Rashid Alievich Si︠u︡ni︠a︡ev, Kathleen Kearney Trivers, David M. Abramson. High energy astrophysics: American and Soviet perspectives : proceedings from the U.S.-USSR Workshop on High-Energy Astrophysics (en anglès). National Academies, 1991, p. 358.
# Gran Llibre de Lecan

El (Gran) Llibre de Lecan (gaèlic irlandés: Leabhar (Mór) Leacáin, RIA, MS 23 P 2) és un manuscrit medieval irlandés escrit entre el 1397 i el 1418 al Castell Forbes, Lecan (Lackan, Leckan; en irlandés Leacán), al territori de Tír Fhíacrach, a prop de l'actual Enniscrone, a Sligo. El conserva la Reial Acadèmia Irlandesa.
Leabhar Mór Leacáin està en irlandés mitjà i el va escriure Ádhamh Ó Cuirnín per a Giolla Íosa Mór Mac Fhirbhisigh. El material que conté és una transcripció del Llibre de Leinster (Leabhar na Laigineach), còpies posteriors del Llibre de les invasions (Lebor Gabála Érenn), els dinsenchas, els banshenchas i el Llibre dels drets.
Durant una època, va ser propietat de James Ussher. Després que el tragueren del Trinity College de Dublín unes tropes sota el comandament de John Fitzgerald el 1689 durant la Guerra Guillemita d'Irlanda, Jaume II d'Anglaterra el diposità en l'Irish College de París. El 1787, el Chevalier O'Reilly el retornà a Irlanda, on va estar en possessió de Charles Vallancey, que finalment el va lliurar a la Reial Acadèmia Irlandesa.
Originàriament constava de 30 folis; els primers nou se'n degueren perdre el 1724. Contenien una gran secció dedicada als llinatges i la història de les famílies nòrdiques i nordicogaèlics d'Irlanda, que no es conserven pas en cap altre lloc.
Les pàgines de l'obra estan cobertes d'una substància greixosa que les fa transparents i en redueix la llegibilitat.

## Referències

* ↑ Bergin. «Fitzgerald, Sir John». Dictionary of Irish Biography, 01-10-2009. [Consulta: 1r febrer 2023].
* ↑ Mary Frances Cusack, ‘’An Illustrated History of Ireland’’, Project Gutenberg eBook.
# Castell de Gaujiena

El Castell de Gaujiena (en estonià:Atsele ordulinnus, en alemany: Schloss Adsel) són les ruïnes d'un antic castell situat a la regió històrica de Vidzeme al nord de Letònia. Fou construït entre el 1236 i el 1238. Greument danyat durant la Gran Guerra del Nord, l'estructura va ser abandonada.
Les primeres fonts del llavors conegut com castell d'Azteles, daten de la Crònica de Novgorod de 1111. En els territoris del Tractat de la divisió de Talava (1224) s'anomena Atzeli, dividida entre l'Ordre Livonià al nord, i l'Arquebisbat de Riga al sud. Ordre de Livonia hi és present des de 1238. El turó del castell formava part de l'antiga ruta comercial de Gauja a Pskov, i més tard com a centre de comandament de l'Ordre. Es desconeix el moment de la construcció del castell de pedra, els historiadors creuen que va passar a finals del segle xiii. Des de principis del segle xiv es conserva el segell del comandant de Gaujiena amb la inscripció “S [IGILLUM] COMENDATORIS IN ADZELE”.
Després de 1342, quan l'Orde va construir un comandament al castell de Marienburg a l'illa del llac Alūksne, el castell de Gaujiena es va convertir en un castell auxiliar. Els llibres comtals de 1465 i 1517 esmenten que el castell tenia un interior climatitzat amb una xemeneia, una porta del castell i un pati. Durant aquest temps, l'Orde va fortificar el pati i va construir una torre semicircular. Durant diversos anys, l'orde de Livonia va mantenir captiu l'arquebisbe de Riga Wilhelm von Brandenburg al castell de Gaujiena (1556-1557).
Immediatament després de l'inici de la Guerra de Livonia el 1558, el castell va ser ocupat i destruït per les tropes del tsar rus Ivan IV. L'any 1582 va ser ocupada per les tropes de la Confederació de Polònia i Lituània. Durant la Guerres Polaco-Sueques (1600-1629) el castell va ser conquerit pels suecs el 1600, però el 1602 va ser recuperat pels polonesos, i el 1621 de nou pels suecs.

## Referències

* ↑ Dabolins, Aigars. Latvia: A Guide Book (en anglès). Puse Plus, 1999, p. 292. ISBN 978-9984-9360-0-0.
* ↑ Mägi, Marika. Making Trade: Cultural Landscapes and Communication Routes (en anglès). Brill, 2018-05-03. ISBN 978-90-04-36381-6.
* ↑ Kotilaine, J.T. «Riga's trade with its Muscovite hinterland in the seventeenth century» (en anglès). Journal of Baltic Studies, 30, 2, 6-1999, pàg. 129–161. DOI: 10.1080/01629779900000031. ISSN: 0162-9778.
* ↑ Filyushkin, Alexander «Livonian War in the Context of the European Wars of the 16 th Century: Conquest, Borders, Geopolitics». Russian History, 43, 1, 2016, pàg. 1–21. ISSN: 0094-288X.
* ↑ Sparitis, O «Some aspects of cultural interaction between Sweden and Latvian part of Livonia in the 17. century». Baltic Journal of Art History, 2009.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia
* Palau de Gaujiena

## Bibliografia

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en anglès/letó), 2006. ISBN 9984-785-05-X.

## Enllaços externs

* http://www.pilis.lv/a_pnm/view.php?id=9316&prop_id=255 Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Castell de Clervaux

El Castell de Clervaux (en francès: Château de Clervaux; en luxemburguès: Schlass Klierf) està situat en la localitat de Clervaux al nord de Luxemburg, es remunta al segle xii. Destruït per un incendi a la Segona Guerra Mundial durant la batalla de les Ardenes, el castell ha estat reconstruït completament. Alberga les oficines administratives de la comuna, així com un museu que conté una exposició de fotografies d'Edward Steichen.

## Localització

El castell es troba a una alçada de 365 metres sobre un esperó rocós per damunt de la ciutat, envoltat per tres costats pel riu Clerve.

## Història

Les parts més antigues del castell del segle xii van ser construïts per Gerard, comte de Sponheim, un germà del comte de Vianden. El gran palau i les torres arrodonides són probablement a la ratlla de 1400, quan els pròspers senyors de Brandenbourg vivien allà.
El 1634, Claude de Lannoy va construir les sales de recepció, incloent la gran «Sala dels Cavallers» en estil espanyol de Flandes. El 1660, es van afegir les estables, un magatzem i els edificis administratius. Finalment, al segle xviii, es van construir noves estables.
Amb els anys, igual que altres castells a Luxemburg, Clervaux va caure en mal estat encara que va ser parcialment restaurat i utilitzat com un hotel abans que finalment fos destruït a la Segona Guerra Mundial durant la Batalla de Clervaux -16 al 18 de desembre de 1944-, com a part de la batalla de les Ardenes.
Després d'haver estat completament restaurat després de la guerra, el castell ara s'utilitza parcialment com a museu i parcialment per allotjar l'administració local. L'ala sud mostra una exposició de models de castells de Luxemburg, l'antiga cuina a la Casa Brandenbourg és un museu dedicat a la Batalla de les Ardenes, mentre que els pisos superiors es troba l'exposició de fotografies realitzades per Edward Steichen i titulada The Family of Man. La resta de cambres s'utilitzen per als serveis de l'administració local.

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg

## Referències

* 1 2 Friedrich, Evy. Luxembourg: Castles and fortified castles. Luxemburg: Editions Guy Bindsfeld, 1984. ISBN 3-88957-033-X.
* 1 2 «Château fort de Clervaux» (en francès). Service des Sites et Monuments Nationaux. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 29 setembre 2015].
* ↑ «Château de Clervaux» (en francès). Luxweb-Culture. Arxivat de l'original el 2012-03-21. [Consulta: 29 setembre 2015].
* ↑ «Château de Clervaux» (en francès). Le petit futé. [Consulta: 29 setembre 2015].
# Castell de Dinaburga

El Castell de Dinaburga (en letó: Dinaburgas pils), era un castell situat a la población de Naujene a prop de Daugavpils en la històrica regió de Letgàlia, a l'extrem sud-est de Letònia a prop de la frontera amb Lituània.
Estava situat estratègicament en una ribera alta del riu Daugava. Va ser construït entre 1273 i 1277 per l'Orde Livonià, i destruïda per les tropes russes abans de 1577. Avui dia, els fragments de la fundació estan exposats.

## Galeria (2013)

* Maqueta exhibida al museu
* Segell del komtur del Castell de Dinaburga
* Dibuix de 1893, a British Library

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Referències

* ↑ Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en anglès/letó), 2006. ISBN 9984-785-05-X.