OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Guitburga

Guitburga (Guitburga d'Herbauges, Witburga d'Hornbach) fou una princesa carolíngia, esposa de Guillem I de Tolosa. Era filla del comte Lambert d'Herbauges (Hornbach).
Es va casar amb primeres noces amb un suposat comte Guillem I d'Autun, en una data vers 784 i se li atribueix com a filla a Roslinda i/o Helimburga (Helmburgis o Helimbruc) de Gel·lona (que podrien ser la mateixa persona). Suposadament en segones noces es va casar amb Guillem I de Tolosa després del 790. Guillem va tenir nombrosos fills però el nom de la mare de cadascun no està determinat. Armand de Fluvià a la seva genealogia considera fills de Guitburga a:
* Bernat de Septimània (800-844), Duc de Septimània
* Gaucelm del Rosselló, (?-834), comte de Rasès i Conflent
* Teodoric (?-841) (comte d'Autun per delegació de Bernat)
* Heribert (-841), comte (cegat per orde de Lotari I el 830)
* Guarner (mort jove?)
* Guitgari (+ vers 832) (esmentat només a la fundació de l'abadia de Gel·lona)
* Adalelm o Hildehelm (esmentat només a la fundació de l'abadia de Gel·lona)
* Helmburgis o Helimbruc, morta jove abans del 804 o la mateixa que la següent
* Roslinda (785-820, comtessa consort de Corbie, casada amb Wala o Vala comte i abat de Corbie.
* Romil·la, suposada esposa de Berà
No consta de fet cap comte Guillem d'Autun però les dades conegudes són incompletes. Si va existir és probable que les tres darreres (potser només dues de fet) fossin filles d'aquest matrimoni. Armand de Fluvià considera que no hi ha un comte Guillem d'Autun, i que només es va casar amb Guillem de Tolosa i, per tant, tots els fills els atribueix a aquest. Els seus fill amb aquest van haver de néixer entre el 791 i el 803. Va morir després d'aquesta data.

## Referències

* Genealogia de la casa de Tolosa a la GEC, per Armand de Fluvià
* Genealogia
# La Chevrolière

La Chevrolière (en bretó Kerc'hevrel, en gal·ló La Chaevrolèrr) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 4.925 habitants. Limita amb els municipis de Saint-Aignan-Grandlieu, Pont-Saint-Martin, Le Bignon, Geneston i Saint-Philbert-de-Grand-Lieu.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 2.004 | 2.139 | 2.444 | 3.368 | 4.272 | 4.851 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2008 | Marie-José Veyrac | UMP |
| 2008- | Johann Boblin | |
# Ildefons Almenara i Rivas

Ildefons Almenara i Rivas (Palma, 28 de febrer del 1861 – Barcelona, 11 de maig del 1920) fou un sacerdot escolapi català.

## Biografia

Nascut a l'illa de Mallorca, ingressà al noviciat de Moià el 8 de desembre de 1879 i professà a l'Escola Pia el 8 de setembre de 1881. Va ser enviat al juniorat de San Marcos de León per a cursar-hi els estudis eclesiàstics. Un any abans d'acabar-los l'enviaren (1886) a Igualada, on ensenyà llatí a nois que volien entrar al seminari. L'ordenaren sacerdot el 4 de maig de 1881. De 1888 a 1896 residí al col·legi escolapi de Camagüey (Cuba). Va ser destinat a Castellar del Vallès (1896-1901), a Tàrrega (1901-1903) i a Olot la resta de la seva vida. El 1920 va ser traslladat a Barcelona per una intervenció quirúrgica i allí morí als pocs mesos.
Es dedicà sempre a l'ensenyament del llatí i amb preferència als nois que aspiraven a ingressar a algun seminari conciliar; aquests estudis eren reconeguts pels bisbats corresponents com a seminaris menors.
Durant l'estada a Olot va viure l'experiència de la catequesi única organitzada per la parròquia eclesiàstica de Sant Esteve; alguns escolapis de la comunitat hi participaren. Al pare Almenara sembla que no li va caure prou bé. En una memòria presentada personalment al primer Congrés Catequístic Nacional Espanyol celebrat a Valladolid el 1913, exposà que calia «educar en las letras juntamente con la piedad» i «trabajar para que en las Escuelas no se suprima la enseñanza del Catecismo»; d'aquí es pot deduir que l'escola és un lloc apropiat per a la catequesi segons ja afirmà Josep de Calassanç —i recorda ara l'escolapi. Exhorta tots els estaments a que instin i fomentin la formació cristiana a les escoles. També demana que «los Maestros presenten los mejores métodos de enseñanza», és a dir que s'adaptin les innovacions de l'escola nova que ja aplicaven alguns mestres gironins.

## Bibliografia

* Crónica del primer Congreso Catequístico nacional Español celebrado en la ciudad de Valladolid en los días 26, 27, 28 y 29 de Junio de 1913. Valladolid: Casa editorial religiosa de Andrés Martín Sánchez, 1913; pàg. 291-292.
* Joan FLORENSA: El projecte educatiu de l'Escola Pia de Catalunya (1683-2003): una escola popular. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, Societat d'Història de l'Educació als Països de Llengua Catalana; Escola Pia de Catalunya, 2010; pàg. 433
# Galatarca

Galatarca Gran sacerdot encarregat del culte a Galàcia.
El Galatarca era, en la província romana de Galàcia, el que l'Asiarca era en la d'Asia; però, no s'ha de confondre el galatarca amb el gran sacerdot de Galàcia.
Aquest tenia el domini i el dret de vigilància i la direcció moral als sacerdots de totes les divinitats adorades a Galàcia i sobre tots els individus que componien el clergat de la província. Era modo del bisbe en l'organització eclesiàstica catòlica, però sense la naturalesa jeràrquica que la caracteritza. El Galatarca, per la seva banda, era un sacerdot, una gran dignitat encarregada de presidir els jocs celebrats a Ancira, prop del temple de Roma i d'Augusta, en nom dels tres pobles de Galàcia.
Ambdós càrrecs eren temporals, no eren vitalicis, ja que en una inscripció d'Ancira
| « | Corpus inscr. graec., 4075, 4076) i mecionen personatges que havien desenvolupat dues vegades aquestes funcions. Contra la opinió aquí sustentada de la distinció entre el gran sacerdot de Galàcia i el galatarca, alguns historiadors sostenen que ambdós eren el mateix personatge, com al gran sacerdot d'Àsia i l'asiarca; mentre d'altres opinen que galatarca (com asiarca) era un terme honorífic que servia per a designar el que havia sigut o era gran sacerdot de la província i que indicava que aquest pertanyia des de llavors a una categoria de notable del país. | » |

## Referències

* ↑ L’Asiarca va ser el superintendent dels jocs, espectacles i altres assemblees que es van celebrar a Àsia a càrrec seu, com ho feien l'alcalde i els pretors a Roma,

## Bibliografia

* Joachim Marquardt, (Römische Staatsverwaltung, Leipzig, 1873–1878)
* Paul Guiraud Les assemblées provinciales dans l'empire romain (París, 1880)
* Émile Beurlier Le culte impérial (París, 1875).
# Interior Gateway Routing Protocol

Interior Gateway Routing Protocol (amb acrònim anglès IGRP) és un protocol de vector de distàncies del tipus Interior gateway protocol desenvolupat per l'empresa Cisco. L'IGRP és un prrotocol de passarel·la interior i, per tant, s'empra per intercanviar informació d'enrutament entre passarel·les (normalment encaminadors o ruters) dintre d'una sistema autònom (una sistema autònom és un grup de xarxes i passarel·les que tenen la responsabilitat d'una autoritat administrativa).

## Propietats

* IGPR és un protocol propietari de Cisco.
* IGPR va ser creat per a superar les limitacions del protocol RIP (màxim nombre de hops(salts) de 15 i una única mètrica d'enrutament).
* IGPR té un màxim nombre de salts de 255, per defecte 100.
* IGPR suporta múltiples mètriques per a cada ruta, incloent amplada de banda, retard de xarxa, càrrega de xarxa i fiabilitat.

## Referències

* ↑ «An Introduction to IGRP» (en anglès). https://www.cisco.com.+[Consulta: 5 novembre 2017].
* ↑ «Introduction to Interior Gateway Routing Protocol (IGRP)» (en anglès). http://www.omnisecu.com.+[Consulta: 5 novembre 2017].
* ↑ «Wireshark · Display Filter Reference: Cisco Interior Gateway Routing Protocol» (en anglès). https://www.wireshark.org.+[Consulta: 5 novembre 2017].
# Gummi

Gummi és probablement el nom preàrab de Mahdia.
Fou ocupada per fenicis, cartaginesos i romans. A la comarca s'han trobat nombroses instal·lacions de tractament del peix per salar (salsamenta) i després la pasta coneguda com a garum que era un dels menjars habituals dels romans i, per tant, tenia fàcil sortida als mercants romans. A la zona interior de la moderna Kairuan i El Djem (Thysdrus) es fabricaven també molts estris amb terra cuita que eren exportats pels ports de la costa de Mahdia, i se sap que alguns d'aquestos ports tenien representants a les corporacions de navegants a Òstia (Acholla, moderna Bou Cria abans Botria; Sullecthum, després Sallacta o Salakta, i Gummi, moderna Mahdia). Un gran nombre de vies comunicaven la regió de la costa amb l'interior, segons en part descriuen els itineraris del segle iv i en part ha confirmat la fotografia de prospecció aèria, i s'estenien com una tela d'aranya. Apareixen nombroses granges i algunes poblacions més gran (d'algunes s'han trobat les restes) com Sarsura a 3 km al sud de Bou Merdes, Vaga, moderna Oued Beja prop d'Henchir Aouzer, Tegea, moderna Henchir Merdesse (les ruïnes ocupen 80 hectàrees), Aggar, moderna Henchir Maqlouba a 2 km al nord de Ksour Essef (amb nombrosos forns de cocció), Zeta, propera a Vaga, i altres. Gummi i Sullecthum eren les dues ciutats principals de la costa i Thysdrus (El Djem) i Bararus (Henchir Rougga) a l'interior. Les viles de l'interior tenien una estructura de centre amb nombrosos llogarets a la rodalia que en depenien, cosa que no s'observa a Gummi ni a Sullecthum.
Al nord de Gummi, a Tapsos (uns 15 km), es va lliurar la batalla decisiva dels romans contra els pompeians. Una mica al sud, a Caput Vada (moderna Chebba a uns 30 km al sud), va desembarcar el 533 el general romà d'Orient Belisari per reconquerir el país de mans dels vàndals.
# La Codolosa

La Codolosa, també anomenada la Lliça, és una antiga masia fortificada, considerada bé cultural d'interès local, que es troba al nucli urbà de Torelló (Osona).

## Arquitectura

Construcció de planta rectangular amb coberta a quatre vessants. Consta de planta baixa i dos pisos. L'any 2002 es va reformar i dividir en dos habitatges. Actualment, de l'edifici original només se'n conserva la façana, orientada a llevant. En aquesta, hi ha un portal adovellat i dues finestres de tipus conopial. Formant angle recte amb aquest cos, n'hi ha un altre que consta de planta baixa i dos pisos, en els quals s'hi obren galeries sostingudes per pilars. Les llindes dels portals del primer pis estan decorades. Al sector de llevant, i seguint el cos de galeries, se n'hi obren unes altres amb arcs de mig punt a nivell del segon i primer pis. L'estat de conservació de l'edifici és regular, doncs, malgrat l'interès arquitectònic que presenta, ha sofert transformacions modernes que desmereixen l'arquitectura primitiva.
Sobre la clau del portal adovellat, situat a la paret mitgera que separa la casa Codolosa i la casa Bofill, hi ha l'escut de la família Codolosa, que consta de gules, un besant d'or carregat d'una flor de lis i quatre besants més petits carregats d'un estel. A banda i banda de l'escut s'hi troba un animal rampant, a la part superior hi figura la data "1562" i a la inferior, la inscripció "bernat codolosa".

## Història

La família de Codolosa és d'antiga tradició. El seu cap, que va ser nomenat "Senyor" al segle xiv, exercia la batllia o administració particular de la casa de Cabrera i era administrador del municipi. Durant els bons temps de la pararia es dedicava a vendre productes torellonecs, per això se l'anomenava també mercader. Entre els distints honors que posseeix aquesta casa s'hi ha d'incloure, al segle xvi, el molí del Ges, tocant a les Palanques. A mitjans del segle xvii s'entronca amb la casa Vinyes, condecorada amb el primer càrrec polític del terme. L'historiador local, Fortià Solà, segueix la genealogia de la família des del 1212 fins al 1644, quan Caterina Codolosa es casa amb Geroni Vinyes.

## Referències

* 1 2 «La Codolosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 desembre 2012].
* ↑ «Escut de la Casa Codolosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 desembre 2012].

## Enllaços externs

* La Codolosa Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Mènsula amb escena de Filis cavalcant Aristòtil

La Mènsula amb escena de Fil·lis cavalcant Aristòtil és una peça (confeccionada en pedra calcària esculpida, amb restes de daurat i policromat) anònima, que va ser descoberta en unes excavacions arran d'uns enderrocs a l'Almoina de la ciutat de València. L'obra és d'estil gòtic i està datada del segle xiv. Actualment forma part de la col·lecció permanent del Museu d'història de València.

## Context històric de la temàtica

El ‘’Lai d'Aristote’’ és una rondalla atribuïda a Enric de Valenciennes, la lliçó moral de la qual celebra el poder absolut de l'amor. Es tracta d'un breu poema narratiu on s'explica com a Alejandre Magne, durant les seves campanyes orientals, va conèixer a la jove cortesana índia Fiŀlis de la qual s'enamora perdudament desatenent els assumptes de la guerra. Quan Aristòtil, precepte d'Alejandre Magne, descobreix el enamorament, intenta corregir la nova actitud del seu alumne, raó per la qual Alexandre abandona Fiŀlis. La jove abandonada no es pren bé la participació del filòsof en el seu desengany amorós i decideix venjar-se d'ell, intentant distreure-ho quan Aristòtil està centrat en la redacció dels seus llibres. La jove canta i balla amb sensualitat sota la finestra del filòsof, l'ancià, atret per la jove està disposat a complaure-la en allò que ella vulga, a canvi dels seus favors sexuals, raó per la qual li permetent cavalcar-lo mentre la passeja pel jardí. El moment és vist per Alejandre, qui havia estat avisat per Fiŀlis, la qual cosa fa que rigui del seu preceptor, el qual s'adona i admet humilment, la força de la passió entre els joves, en comprovar que ni ell mateix s'ha vist lliure d'ella.

## Descripció

Es tracta d'una mènsula de fàbrica de pedra calcària, en la qual queden restes de policromia en vermell, blau i daurat. Es considera va formar part de l'arrencada d'un dels arcs del desaparegut edifici de l'Almoina, que havia d'estar situat enfront de la catedral i el palau del bisbe de València, que va albergar en algun moment l'aula d'una escola episcopal on s'impartia teologia i filosofia.
La mènsula presenta la representació esculpida d'un home ancià, amb el rostre capcot, a quatre grapes i sobre ell asseguda una dona, amb una llarga i pesant túnica, en una actitud amb la qual sembla fuetejar-lo amb la seva destra alçada, amb un fuet o bastó, que ha desaparegut en l'actualitat. Pot observar-se en el relleu una gran vegetació, que dificulta la interpretació de l'escena. Aquesta representació és una clara al·lusió a la llegenda medieval d'Aristòtil i Fiŀlis, derivada del “Lai d'Aristote”.
Com solia fer-se amb aquest tipus de mènsula, la representació s'acobla perfectament al volum, forma i funció de la lleixa, sobresortint l'extrem superior per sobre de l'escena donant lloc a una motllura.

## Referències

* ↑ «Fondos expuestos | Museu d'Història de València» (en castellà). [Consulta: 20 febrer 2018].
* ↑ Egedi-Kovács, Emese. Byzance et l'Occident, 2013. ISBN 9786155371158.
* 1 2 3 4 «Piezas MhV | Relecturas» (en espanyol europeu). [Consulta: 20 febrer 2018].
# Interrupció no emmascarable

Interrupció no emmascarable (amb acrònim en anglès NMI), en ciències de la computació, és una interrupció de maquinari que les màscares estàndard d'interrupció no poden deshabilitar i, per tant, la NMI sempre serà servida a la seva rutina d'interrupció. Les NMI ocorren quan hi ha incidències o errors no recuperables del maquinari i que necessiten atenció immediata.

## Referències

* ↑ «What is NMI (Non-Maskable Interrupt)?» (en anglès). https://www.computerhope.com.
* ↑ «3.3. Non-maskable interrupts» (en anglès). https://access.redhat.com. Arxivat de l'original el 2014-09-03. [Consulta: 16 novembre 2017].
* ↑ «Non Maskable Interrupt - OSDev Wiki» (en anglès). http://wiki.osdev.org.+[Consulta: 16 novembre 2017].
* ↑ «BIOS May Cause Nonmaskable Interrupts (NMI) Errors During Boot for...» (en anglès). https://www.intel.com.+[Consulta: 16 novembre 2017].
# Jesús Julio Carnero García

Jesús Julio Carnero García (Aspariegos, 5 demarç de 1964) és un polític espanyol, actual alcalde de Valladolid i senador en la XV legislatura.
Va ocupar el càrrec de president de la Diputació Provincial de Valladolid des de les eleccions municipals de 2011 fins a 2019, i posteriorment va exercir com a conseller d'Agricultura (2019-2022) i de Presidència (2022-2023) de la Junta de Castella i Lleó

## Biografia

Nascut en la localitat zamorana de Aspariegos en 1964, Carner va passar la major part de la seva infància en la localitat val·lisoletana de Corcos del Valle, fins que el domicili familiar es trasllada a Valladolid. És llicenciat en Dret per la Universitat de Valladolid i pertany al Cos Superior de l'Administració de Castella i Lleó.
Ha treballat en l'administració central, autonòmica i local. En el Govern d'Espanya, com a assessor executiu del Secretari d'Estat d'Organització Territorial del Ministeri d'Administracions Públiques. En la Junta de Castella i Lleó, en diversos llocs, destacant els de Secretari General de la Conselleria de Foment (2003-2011), president de la Junta Consultiva de Contractació Administrativa de Castella i Lleó, president del Consell d'Urbanisme de Castella i Lleó, Conseller d'Agricultura, Ramaderia i Desenvolupament Rural (2019-2022) i Conseller de la Presidència (2022-2023). En l'àmbit local, va ser president de la Diputació Provincial de Valladolid (2011-2019).
Ha exercit diferents responsbilidades orgàniques en el Partit Popular, principalment de secretari general de Valladolid (2012-2017) i de president de Valladolid, aquest últim fins a l'actualitat, després de guanyar les eleccions primàries del seu partit al maig de 2017.
De cara a les eleccions municipals del 28 de maig de 2023 Carnero va ser elegit candidat a l'alcaldia de Valladolid pel Partit Popular. La seva formació va obtenir 11 regidors de 27, els mateixos que va aconseguir la llista més votada, la de l'alcalde Óscar Puente (PSOE). Després d'aconseguir un pacte de govern amb els tres regidors de Vox en el consistori, Carnero va ser investit alcalde el 17 de juny de 2023. Va concórrer com a cap de llista del Partit Popular al senat per la província de Valladolid a les eleccions generals de juliol de 2023, i va resultar elegit.

## Referències

* ↑ Diputación de Valladolid. «Jesús Julio Carnero, nuevo presidente de la Diputación de Valladolid en el período 2011-2019», 22-06-2011. Arxivat de l'original el 19 de desembre de 2011. [Consulta: 6 gener 2012].
* 1 2 Biografía de Jesús Julio Carnero García
* ↑ Consejero de la Presidencia
* ↑ Tribuna. «Tribuna. Noticias» (en castellà). [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ Palentino, Diario. «La derecha arrebata la Alcaldía a Óscar Puente en Valladolid» (en anglès), 28-05-2023. [Consulta: 30 maig 2023].
* ↑ Carnero (PP), investido como cuarto alcalde de la Democracia en Valladolid, pone fin a 8 años de Gobierno del PSOE
# Sèrie 447 de Renfe

La sèrie 447 de Renfe, juntament amb la sèrie 446 de Renfe i els trens Civia són un grup d'unitats elèctriques ideades per oferir serveis de rodalia eficaços. El seu disseny es va començar a planejar a principis de la dècada del 1980 i es va materialitzar en el prototip de la sèrie 445 quan el servei de rodalia va començar a cobrar gran protagonisme en ciutats com Madrid i les unitats que estaven oferint aquests serveis, principalment unitats de la sèrie 440, començaven a ser insuficients. Com que s'anava a dissenyar un tren exclusiu per oferir aquests serveis es va decidir dotar-lo de les necessitats exigides per a aquest servei, amb múltiples parades en distàncies curtes i un gran nombre de viatgers. D'aquesta manera, se'ls va dotar d'una gran capacitat d'acceleració penalitzant la velocitat màxima. És considerat un dels millors trens de rodalia, per la seva gran potència i la seva fiabilitat, sobrepassant als nous Civia.
La sèrie 447, ofereix un disseny similar al de la sèrie 446, ja que els diferents canvis estètics i de seguretat es van realitzar alhora; tant és així que exteriorment només es diferencien per les lletres de la numeració dels cotxes que en la sèrie 446 la lletra M o R està en blanc i en la sèrie 447 aquesta lletra està en color groc i en una menor amplària exterior de 9 cm de les 447 (no apreciable a simple vista). Tot i això, el rendiment d'aquestes dues unitats és ben diferent. Aquesta nova sèrie va ser dotada amb uns nous motors trifàsics asíncrons que ofereixen un rendiment encara millor que els de les 446, amb major acceleració, major esforç tractor i, a més, la velocitat màxima és més gran, aconseguint els 120 km/h. Igual que la 446, cada unitat disposa de tres cotxes. Els dos dels extrems, tots dos amb cabina de conducció, estan motoritzats i únicament el del mig és un remolc. Cadascun dels cotxes tenen tres parells de portes de doble fulla per a una ràpida entrada i sortida de viatgers. Poden circular acoblades en servei normal a unitats de la sèrie 446 amb algunes limitacions en tracció i fre.
Donades les diferències de rendiment d'aquestes dues unitats, es va assignar la sèrie inferior per a línies on la distància entre estacions era més curta, entre 1-2 km, ja que aquí la velocitat màxima no afecta els temps. D'aquesta manera es van assignar les 447 per a trajectes amb parades cada 2-4 km.
Aquestes unitats circulen pels nuclis de rodalies de Barcelona, Madrid, València, Sant Sebastià, Santander, Girona i Tarragona i excepcionalment en serveis regionals a Catalunya.
Cal esmentar que trens derivats d'aquest model s'utilitza a Mèxic per l'empresa Ferrocarriles Suburbanos, SA de CV, que és la que opera el Sistema 1 del Ferrocarril Suburbà de la Zona Metropolitana de la Vall de Mèxic. El model d'aquests trens és UT-01.

## Referències

* ↑ Listadotren, Serie 447
# República Lemko-Rusyn

La República Popular Rutena dels Lemkos (Lemko: Ruska Narodna Respublika Lemkiv), de vegades coneguda com a República Lemko o República Lemko-Rusyn, es va fundar el 5 de desembre de 1918, durant el període posterior a la Primera Guerra Mundial i la dissolució de l'Imperi Austrohongarès. Estava centrada a Florynka, una localitat en el sud-est de l'actual Polònia en la frontera amb Eslovàquia. Sent rusófila, la seva intenció era la unificació amb una Rússia democràtica i s'oposava a la unió amb la República Popular d'Ucraïna Occidental. La unió amb Rússia va resultar impossible, així que la república va tractar llavors d'unir-se a la Rutènia subcarpàtica com a província autònoma de Txecoslovàquia. El llavors governador de la Rutenia subcarpàtica, Gregory Žatkovich, es va oposar, no obstant això, a aquesta pretensió.
La república la liderava Jaroslav Kacmarcyk, que ostentava el càrrec de president del Consell Central Nacional. Liquidada pel Govern polonès al març de 1920, la seva eliminació formal es va deure al Tractat de Saint-Germain-en-Laye, que va atorgar a Polònia la Galítsia a l'oest del riu San, i a la Pau de Riga de 1920.
Aquest Estat no ha de confondre's amb una altra efímera república, la República Komancza de la Lemkivshina Oriental. Aquest últim era un Estat, pro-Ucraïna, més petit que va existir entre novembre de 1918 i el 23 de gener de 1919.

## Referències

* ↑ Magocsi, Paul Robert «The Ukrainian question between Poland and Czechoslovakia: The Lemko Rusyn republic (1918-1920) and political thought in western Rus'-Ukraine». Nationalities Papers volum 21, tardor 1993, pàg. 95–103. DOI: 10.1080/00905999308408278.
* ↑ Magocsi, Paul Robert. «Central Europe 1918-1923». A: Historical Atlas of Central Europe. Seattle: University of Washington Press, 2002, p. 127. ISBN 0-295-98146-6.

## Enllaços externs

* Lemko Republic of Florynka/Ruska narodna respublika Lemkiv