OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cor amb els dits

Un cor amb els dits o el cor coreà (hangul: 손가락 하트; la romanització revisada del coreà songalag hateu) és un gest realitzat quan una persona crea una forma de cor usant els seus dits índex i polze.
Va ser inventat per l'actriu coreana del sud Kim Hye-soo el 2010.
A Corea del Sud és un símbol conegut entre les estrelles del k-pop i els seus seguidors per demostrar agraïment. Posteriorment es va fer popular a les selfies entre amics a Corea del Sud.
El gest amb els dits índex i polze es va fer popular a tot el continent asiàtic a causa de la popularitat allà del k-pop i les obres de drama coreà. Encara que a la resta del món, sobretot al món occidental, és un gest similar al de demanar diners o referir-se a algun article car i, per tant, és fàcil confondre'l amb aquest últim en aquestes parts del món.

## Vegeu també

* Cor amb les mans
* Signe d'ILY
* Signe d'OK

## Referències

* ↑ Everything You Never Knew You Needed To Know About South Korea’s Finger Heart Trend
* ↑ '손가락 하트'의 창시자가 김혜수
* ↑ Bicker, Laura «Qué es el corazón coreano, el símbolo del K-pop con que Kim Jong-un quiere ganarse a los surcoreanos». BBC Mundo, 24-09-2018 [Consulta: 22 febrer 2021].
* ↑ «US Olympians Try Their Hands at K-Pop's 'Finger Heart.' What's That?». , 09-02-2018 [Consulta: 25 febrer 2018].

## Enllaços externs

* Rude Hand Gestures
* Wikinapoli, Hand Gestures
* A Cactus on Your Palm
# Casa Guardiola (Terrassa)

La Casa Guardiola és un edifici del centre de Terrassa situat al carrer de Sant Antoni, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Aquest antic habitatge unifamiliar de planta rectangular està format per planta baixa i dos pisos. La façana, de composició simètrica, mostra tres obertures allindanades a cada pis, amb balcons a les dues plantes superiors.
Com a conseqüència de la reforma realitzada cap al 1940, per tal de convertir l'edifici en un habitatge plurifamiliar, es dividí en tres pisos, canviant l'escala i accedint-hi per l'obertura esquerra, convertida en porta i substituint l'anterior accés centrat. A la part posterior hi ha un jardí.

## Història

La Casa Guardiola va ser construïda a final del segle xix. Posteriorment, cap al 1940, l'arquitecte Ignasi Escudé i Gibert dirigí les obres de transformació de l'edifici en un habitatge plurifamiliar.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Guardiola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Chicha morada

A la gastronomia del Perú s'anomenen amb el mot genèric de "chicha" les begudes fetes de dacsa. La més important varietat de chicha sense alcohol, és a dir, amb dacsa no fermentada, és la chicha morada, la qual beguda es fa amb dacsa morada bullida i presentada amb petits trossos d'ananàs, poma i codony i condimentada amb codonyer, canyella, suc de llimona i sucre.

## Bibliografia

* Anyarin Injante, Toribio. Comida Peruana. Lima: Editorial Toribio Anyarin Injante, p. 121 i 122.
* IICA Biblioteca Venezuela. Experiencias en El Cultivo de Maiz en El Area Andina, 1995, p. 29/31.
* Michelin / MFPM. Pérou, 2010, p. 48. ISBN 206714555X.
# Habitatge a la plaça Carles Perelló, 4 (Tàrrega)

Habitatge a la plaça Carles Perelló, 4 és una obra de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de dues plantes que serveix d'accés a un pati interior a través del qual es puja a l'habitatge. A la façana i queda perfectament clara la divisió entre les dues plantes, així com un bordó que recorre les obertures del primer pis per sobre seu. La façana és parcialment amb carreus de pedra i parcialment arrebossada. Sembla que es va construir pels voltants del 1900.

## Referències

* ↑ «Habitatge a la plaça Carles Perelló, 4». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 30 agost 2021].
# Casa Iglésies Òdena

La Casa Iglésies Òdena és un monument protegit com a bé cultural d'interès local del municipi de Reus (Baix Camp).

## Descripció

És un edifici de planta baixa i tres pisos que es troba al carrer de Jesús format per tres escales de veïns, que gràcies al tractament unitari de la façana dona la impressió que es tracta d'un únic edifici molt ample. Actualment, dos dels accessos a la casa són locals comercials.
Té una façana totalment simètrica, segons nou eixos verticals, sense introduir cap jerarquia, que en canvi existeix en alçada: la llosa dels balcons és comuna amb tres eixos al primer pis, individual, rectangular i amb menys volada al segon, i al tercer pis és corbada. La planta principal presenta una certa diferenciació, amb l'ús de tres balcons correguts que es reparteixen les nou obertures de la façana.
La façana està construïda tota ella de pedra natural amb diferents decoracions a la part inferior dels pilars i amb un tractament unitari. És recoberta amb un estuc imitant un aparell encoixinat, a excepció de la planta baixa, construïda amb pedra amb tractaments de gust modernista, on hi trobem els detalls escultòrics més acurats. La coberta és plana.
El seu interès està en la claredat de la composició i distribució i en la incorporació de bona part dels elements modernistes en la façana i interiors, dintre d'un esquema totalment simètric.
Les portes de fusta d'accés als habitatges, els elements vegetals als dentells, els ferros forjats dels balcons i els fanals són detalls ornamentals del més pur estil modernista.

## Història

El 1908 Josep Iglesias Ódena va fer construir un edifici d'habitatges com a residència dels tècnics superiors del Vapor Vell, una fàbrica de filatures de cotó que pertanyia a la família. La casa, d'estètica modernista, va ser projectada per l'arquitecte Pere Caselles. Uns anys abans, Josep Iglesias, junt amb el seu germà, havien encarregat, també a Pere Caselles, la Casa Punyed, al carrer de Llovera. El propietari morí víctima d'un accident de cotxe, en topar amb un tren, el 17 de setembre de 1914
La casa forma part de la Ruta del Modernisme de Reus

## Referències

* «Casa Iglésies Òdena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 abril 2012].
* ↑ March Barberà, Jordi. "Catàleg de l'arquitectura modernista de Reus" A: Arquitectura modernista a Reus. Reus: Pragma, 2003. Pàg. 112. ISBN 8493315125
* ↑ Guia modernista. Reus: l'Ajuntament. Patronat de Turisme, 2011, p. 19.
* ↑ «Mas Iglesias». [Consulta: 13-VIII-2014].
* ↑ «Ruta del Modernisme». [Consulta: 13-VIII-2014].
# Anquiteri

L'anquiteri (Anchitherium) fou un èquid prehistòric que tenia peülles amb tres dits.
L'anquiteri era un èquid brostejador (s'alimentava de fulles) que aparegué al Miocè inferior de Nord-amèrica i seguidament es dispersà a Europa i Àsia, on originaria el gènere més corpulent Sinohippus. Feia uns 60 cm d'alçada a l'espatlla i probablement representava una branca lateral de l'evolució dels èquids que no deixà descendents moderns.

## Taxonomia

S'han descrit una sèrie d'espècies al gènere des que fou descrit per primera vegada.
* A. alberdiae
* A. aurelianense
* A. australis
* A. castellanum
* A. clarencei
* A. corcolense
* A. cursor
* A. ezquerrae
* A. gobiense
* A. hippoides
* A. matritense
* A. navasotae
* A. parequinum
* A. procerum

## Referències

* 1 2 Salesa, M.J.; Sánchez, I.M.; Morales, J. 2004. Presence of the Asian horse Sinohippus in the Miocene of Europe Arxivat 2005-12-24 a Wayback Machine.. Acta Palaeontologica Polonica, 49(2):189-196.
* ↑ MacFadden, B.J. 2001. Three-toed browsing horse Anchitherium clarencei from the early Miocene (Hemingfordian) Thomas Farm, Florida. Bulletin of the Florida Museum of Natural History, 43(3):79-109.
* ↑ Ye, J.; W.-Y. Wu i J. Meng. 2005. Anchitherium (Perissodactyla, Mammalia) from the Halamagai Formation of Northern Junggar Basin, Xinjiang. Vertebrata Palasiatica, 43(2):100-109 (en xinès amb resum en anglès).
* ↑ Palmer, D.. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 274. ISBN 1-84028-152-9.
# Casa Delfí

Casa Delfí és una obra de Tàrrega (Urgell) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos, amb la façana principal configurada en tres eixos verticals. La planta baixa, que queda endarrerida respecte de la resta de pisos, està constituïda per la porta d'accés a l'immoble, d'arc pla, així com per diverses obertures rectangulars que formen part d'un local d'ús comercial. Aquest pis està precedit per un porxo format per tres pilars de secció quadrangular, els quals, al seu torn, configuren dues grans obertures rectangulars.
Cadascun dels dos pisos superiors presenten tres obertures ubicades de manera simètrica. Cada una d'elles és d'estructura rectangular, té un emmarcament en pedra i s'obre a un balcó individual amb voladís, de ferro forjat i estil senzill. El balcó central del primer pis és de majors dimensions que la resta i presenta elements decoratius esfèrics als dos vèrtexs, com els altres dos balcons de la mateixa planta. La part superior de la façana està decorada per una franja d'esgrafiats blancs que dibuixen motius florals i que, a més, queden trencats en tres trams per petites obertures rectangulars amb gelosies de motius vegetals. Corona la façana una cornisa ricament decorada amb permòdols i una sanefa que combina esferes i una línia curvilínia.
El parament té un acabat amb estucat que imita carreus regulars disposats en filades, i els dos pisos superiors estan separats visualment per línies d'imposta amb una franja buixardada a sobre.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Delfí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 setembre 2021].
# Sàtir amb una cabra

Sàtir amb una cabra és un baix relleu d'estuc provinent de la Vil·la de Petraro, trobat durant les excavacions arqueològiques de l'antiga ciutat d'Estàbia (l'actual Castellammare di Stabia) i conservat a l'Antiquarium stabiano.

## Història i descripció

L'estuc es va fer poc abans de l'erupció del Vesuvi que va enterrar la ciutat i, per tant, cap a l'any 79, i estava a la zona del sostre de l'absis del calidarium de la vil·la, a la mateixa sala on es trobaven l'estuc de Psique i la del Sàtir amb un ríton. Va ser trobat entre 1957 i 1958 durant les excavacions arqueològiques realitzades per Libero D'Orsi. Tret del seu lloc original, es va guardar a l'interior de l'Antiquarium stabiano.
L'obra retrata un jove sàtir nu, amb el cap coronat i un mantell recolzat sobre les espatlles, subjectant a la mà esquerra un plat ple de fruites, mentre que amb la dreta es recolza al coll de la cabra sobre la qual està assegut i corrent cap a l'esquerra. Tot el quadre està col·locat en un marc amb llengüetes, caracteritzat, a la part inferior esquerra, pel perfil d'un cap d'un sàtir.

## Referències

* 1 2 3 VV.AA.. In Stabiano - Cultura e archeologia da Stabiae (en italià). Castellammare di Stabia: Longobardi Editore, 2006.

## Vegeu també

* Excavacions arqueològiques d'Estàbia

## Enllaços externs

* «Pàgina web oficial de la comuna de Castellammare di Stabia» (en italià).
# Trampa estratigràfica

Una trampa estratigràfica o trampa sedimentària és una estructura geològica particular que, per la combinació de les seves característiques geomètriques i l'estratigrafia de la sèrie sedimentària que la constitueix, és capaç de retenir, atrapant als hidrocarburs líquids (petroli) o gasosos (metà).

## Descripció

Els hidrocarburs són generats per una roca rica de matèria orgànica (anomenada roca mare), després augments de la pressió i temperatura. Si hi ha la possibilitat de desplaçament dels hidrocarburs, aquests poden migrar entre les roques poroses i permeables, anomenades roques del jaciment.
Quan la roca del jaciment està coberta per altres roques impermeables (com per exemple, argila), que impedeixen el desplaçament addicional dels hidrocarburs, es forma una trampa sedimentària. Altrament, els hidrocarburs gasosos tendeixen a pujar, dispersant-se finalment en l'atmosfera si són gasos, o descomponent-se per activitat bacteriana i l'oxidació en el cas dels hidrocarburs líquids.
A diferència de les trampes estructurals, una trampa sedimentària no requereix especial disposició estructural de les capes de roca, sinó que requereix l'existència d'un tancament lateral i en la part superior de les capes poroses amb roca impermeable. Cronològicament, l'exploració i explotació de jaciments continguts dins de trampes estratigràfiques és posterior al de les trampes estructurals, perquè la identificació de trampes estratigràfiques és més complexa, no sent d'ajuda l'estructura geomètrica de les roques i, per tant, requereix un coneixement adequat de la seqüència estratigràfica local.
Aquestes trampes es troben típicament aquestes dins de les seqüències sedimentàries detrítiques amb variacions de fàcies laterals, que es poden trobar en dipòsits costaners relacionats amb transgressions marines, en ambient eòlic on les sorres de les dunes estan cobertes amb dipòsits d'argila llimosa de la plana al·luvial. Altres casos típics són donats per dipòsits constituïts de roca calcària dels esculls de coral ofegats en sediments argilosos.

## Bibliografia

* Varis Autors, Exploring For Stratigraphic Traps, en Oilfield Review, Vol. 9, No. 4, 1997 (anglès)

## Vegeu també

* Trampa estructural
* Trampa petroliera

## Enllaços externs

* Trampes estratigràfiques Arxivat 2016-07-28 a Wayback Machine., en Paleontological Research Institution (anglès)
# Andrew McPherson

L'Oficial de Vol Andrew McPherson DFC (1918–1940) fou un pilot del Comandament de Bombarders de la RAF durant els inicis de la Segona Guerra Mundial.
En McPherson és conegut per ser el pilot del bombarder Bristol Blenheim N6125 del 139è Esquadró de la RAF; el primer avió Britànic en creuar el canal de la mànega i arribar a territori alemany després de l'esclat de la guerra (després que el Regne Unit declarés la guerra a Alemanya. El 3 de setembre sortí en la seva primera missió de vol per localitzar vaixells enemics a la costa del nord d'Alemanya; la flota alemanya ancorada als afores de la vila de Schillig, prop del port de Wilhelmshaven des d'una alçada de 24.000 peus. Aquell dia alçà el vol des de la base de la RAF a Wyton; era un dia fred i emboirinat així doncs l'avió es començà a glaçar. Entre els vaixells que detectaren aquell dia observaren l'Admiral Scheer i el creuer lleuger Emden.
No pogueren informar de la situació fins que no arribaren a la base, car la seva ràdio no funcionava. Només arribar el comandament decideix enviar un grup de 15 Blenheims dels esquadrons de la RAF 107, 110 i 139 l'endemà. Les condicions climàtiques eren adverses i així cap dels bombarders encerta l'objectiu. 4 aparells de l'esquadró 107 són abatuts i dos dels seus tripulants que sobreviuen són els primers presoners del Comandament de Bombarders en ser fets presoners a la Segona Guerra Mundial. Un altre avió de l'esquadró 110 fou abatut i s'estavellà a la coberta del creuer Emden (el cognom del pilot mort era també Emden).
En reconeixement per les seves accions de vol i per camuflar el desastre de les primeres operacions l'Oficial de Vol McPherson i el comandant d'un dels esquadrons enviats són condecorats amb les dues primeres Creus de Vol de la guerra; condecoracions que imposa el mateix Jordi VI. El 12 de maig de 1940 és abatut i mort per un Messerschmitt Bf 109 alemany quan bombardejava columnes de cuirassats a Bèlgica.

## Referències

* ↑ Falconer, Jonathon. The Bomber Command Handbook 1939-1945. Stroud: Sutton Publishing Limited, 1998. ISBN 9780750918190.
* ↑ «"The first of the ten thousand - Andrew McPherson" Airforce Magazine summer 1999 edition retrieved 6 Oct 2010». Arxivat de l'original el 3 de juliol 2015. [Consulta: 22 febrer 2012].
* ↑ - Andrew McPherson youth
* ↑ «Senior School - Non-Academic». Arxivat de l'original el 2008-11-21. [Consulta: 2 octubre 2012].
* ↑ «World War 2 - No. 139 RAF Squadron, May/June 1940». [Consulta: 2 octubre 2012].

## Enllaços externs

* Commonwealth War graves comission: informació i lloc de la tomba de McPherson (anglès)
# Costa Allegra

El Costa Allegra va ser un antic vaixell portacontenidors (de nom Johnson Annie), convertit en creuer. Era propietat de Costa Crociere empresa del grup . Carnival Corporation & PLC., el més gran del món dedicat a la promoció de creuers
En el seu moment, va ser el més antic dels creuers de l'empresa italiana després d'haver venut el seu bessó, el Costa Marina, a finals de 2011.

## Història

El 27 de febrer de 2012, es va produir un incendi a la sala de màquines, que va afectar el generador deixant el vaixell a la deriva prop de la Costa de les Seychelles fins que va poder ser remolcat a port El foc va quedar sota control, però el vaixell va quedar sense generador i, per tant, sense electricitat per alimentar el sistemes de control. El vaixell va quedar llavors a la deriva en direcció a les Seychelles. L'accident es va esdevenir en un moment dolent per a l'empresa, ja que va tenir lloc tan sols dos mesos després de la naufragi del Costa Concordia, un altre vaixell de la companyia.
El Costa Allegra va ser remolcat l'endemà al matí pel "Trévignon", un tonyinaire francès propietat de la "Compagnie française du thon océanique", cap a Mahé a les Seychelles. D'acord amb el propietari, tots els passatgers van romandre sans i estalvis.
A finals de 2012, el Costa Allegra va ser portat a terra definitivament a Aliaga (Turquia) per a ser desballestat.

## Referències

* ↑ el 1992 Vincle Costa Allegra era ... un contenidor. oest de França, , 2012.
* ↑ Un navire Costa à la dérive aux Seychelles, Le Figaro, 27 février 2012.
* ↑ «Un navire de Costa dérive et lance un SOS». Le Matin, 2012. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 27 febrer 2012].
* ↑ Costa Allegra remolcat per un tonyinaire francès cap a Mahe Le Parisien , 28 febrer 2012

## Vegeu també

* Costa Concordia
# Casa Ignasi Escudé Galí

La Casa Ignasi Escudé Galí, o simplement Casa Escudé, és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat al carrer del Nord, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici destinat a habitatge unifamiliar, de planta baixa i dos pisos, adossats mitjançant una mitgera per un costat i amb un jardí a l'altre cantó. La façana és simètrica, amb tres obertures per planta, les dues primeres en forma d'arc rebaixat de perfil arrodonit i al pis superior amb arcs de mig punt, que denoten l'ampliació posterior de la casa.
Les obertures del primer pis es comuniquen entre elles mitjançant una balconada de ferro amb forma lleugerament corbada. Remata l'edifici un ràfec senzill i d'escassa volada.

## Història

És una obra de Lluís Muncunill de 1905, que el 1910 hi va afegir el pis superior. L'any 1930, l'arquitecte Ignasi Escudé i Gibert va realitzar obres de remodelació a l'edifici. Al costat, al número 79, Lluís Muncunill hi va bastir una altra casa més petita i d'una tipologia semblant per al mateix propietari, també l'any 1930.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Ignasi Escudé Galí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Miomòpters

Els miomòpters (Miomoptera) son un ordre d'insectes endopterigots extint. Malgrat que es considera l'avantpassat comú de tots els insectes holometàbols, pel fet que no es coneix una transició suau entre Miomoptera i altres ordres d'insectes holometàbols es considera que forma un ordre separat.
Els Miomoptera són insectes molt menuts, amb una mandíbula mastegadora. Tenien quatre ales de la mateixa mida, amb la venació alar relativament simple.
La morfologia dels adults suggereix que vivien en hàbitats oberts. S'alimentaven de pol·len i pinyes de gimnospermes; sembla que les larves també s'alimentaven de pol·len.

## Famílies i gèneres

Segons Tree of Life:
* Metropatoridae
** Metropator
* Archaemiopteridae
** Archaemioptera
** Eodelopterum
** Saaromioptera
** Tychtodelopterum
* Palaeomanteidae
** Palaeomantis
** Delopterum
** Miomatoneura
** Miomatoneurella
** Permodelopterum
** Perunopterum
* Permosialidae Martynov, 1928
** Permonka Riek, 1973
** Sarbalopterodes Storozhenko, 1991
** Permosialis Martynov, 1928

## Referències

* ↑ Hoell, H.V., Doyen, J.T. & Purcell, A.H.. Introduction to Insect Biology and Diversity, 2nd ed.. Oxford University Press, 1998, p. 322. ISBN 0-19-510033-6.
* ↑ Novokshonov, V. G.; L. V. Zhuzhgova «Discussion of the System and Phylogeny of the Order Palaeomanteida (= Miomoptera) (...)» (PDF). Paleontological Journal,, 38, Suppl. 2, 2004, pàg. S173–S184 [Consulta: 11 abril 2008].
* ↑ Tree of Life Web Project. 2003. Miomoptera. a Projecte Web de l'Arbre de la Vida,
# Casa al carrer Sant Joan, 5 (Tàrrega)

Casa al carrer Sant Joan, 5 és una obra de Tàrrega (Urgell) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgers de planta baixa, dos pisos i golfes, amb la façana principal configurada a partir d'un sol eix de composició vertical. A la planta baixa es troba una gran porta d'accés a l'immoble, de fusta, de dues fulles i flanquejada per dues pilastres; aquests últims presenten una franja buixardada i emmarcada al centre del fust, així com un capitell amb elements decoratius de motius vegetals. La porta compta amb una ampla franja de pedra a manera de llinda, decorada amb motius geomètrics i vegetals i amb la data '1866' gravada al centre. A banda i banda de la planta baixa, a la part superior, hi ha dues targes rectangulars, amb un medalló al centre decorat amb elements florals.
A cadascun dels dos pisos superiors hi ha una obertura rectangular amb brancals de pedra buixardada que s'obre a un balcó individual en voladís. Es tracta de balcons de dibuix amb motius decoratius en forma de volutes i elements vegetals que presenten un fris de pedra a la part inferior, decorat amb una línia curvilínia. L'obertura del primer pis té un frontó circular amb un element central que sobresurt, mentre que aquella del segon pis només compta amb una llinda de pedra. Ambdós balcons estan suportats per mènsules; les del primer pis, a més, flanquegen la porta principal de l'immoble.
Al nivell de les golfes s'obren tres obertures de petites dimensions i d'estructura rectangular amb emmarcaments de pedra. Destaquen les dues finestres laterals per presentar brancals buixardats. Flanquegen l'obertura central dues targes quadrades de pedra amb una fulla lanceolada al seu interior. La façana està coronada per una cornisa llisa de diverses filades.
Cadascun dels pisos està separat visualment per línies d'imposta amb línies curvilínies en baix relleu i amples franges llises de pedra. Tot el parament és fet a base de carreus regulars ben escairats: a la planta baixa estan disposats en franges horitzontals, i a la resta de pisos formen filades.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa al carrer Sant Joan, 5». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 setembre 2021].