OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luigi Dadaglio

Luigi Dadaglio (28 de setembre de 1914 – 22 d'agost de 1990) va ser cardenal de l'Església Catòlica i penitencier major del Tribunal de la Penitenciaria Apostòlica.
Va néixer a Sezzadio, Itàlia. Va ser educat al Seminari de Acqui. Fou ordenat prevere el 22 de maig de 1937. Del 1938 fins al 1942 va continuar els seus estudis a l' Universitat Pontifícia Lateranense, on va treballar en el seu doctorat in utroque iure (sobre dret canònic i llei civil). Més tard va estudiar a l'Acadèmia Pontifícia Eclesiàstica a Roma, on des de 1941 fins al 1943 va estudiar diplomàcia.

## Sacerdoci primerenc

Va unir el Secretariat de Vaticà d'Estatal (secció d'Afers Normals) dins 1942. Sigui el secretari en la nunciatura dins Haití i República Dominicana de 1946 fins que 1950 quan va ser promogut per ser l'Auditor en el apostolic delegació als Estats Units, fins que 1953. Va servir com a auditor dins Canadà i dins Austràlia també. Va ser transferit per ser el counselor en la nunciatura dins Colòmbia de 1958 fins que 1960. Sigui al càrrec, provisionalment, de la nunciatura dins Veneçuela dins abril 1960, fins que ell ell va ser anomenat Nuncio dins Veneçuela el 28 d'octubre de 1961.

## Episcopat

Va ser nomenat Arquebisbe titular de Lerus pel papa Joan XXIII. Va ser consagrat el 8 de desembre de 1961 per Amleto Giovanni Cicognani, Secretari Cardinal d'Estatal, qui va ser assistit per Arquebisbe Angelo Dell'Acqua, substitut del Secretariat d'Estatal. Va assistir al Segon Consell de Vaticà. Va ser nomenat Nunci apostòlic a Espanya el 8 de juliol de 1967. El 31 de gener de 1971 essent Nunci a Espanya, va ordenar bisbe d'Urgell el milanenc Joan Martí i Alanis, Copríncep d'Andorra. Va ser nomenat Secretari de la Congregació per l'Adoració Divina i la Disciplina dels Sagraments el 4 d'octubre de 1980. El Papa Joan Paul II el va nomenar Pro-Important Penitencier el 8 April 1984.

## Cardenalat

Va ser creat i proclamat Cardinal-Diaca de S. Pio V una Vil·la Carpegna en el consistori del 25 maig 1985. Havent estat creat cardenal va ser llavors nomenat Important Penitencier dos dies més tard. Va ser anomenat Arxipreste de la Basílica di Santa Maria Maggiore el 1986. Va dimitir de penitencier el 6 d'abril de 1990. Va morir el 22 d'agost del mateix any.

## Honors

* Cavaller Creu Magnífica de l'Orde de Mèrit Civil (Regne d'Espanya, 18/03/1977).
* Cavaller Creu Magnífica de l'Orde de Carles III (Regne d'Espanya, 20/10/1980).

## Referències

* ↑ Boletín Oficial del Estado
* ↑ Boletín Oficial del Estado
# Yafi

Els yafi són una gran tribu del Iemen que ocupen la regió muntanyosa de Yafa, dividida en Yafa Superior o Alt Yafa i Yafa Inferior o Baix Yafa. Aquestes muntanyes s'anomenen el Sawr Himyar, i es troben a uns 120 km al nord-est d'Aden. Vers el 1700 van fundar dos soldanats amb cinc subtribus cadascun, un a l'Alt Yafa i un al Baix Yafa; aquest darrer es va estendre cap a les planes fèrtils de l'Abyan.
A l'època preislàmica ja existien els yafi i apareixen a les inscripcions com yfm; en època islàmica es dedicaven a la pagesia i feien sovint de mercenaris, segons diu Al-Hamdani al segle X; el país era inaccessible i, per tant, van ser sempre independents de fet encara que sovint servien a senyors superiors; als rasúlides els van servir com a mercenaris, però mai els van pagar impostos o tributs. A partir del segle xvii van emigrar en gran nombre a l'Hadramaut, primer com a mercenaris, però després van crear una espècie d'estat independent durant el segle xviii i van ajudar els adversaris dels kathiri. També van servir a l'Índia Britànica al segle xix, especialment a l'Estat de Hyderabad.
Entre 1903 i 1904 els dos soldans (de Mahjabah i Jaar) i la major part dels xeics van signar tractats de protectorat amb els britànics. Però el 1909 els britànics pràcticament no havien estat encara al Yafa Superior.
# Serralada Penibètica

La serralada Penibètica o Sistema Penibètic és la part situada més al sud de la Serralades Bètiques, discorre prop de la costa sud d'Andalusia, des de la província de Cadis fins a la d'Almeria. Un poc més cap al nord es troben les serralades Subbètica i Prebètica.
Les serres principals que la formen, d'oest a est, són la Sierra de Grazalema, Sierra de las Nieves, Sierra de Tejeda, Sierra de Almijara, Sierra Nevada, Sierra de la Contraviesa, Sierra de Gádor, Sierra de Baza, Sierra de los Filabres i Sierra de Las Estancias.
Estructuralment és composta per un complex sistema de mantells geològics sùperposats. Entre ells es troben:Alpujárride, el Nevado-Filábride i el Maláguide. El mantell Alpujarride i el Filabride-Nevado afloren a la Serra Nevada, constituint una finestra tectònica on afloren materials molt metamorfitzats, predominant els micaesquists paleozoics.
Una altra característica de la serralada Penibètica és l'aparició en determinades zones de roques endògenes que emergiren pel plegament —Serralada de Ronda— i també hi ha materials d'origen volcànic —Cap de Gata.

## Topografia

La Topografia de la Serralada Penibètica té una gran continuïtat de les grans altituds si es compara amb les de l'externa -Mulhacén, Veleta-. La continuïtat està interrompuda de dos passos que són el corredor del Fiñana i la vall de Lecrín, a més de la vall del Guadalhorce.
# Mare de Déu llegint

La figura de la Mare de Déu llegint és una tipologia molt popular de la iconografia cristiana, en què Maria, mare de Jesús, està representada mentre llegeix. L'aparició d'aquest tema, es va produir dins del moviment de la escultura i pintura renaixentista al segle xv, en estreta relació amb el sorgiment de la cultura humanista de la dona, des de la fi del segle xiv i més enllà, de matriu religiosa, centrada en l'ús de la llengua vulgar.

## Arrels culturals

El llibre és un dels atributs típics de Maria en representacions com l'Anunciació. La seva presència, que simbolitza la Sagrada Escriptura i el seu compliment en els episodis clau de la història de Maria, ha estat documentada des dels primers exemples, com en l'Anunciació entre els sants Ansano i Margarida de Simone Martini, el primer retaule dedicat a aquest tema.
Els orígens d'aquest tipus iconogràfic es refereixen en l'art del Renaixement, particularment evident, entre el segle xiv i xv. Era una singular associació de la figura femenina en una activitat intel·lectual com la lectura, a la qual les dones no tenien un accés fàcil i que era, per tant, en general un privilegi masculí. Es creu que aquesta associació inusual tot seguit es va combinar en un veritable tòpic comú artístic, que està relacionat amb l'important paper que van exerci les dones, durant els segles xiv i xv, l'afirmació d'una cultura religiosa i una connexió literària amb l'ús de la llengua vulgar.
El tema de la Mare de Déu també va esdevenir un objecte d'un culte específic marià del catolicisme, que va trobar el seu centre en el santuari de la Madonna del Llibre de Castelnuovo di Val di Cecina.

### Exemples

Hi ha molts exemples atribuïbles al tema:
* Madona d'Ince Hall, d'origen incert —probablement una còpia que un autor desconegut va treure d'un original perdut, possiblement per Jan van Eyck i la seva escola)–, 1433, Galeria Nacional de Victòria, Melbourne.
* L'Anunciació de Palerm d'Antonello da Messina (ca. 1475). Palerm, Palazzo Abatellis.
* Madonna che legge Paolo Morando Il Cavazzola (1508).
* Mare de Déu llegint (circa 1500-1510) per Giorgione, Museu Ashmolean.
* Madonna di Ince Hall
* Mare de Déu llegint (Giorgione)

### Rafael Sanzio

Un desenvolupament del tema en particular es procedeix de Rafael Sanzio, que ho va interpretar en una sèrie de pintures i en un fresc:
* Madonna Pasadena (1503), Museu Norton Simon.
* Solly Madonna (ca. 1504). Staatliche Museen, Berlín.
* Madonna Connestabile (1504), Museu de l'Hermitage, Sant Petersburg.
* Madonna Colonna, Gemäldegalerie (Berlín).
* Madonna Alba (1511), National Gallery of Art, Washington DC.
* Madonna di Casa Santi a Urbino.
* Madonna Pasadena
* Madonna Connestabile
* Madonna Colonna
* Madonna Alba
* Madonna di Casa Santi

## Referències

* ↑ «Beeldje van hout, lezende Maria, (15de eeuw) (Escultura de fusta: Maria llegint (segle xv)» (en neerlandès). Museu de Gruuthuse, s.d. [Consulta: 11 maig 2019].
* ↑ Bruni, Francesco. L'italiano. Elementi di storia della lingua e della cultura. Testi e documenti (en italià), 1984, p. 247.
* ↑ Borchert, Till-Holger. Taschen. Van Eyck, 2008, p. 69. ISBN 978-3-8228-5686-4.
# Kelland O'Brien

Kelland O'Brien (Melbourne, 22 de maig de 1998) és un ciclista australià, que s'ha especialitzat en el ciclisme en pista. Actualment corre a l'equip Team Jayco AlUla. El 2017 es proclamà Campió del món en Persecució per equips.

## Palmarès en pista

* 2015
** Campió del món júnior en Madison (amb Rohan Wight)
** Campió del món júnior en Persecució per equips (amb Rohan Wight, Alex Rendell i James Robinson)
* 2016
** Campió d'Oceania en Madison (amb Callum Scotson)
** Campió d'Oceania en Persecució per equips (amb Alexander Porter, Callum Scotson i Sam Welsford)
* 2017
** Campió del món en Persecució per equips (amb Cameron Meyer, Sam Welsford, Nick Yallouris, Alexander Porter i Rohan Wight)
** Campió d'Oceania en Persecució per equips (amb Leigh Howard, Nicholas Yallouris i Jordan Kerby)
* 2019
** Campió del món en Persecució per equips (amb Sam Welsford, Alexander Porter, Leigh Howard i Cameron Scott)

## Palmarès en ruta

* 2019
** 1r al Tour of the Great South Coast
* 2020
** Campió d'Austràlia en critèrium

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2022. Abandona (14a etapa)

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Kelland O'Brien a ProCyclingStats
# Kingdomino

Kingdomino és un joc de tauler del 2016 basat en el dòmino i guanyador del premi Spiel des Jahres. Compta amb dues expansions que afegeixen peces per modificar la puntuació final.

## Regles

Els jugadors han de col·locar fitxes de dòmino que representen paisatges al voltant d'una fitxa central que és el castell del regne. Només cal que una de les dues meitats de la fitxa estigui al costat d'un mateix paisatge. Algunes peces tenen corones estampades a sobre del paisatge. Al final de la partida, les fitxes de cada paisatge es multipliquen pel nombre de corones acumulat a cada sèrie contigua. El repte del joc és triar les peces correctes: si s'opta per escollir les més valuoses de les destapades, a la següent ronda es triarà en darrer lloc. Una altra dificultat és que les fitxes han de formar un quadrat entorn el castell central i, per tant, de vegades no es poden seguir les sèries desitjades. Cada jugador té un minitauler on juga les seves peces però observa els moviments dels adversaris per decidir quines fitxes triar a cada ronda.

## Referències

* ↑ Notícia sobre el premi
# Juan García-Frías García

Juan García-Frías García (Albox, província d'Almeria, 30 de novembre, 1905 - 28 de maig de 1996) fou un militar, advocat i enginyer espanyol, membre de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Llicenciat en dret, pertanyia al Col·legi d'Advocats de Madrid. Ingressà a l'Armada Espanyola, en la que assolí el grau de contralmirall, fou agregat militar a Rabat, cap de l'Arsenal de la Base Naval de Balears i Cap de l'Arma Submarina de 1962 a 1964 i president de la Comissió Nacional d'Astronomia de 1968 a 1974. El 1966 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, hi va ingressar l'any següent amb el discurs La Batimetría y sus problemas. Entre altres càrrecs, fou director general de l'Institut Geogràfic i Cadastral, vicepresident del Consell Superior Geogràfic, president de la Comissió Nacional de Geodèsia i Geofísica, de la Comissió Nacional de Metrologia i Metrotècnia i de la Comissió Nacional de Toponímia.
Entre altres condecoracions, ha rebut les grans creus de l'Orde d'Isabel la Catòlica, de l'Orde d'Alfons X el Savi, de l'Orde del Mèrit Civil, del Mèrit Naval amb distintiu blanc i de l'Orde de Sant Hermenegild.

## Obres

* Las tablas de líneas de altura para la navegación
* Tablas de Logaritmo
* El Radar y la uniformidad en la maniobra de anticolisión
* La teoría diferencial del conocimiento
* Las observaciones astronómicas en el mar
* Geometría clásica axiomática
* Teoría del espacio
* Prevención de abordajes y el uso del radar
* Las paralelas y las geometrías no euclídeas

## Referències

* ↑ «Jefes del Arma Submarina» (en castellà). Ministeri de Defensa Espanyol.
* ↑ Fernández Pérez, Iván. Aproximación histórica al desarrollo de la astronomía en España (en castellà). Universitat Santiago de Compostela, p. 330.
* ↑ «Excmo. Sr. D. Juan García-Frías García» (en castellà). Académicos Históricos. Reial Acadèmia de Ciències. Arxivat de l'original el 2016-05-31. [Consulta: 31 gener 2017].
* ↑ «Condecoraciones» (en castellà). Informaciones, 18-07-1970.
* ↑ «Necrològica» (en castellà). ABC, 04-06-1996.
# Zawyet al-Maiyitin

Zawyet el-Maiyitin (o Zawyet Sultan o Zawyet el-Amwat) és un llogaret d'Egipte a uns 7 km al sud de la ciutat d'Al-Minya, on hi ha un cementiri cristià i musulmà que és considerat un dels més grans del món.
No lluny del lloc era la ciutat d'Hebenu, capital del nomós XVI de l'Alt Egipte, i es poden veure restes d'una piràmide esglaonada de la dinastia III, l'única construïda a la part oriental del riu Nil (l'est era el domini dels morts i, per tant, no era habitual construir monuments funeraris al costat oriental del riu). També s'han trobat algunes restes d'utensilis, i l'entrada de la tomba de Nefersekheru (períodes de les dinasties XVIII i XIX). Aquesta àrea se sovint esmentada com Kom al-Ahmar (Turó vermell)
# Juan José Rosón Pérez

Juan José Rosón Pérez (Becerreá, Galícia 1933 - Madrid 1986) fou un polític espanyol, que fou Ministre de l'Interior entre 1980 i 1982.

## Biografia

Va néixer el 1933 a la població de Becerreá, petit municipi situat a la província de Lugo. Va estudiar ciències polítiques i econòmiques a la Universitat de Madrid, i posteriorment exercí la docència a l'Escola Oficial de Radiodifusió i de Televisió.
Entre 1962 i 1964 fou Secretari General del Sindicat Espanyol Universitari (SEU), moment en el qual passà a ser Director Coordinador i Secretari General de Televisió Espanyola (TVE), càrrec que va desenvolupar fins al 1970. Posteriorment entre gener i novembre de 1974 fou Director General de Radiotelevisió Espanyola (RTVE). Conseller de l'Agència EFE durant el seu mandat a TVE també fou president del Sindicat Nacional de Ràdio i Televisió.

## Activitat política

L'any 1976 fou nomenat Governador Civil de la província de Madrid, càrrec que va desenvolupar fins al maig de 1980.
En la remodelació del govern realitzat el 3 de maig de 1980 per part d'Adolfo Suárez fou nomenat Ministre de l'Interior, càrrec que ocupà fins al final de la I Legislatura i en el qual fou confirmat per Leopoldo Calvo-Sotelo. Com a ministre d'Interior als governs de UCD de la segona legislatura, el seu paper va ser clau en la dissolució d'ETA pm VII Assemblea i en la reinserció dels seus membres.

## Referències

* ↑ Directores Generales de RadioTelevisión Española
* ↑ Gaizka Fernández Soldevilla, Agur a las armas. EIA, Euskadiko Ezkerra y la disolución de ETA político-militar (1976-1985), a Sancho el sabio. Revista de cultura e investigación vasca, ISSN 1131-5350, Nº 33, 2010, pp. 55-96 Enllaç a l'article en pdf Consultat: 08-3-2011.
# Luis María de la Torre de la Hoz

Luis María de la Torre y de la Hoz (Anaz, 24 de maig de 1827 - Madrid, 30 de juliol de 1901) fou un advocat i polític espanyol, va ser ministre de Gracia i Justícia durant la regència de Maria Cristina d'Habsburg-Lorena.

## Biografia

Després d'estudiar en el Reial Seminari de Nobles i en el Col·legi Borbó de París, es va doctorar en 1849 en Dret per la Universitat Central de Madrid.
Diputat en el Congrés dels Diputats des de 1858 per la circumscripció de Segòvia, es retira de la política activa amb la Revolució de 1868 no retornant-ne fins a la Restauració quan, representant al Partit Conservador, obté novament un escó per Segòvia en les eleccions generals espanyoles de 1876 encara que en renunciaria en ser escollit senador vitalici en 1877.
El 1891-1893 i 1896-1898 va ser vicepresident del Congrés dels Diputats, i de març a octubre de 1899 fou governador del Banc d'Espanya. Va ser ministre de Gracia i Justícia entre el 24 d'octubre de 1899 i el 18 d'abril de 1900 en un gabinet Silvela.
En 1875 va rebre el títol de Comte de Torreanaz i entre altres va ocupar els càrrecs de director general de Registres, conseller d'Estat, governador del Banc d'Espanya (1899). Membre de l'Orde de Calatrava va ser acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques i cavaller mestrant de la Real Maestranza de Caballeria de Ronda.

## Obres

* Los Consejos del Rey en la Edad Media (Madrid, 1884 i 1892)
* Los antiguos gremios (Madrid, 1866)
* Les Conseils d'Etat (París, 1873).

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Torre y de la Hoz Quintanilla y Vega, Antonio Manuel Luis María de la a escritorescantabros.com
Càrrecs públics :
| Precedit per: Manuel Duran i Bas | Ministre de Gràcia i Justícia 1899-1900 | Succeït per: Francisco Javier González de Castejón y Elío |
| Precedit per: Manuel de Eguilior y Llaguno | Governador del Banc d'Espanya (març-octubre) 1899 | Succeït per: Antonio María Fabié Escudero |
| Premis i fites |||
| Precedit per: Saturnino Álvarez Bugallal | Reial Acadèmia de Ciències Morals i Polítiques Medalla 6 1885-1901 | Succeït per: José de Cárdenas y Uriarte |
# Zigfrīds Anna Meierovics

Zigfrīds Anna Meierovics (Durbe, 6 de febrer de 1887 - Tukums, 22 d'agost de 1925) va ser un polític letó que va ocupar el nou càrrec de Ministre d'Afers Exteriors de Letònia (19 de novembre, 1918 - 25 de gener, 1925) i més endavant va ser el Primer Ministre de Letònia en dues ocasions (19 de juny, 1921 - 26 de gener, 1923 i 28 de juny 1923 - 26 de gener, 1924). Va ser un dels fundadors de la Unió d'Agricultors Letons, el partit des del qual va exercir la política.

## Biografia

Meierovics va néixer en una família de pare un metge jueu i de mare letona anomenada Anna, morí en el part. El pare de Meierovics va patir una malaltia mental i, per tant, el jove Meierovics va créixer amb la família del seu oncle. Va estudiar a la Politècnica de Riga.

## Carrera política

A partir de 1911 Meierovics va pertànyer a diverses organitzacions letones, en particular, a la Societat letona de Riga. Durant la Primera Guerra Mundial va treballar en el Comitè per als Refugiats de Letònia i en el Comitè organitzador d'unitats de fusellers de Letònia. Després de la revolució de febrer, es va traslladar a Riga on va començar a exercir la política de manera professional. L'11 de novembre de 1918, mentre treballava per al Consell Nacional de Letònia, va rebre la confirmació per escrit en la qual el Regne Unit reconeixia Letònia com a estat de facto. El 19 de novembre de 1918, Meierovics es va convertir en el primer ministre d'Afers Exteriors de Letònia, un dia després de la proclamació de la República de Letònia. Va ser membre del Consell Popular de Letònia, l'Assemblea Constitucional de Letònia i el primer del Saeima.
El 17 de març de 1922 Meierovics va ser condecorat amb l'Orde Polònia Restituta de 1a classe. El 30 de maig de 1922, Meierovics va ser condecorat amb l'Orde de Sant Silvestre de 1a classe. També va ser condecorat amb l'Orde de les Tres Estrelles, l'Ordre de la Rosa Blanca i la Creu de Guerra.

## Vida privada

El 28 de setembre de 1910, Meierovics es va casar amb Anna Fielhold, amb qui va tenir tres fills, dos homes i una nena - Helmuts, Ruta i Gunars. El 18 de febrer de 1924 es van divorciar i el 7 de juny del mateix any es va casar amb Kristīne Backman.

## Mort

Zigfrīds Anna Meierovics va morir en un accident de cotxe el 22 d'agost de 1925, a prop de Tukums, a l'edat de 38.
# Juan Manuel Fabra Vallés

Juan Manuel Fabra Vallés (Tortosa, 4 de febrer de 1950-14 d'abril de 2012) va ser un advocat i polític català.

## Biografia

Llicenciat en dret per la Universitat Complutense de Madrid, va tenir experiència en la direcció d'empreses d'àmbit agropecuari.
Fou diputat d'Aliança Popular (més tard Partit Popular) per la província de Tarragona a les eleccions generals espanyoles de 1982, 1986, 1989 i 1993. Dins del Congrés dels Diputats fou Secretari Segon de la Comissió d'Economia, Comerç i Hisenda (1982-1986), Vicepresident Segon de la Comissió Mixta per a les Comunitats Europees (1986-1991), Secretari Segon de la Comissió d'Afers Exteriors (1989-1993)
El 1994 deixà el càrrec en ser elegit diputat al Parlament Europeu, càrrec que ocuparia fins al 2000. També ha estat membre de l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa.
El març de 2000 fou nomenat membre del Tribunal de Comptes Europeu, sent responsable dels Fons Europeus de Desenvolupament (FED). El 16 de gener de 2002 fou elegit president del Tribunal de Comptes Europeu, fins a 15 de gener del 2005.
Va morir la matinada del 14 d'abril de 2012.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, III Legislatura
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats, IV Legislatura
* ↑ Fitxa del Parlament Europeu
* ↑ Biografia
* ↑ García, Eduardo Ruiz; Garrido-Lestache, Álvaro «Juan Manuel Fabra, expresidente del Tribunal de Cuentas Europeo» (en castellà). El País [Madrid], 19-04-2012. ISSN: 1134-6582.

## Enllaços externs

* Notícies de Juan Manuel Fabra a El País
# Cisalpinisme

Cisalpinisme (derivat «d'aquest costat de les muntanyes») va ser un moviment entre els catòlics romans anglesos, que argumentava que el catolicisme havia de respectar l'autoritat suprema del papa, mentre que no es basés en el seu domini. De fet el cisalpinisme es podia comparar com la forma anglesa del gal·licanisme, tots dos moviments defensaven la no-intervenció de l'Església en tot el que fa referència als assumptes civils que corresponien únicament a l'Estat, i també defensaven la independència de l'Església de la submissió a l'Estat en la qüestió religiosa.
Aquesta visió tradicionalista però no autoritària del catolicisme era un fet comú a la fi del segle xviii i principis del XIX i destacava la dimensió anglesa i romana de l'Església Catòlica Romana a Anglaterra. Aquest punt de vista sostenia que la lleialtat a la corona anglesa no era incompatible amb la lleialtat al papa. El cisalpinismo va cercar allotjament de l'església catòlica romana anglesa dintre de l'estat protestant en el segle xviii, quan les lleis penals que perseguien a l'església catòlica encara estaven en actiu en el lloc. L'any 1782 trenta laics catòlics es van reunir per escollir un «Comitè Catòlic» compost per cinc persones.
Segons Maude D. Petre:
| « | El cisalpinismo, malgrat el que podrien dir els seus adversaris, els ultramuntans, va ser un dels millors testimonis sobre el valor del papat, perquè combinava la fe i la lleialtat amb la crítica i la independència de judici; el cisalpinismo creia que el papat era una institució santa i essencial per a la unitat de l'Església malgrat els vicis i faltes de les persones que la representessin. | » |
| — M.D. Prete (1928) |||

## Referències

* ↑ Ribas Vila, p. 120.
* ↑ «Inglaterra (después de 1558)». [Consulta: 1r setembre 2017].
* ↑ Petre, 1928, p. 323.

## Bibliografia

* Ribas Vila, Marta. Marcel Légaut. Miss Maude Dominica Petre y su Way of Faith (PDF) (en castellà) [Consulta: 1r setembre 2017].
* Petre, M.D.. The Ninth Lord Petre: Pioneers of Roman Catholic Emancipation. Londres: SPCK, 1928.