OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# País d'Oregon

El País d'Oregon (Oregon Country en anglès) o simplement Oregon fou un terme emprat principalment als Estats Units per referir-se a la regió del nord-oest de Nord-amèrica. La regió era ocupada pels britànics i els mercaders de pells francocanadencs des d'abans del 1810, i per colons estatunidencs des de mitjan dècada de 1830, i a les àrees costaneres del riu Colúmbia arribaven vaixells de totes les nacions que participaven del comerç de pells. El Tractat d'Oregon donà fi a la disputa de la doble reivindicació i establí la frontera britànicoamericana sobr el 49è paral·lel.
Oregon era el nom estatunidenc per a referir-se a la regió; el terme britànic era Colúmbia. El País d'Oregon estava conformat per tot el territori al nord del 42° N i al sud del 54° 40′ N, i a l'oest de les muntanyes Rocoses fins a l'oceà Pacífic. L'àrea en l'actualitat inclou regions de la província canadenca de la Colúmbia Britànica i els estats nord-americans d'Oregon, Washington i Idaho, i algunes seccions dels estats de Montana i Wyoming. La presència britànica al país era gestionada per la Companyia de la Badia de Hudson, mitjançant el departament de Colúmbia que incloïa tot el País d'Oregon i s'estenia cap al nord a la Nova Caledònia i més enllà del 54° 40′ N; les operacions fins i tot arribaven als tributaris del riu Yukon.

## Referències

* ↑ Meinig, D.W. [1968]. The Great Columbia Plain. Weyerhaeuser Environmental Classic edition. University of Washington Press, 1995, p. 104. ISBN 0-295-97485-0.
* ↑ Mackie, Richard Somerset. Trading Beyond the Mountains: The British Fur Trade on the Pacific 1793-1843. Vancouver: University of British Columbia (UBC) Press, 1997, p. 284. ISBN 0-7748-0613-3.
# Soldadura per fusió

La soldadura per fusió és la tècnica de soldadura que consisteix a escalfar dues peces de metall fins que es fonen entre si. Pot ser amb aportació de material o sense. Seria el sistema oposat a la soldadura per difusió. Dins de la soldadura per fusió hi ha els següents tipus: soldadura TIG, soldadura MAG, soldadura MIG, soldadura per arc, soldadura per plasma, soldadura per punts, soldadura per feix d'electrons, soldadura per raig làser, soldadura aluminotèrmica i soldadura GMAW Si el procés consisteix a escalfar els metalls fins a una temperatura inferior al seu punt de fusió i unir-los amb un metall d'aportació fos, o escalfar els metalls fins que estan tous per martells o unir-los a pressió entre si es diria soldadura sense fusió.

## Referències

* ↑ Schey, John A. Introduction to Manufacturing Processes. 3rd. McGraw-Hill Higher Education, 2000 (McGraw-Hill series in mechanical engineering and materials science). ISBN 978-0-07-031136-7 [Consulta: 15 maig 2010]. «In the great majority of applications, the interatomic bond is established by melting. When the workpiece materials (base or parent materials) and the filler (if used at all) have similar but not necessarily identical compositions and melting points, the process is referred to as fusion welding.»
* ↑ Bull, Steve. «Fusion Welding Processes». A: MMM373 Joining Technology course website. Newcastle upon Tyne, England, United Kingdom: Newcastle University School of Chemical Engineering and Advanced Materials, 16 març 2000 [Consulta: 16 març 2013].

## Enllaços externs

* Alberga contingut i fòrums sobre soldadura. Arxivat 2016-01-23 a Wayback Machine.
# Profunditat òptica

La profunditat òptica és una mesura de transparència definida com el logaritme negatiu de la fraccio de radiació (per exemple llum) que no està dispersada o absorbida en un camí. La profunditat òptica mesura la proporció de radiació absorbida o dispersada al llarg d'un camí a través d'un medi parcialment transparent; la profunditat òptica d'un objecte molt proper és zero, i si la distància a l'objecte augmenta també ho fa la profunditat òptica.

## Formulacions

La profunditat òptica expressa la quantitat de llum aïllada d'un raig per dispersió o absorció durant el seu camí a través d'un medi. Si $I_{0}$ és la intensitat de radiació de la font i $I$ és la intensitat observada després d'un camí donat, llavors la profunditat òptica $\tau$ és definida per la següent equació:
    $I/I_{0}=e^{-\tau }.\,$

### Càlcul a partir de principis fonamentals

En física atòmica, la profunditat òptica d'un núvol d'àtoms pot ser calculada a partir de les propietats mecànico-quàntiques dels àtoms. Ve donada per:
$\tau ={\frac {d^{2}\nu N}{2c\hbar \epsilon _{0}A\gamma }},$
on $d$ denota el moment de transició dipolar, $\gamma$ l'amplada natural de línia de la transició, $\nu$ la freqüència, $N$ el nombre d'àtoms i $A$ la secció transversal del raig.

### Aerologia

En aerologia se sol referir a la profunditat òptica de l'atmosfera com el camí vertical des de la Terra a l'espai exterior.

### Astronomia

Un altre exemple ocorre en astronomia on la fotosfera d'una estrella és definida com la superfície on la seva profunditat òptica és 2/3. Això vol dir que cada fotó emès a la fotosfera pateix una mitjana de menys d'una dispersió abans que arribi a l'observador. A la temperatura a profunditat òptica 2/3, l'energia emesa per l'estrella concorda amb l'energia total emesa observada.
Cal notar que la profunditat òptica d'un medi donat serà diferents per diferents colors de longituds d'ona de llum.
Per anells planetaris, la profunditat òptica és la proporció de llum bloquejada per l'anell quan aquest s'interposa entre la font i l'observador. La profunditat òptica es determina normalment a partir d'ocultacions estel·lars.

## Vegeu també

* Percepció de la profunditat
* Profunditat de camp
* Profunditat de color
* Absorbància

## Referències

* ↑ Kitchin, Christopher Robert. Stars, Nebulae and the Interstellar Medium: Observational Physics and Astrophysics (en anglès). CRC Press, 1987.

## Enllaços externs

* Equacions de profunditat òptica (anglès)
# Segalar Albigès

El Segalar Albigès (Segalar albigés en occità) és un Parçan o comarca d'Occitània situada al Llenguadoc.
El Ségala (en occità lo Segalar, de Segalar: terra de sègol) és una regió geològica natural del Massís Central, que s'estén a l'oest del departament francès de l'Avairon i al nord del departament del Tarn.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Segalar estaria dividit en tres Parçans o «comarques» d'Occitània:
Oficialment, els municipis del Segalar Albigès i de tot l'Albigès estan ubicats en el departament francès del Tarn.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Ca n'Amiel i Molins

Ca n'Amiel i Molins és una casa de Pont de Molins (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat dins del nucli urbà de la població de Pont de Molins, al sud del terme, amb la façana orientada al carrer de Figueres i a la riba dreta de la Muga.
Edifici aïllat de planta més o menys rectangular, amb la coberta de teula de dues vessants i distribuït en planta baixa i dos pisos. Presenta un cos adossat a ponent, distribuït en dues plantes i cobert per una terrassa oberta al pis superior amb balustrada. La terrassa presenta unes escales d'accés directe des del carrer, integrades a un petit volum completament rehabilitat. Totes les obertures de l'edifici són d'arc rebaixat amb els emmarcaments fets de maons. Cal exceptuar el portal d'accés principal, donat que està emmarcat amb carreus i dovelles de pedra calcària, i té la clau gravada amb la inscripció “AÑO 1899”. La resta d'obertures es correspon amb finestres, algunes amb sortida a balcons exempts. Actualment, la façana orientada al riu presenta una terrassa metàl·lica adossada de nova construcció.
La construcció és bastida amb pedra sense treballar de diverses mides, lligada amb morter de calç i amb pedres desbastades a les cantonades.

## Història

Ubicada al barri de Molins de dalt, representa el nucli originari del poble de Molins. El lloc de Molins, topònim que fa referència a la gran quantitat de molins que hi havia al poble, és documentat al segle X com una de les possessions del monestir de Sant Pere de Rodes. També apareix en una de les epístoles del papa Benet VII de l'any 974. Igualment, en un precepte de Lotari de l'any 982 es mencionen aquestes possessions a Villa Molinos.
El poble va formar part del municipi de Llers fins al segle xviii, sent la capella de santa Maria sufragània de la parròquia de Llers. Igualment, el castell de Molins formava part de la xarxa de castells de Llers que controlaven les fronteres del comtat de Besalú i Empúries.
El terme estava format pel mencionat nucli i masies disperses que aprofitaven els recursos hidràulics de la Muga i l'excel·lent via de comunicació que representava l'antic Camí de la Calçada o de França, possiblement hereu del traçat de la Via Augusta romana. Aquest camí, a més, establia la frontera física entre els comtats de Besalú i Empúries.
Al segle xviii, a més d'aconseguir la seva independència de Llers, el poble de Molins va créixer, creant un nou nucli a l'est, el poble nou i aixecant un gran pont que travessa la Muga. Tot plegat formaria el municipi de Pont de Molins tal com es coneix en l'actualitat.
Concretament, Can Amiells presenta un llinda amb la data 1899. A diferència d'altres poblacions de la comarca, Pont de Molins va experimentar una etapa de creixement entre el final del segle xix i el segle XX degut a la seva proximitat amb Figueres i les seves vies de comunicació.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Ca n'Amiel i Molins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].
# Vallis Alpes

Vallis Alpes (Vall Alpina en llatí) és una espectacular vall lunar, que divideix en dues els Montes Alpes lunars. S'estén per 166 km des de la conca del Mare Imbrium cap a l'est-nord-est, fins a la vora del Mare Frigoris.
La vall és estreta en els seus dos extrems, vorejat per goles de 1.000 m d'altitud, estenent-se en el seu ample màxim uns 10 km al centre. La cara sud de la vall és més recta que la nord.
El sòl de la vall és una superfície plana, coberta per lava, dividida per una esquerda de 700 m d'amplària. Aquesta esquerda és molt difícil d'observar des de la Terra amb un telescopi.
Va ser descoberta en 1727 per Francesco Bianchini. El nom es deu a la serralada que travessa, els Montes Alpes, batejats així per Johannes Hevelius en referència a la gran serralada europea.

## Vegeu també

* Geologia de la Lluna
* Selenografia

## Referències

* ↑ Lacroux Jean, Legrand Christian. Larousse. Descubrir la Luna, 2004, p. 72. ISBN 84-8332-548-9.

## Enllaços externs

* "Vallis Alpes". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* «LROC :: QuickMap - Targeting Mapa LROC» (en anglès). [Consulta: 25 juny 2018].
# Castrès

El Castrès (Castrés occità) és un Parçan o comarca d'Occitània situada al Llenguadoc.
La seva vila principal és Castres.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Castrès estaria ubicat a la regió del Llenguadoc, subregió de l'Albigès.
Oficialment, els municipis del Castrès i de tot l'Albigès estan ubicats en el departament francès del Tarn.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Àcid gras conjugat

Els àcids grassos conjugats són àcids grassos poliinsaturats en els quals, com a mínim, un parell de dobles enllaços estan separats per només un enllaç simple, i no estan interromputs per metilè. Un exemple és l'àcid linoleic conjugat:
Els àcids grassos conjugats (les sigles en anglès són:CFAs) són una mescla d'isòmers, de posició i de geometria, amb dobles enllaços conjugats. La conjugació dona lloc a la deslocalització electrònica dels electrons al llarg del sistema.

## Presentació en la natura

En les plantes els enllaços dobles dels àcids grassos poliinsaturats típicament estan separats per un o més grups funcionals metilè, en contrast, les llavors oleaginoses d'un limitat nombre d'espècies estan enriquides en àcids grassos conjugats els quals no estan interromputs per metilè.
En les llavors oleaginoses de certes plantes es presenten àcids grassos conjugats com: l'àcid calèndic, àcid aeleoesteàric, àcid catàlpic, àcid punícic (de les llavors del magraner), àcid parinàric i d'altres.
Diferents famílies de plantes produeixen llavors amb aquest tipus d'àcids grassos conjugats, aquestes famílies inclouen les Asteraceae, Euphorbiaceae, Cucurbitaceae, Rosaceae, Lythraceae, Balsaminaceae, Chrysobalanaceae, i Bignoniaceae.

## Ús

Els àcids grassos conjugats són d'interès comercial i biotecnològic per les seves propietats químiques i fisiològiques. Els olis enriquits amb àcids grassos conjugats són més propensos a l'oxidació que els olis amb dobles enllaços interromputs pel metilè i això és una propietat desitjable en els agents assecants de tintes, pintures i vernissos. En la ramaderia s'ha observat que redueixen l'acumulació de greix i, per tant, la carn resulta de millor qualitat

## Efectes en la salut

Aquests àcids grassos tenen efectes beneficiosos potents que inclouen el d'activitat antitumoral, antiobesitat, antiaterogènica i antidiabètica. També prevenen l'aparició d'hipertensió. Cadascun dels seus isòmers es creu que té diferents funcions, per exemple l'isòmer 10trans,12cis de l'àcid linoleic conjugat (CLA) té efectes anticarcinogènics, antiobesitat i antidiabètics, mentre que l'isòmer 9cis,11trans-CLA exerceix un efecte anticàncer.

## Referències

* ↑ Sciencedirect
* Edgar B. Cahoon a,*, Charles R. Dietrich a, Knut Meyer b, Howard G. Damude b,John M. Dyer c, Anthony J. Kinney Conjugated fatty acids accumulate to high levels in phospholipids of metabolically engineered soybean and Arabidopsis seeds- http://naldc.nal.usda.gov/download/32285/PDF Arxivat 2013-04-08 a Wayback Machine.
# Cases al carrer Molins, 10 i 11 (Pont de Molins)

Les Cases al carrer Molins, 10 i 11 és una obra de Pont de Molins (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situades a ponent del nucli urbà de la població de Pont de Molins, a l'oest del petit nucli de Molins, prop del nucli antic.

## Descripció

Es tracta de dues cases adossades amb jardí de planta rectangular, amb les cobertes de teula de dues vessants i distribuïdes en planta baixa i dos pisos. En general, ambdues construccions presenten les obertures rectangulars, exceptuant el portal d'accés del número 10, que és d'arc rebaixat. Damunt seu hi ha una finestra emmarcada amb pedres desbastades i, al pis superior, una altra obertura amb la llinda de fusta. La casa del número 11 té un portal d'accés emmarcat en carreus de pedra, amb la llinda plana gravada amb la data 1786. Als pisos, les obertures són bastides en maons, algunes amb refeccions més modernes.
Les dues construccions són bastides en pedra desbastada i còdols, disposat de forma regular i lligat amb morter de calç. El número 10 presenta el parament de la planta baixa arrebossat.

## Història

Ubicada al barri de Molins que representa el nucli originari del poble. El lloc de Molins, topònim que fa referència a la gran quantitat de molins que hi havia al poble, és documentat al segle X com una de les possessions del monestir de Sant Pere de Rodes. També apareix en una de les epístoles del papa Benet VII de l'any 974. Igualment, en un precepte de Lotari de l'any 982 es mencionen aquestes possessions a Villa Molinos.
El poble va formar part del municipi de Llers fins al segle xviii, sent la capella de santa Maria sufragània de la parròquia de Llers. Igualment, el castell de Molins formava part de la xarxa de castells de Llers que controlaven les fronteres del comtat de Besalú i Empúries.
El terme estava format pel mencionat nucli i masies disperses que aprofitaven els recursos hidràulics de la Muga i l'excel·lent via de comunicació que representava l'antic Camí de França, possiblement hereu del traçat de la Via Augusta romana. Aquest camí, a més, establia la frontera física entre els comtats de Besalú i Empúries.
Les cases conservades a Molins de Dalt, són datables majoritàriament entre els segles XVII-XVIII, tot i que és molt probable que haguessin estat construïdes sobre antigues edificacions medievals.
Concretament, a la casa situada al carrer Molins 11, es pot observar una llinda amb la data 1786, testimoni de l'any de construcció.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Cases al carrer Molins, 10 i 11». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].
# Góngora (cognom)

El cognom Góngora (èuscar: Gongora) és originari de Navarra, on hi ha un poble amb aquest nom, però no és clar si el lloc és anterior al cognom. S'ha trobat evidència relativa a la participació d'un Góngora a la batalla de Las Navas de Tolosa contra els àrabs.
Julio de Atienza, al seu diccionari Nobiliario español, parla del cognom Góngora i de la seva relació nobiliària.

## Personalitats destacades

* Alonso de Góngora Marmolejo (1523–1575), conquistador i historiador espanyol.
* Luis de Góngora y Argote (1561-1627), poeta del barroc espanyol.
* Diego de Góngora, primer governador de la província de Buenos Aires, abans del Virregnat del Riu de la Plata, el 1618.
* Carlos de Sigüenza y Góngora (1645-1700), científic, historiador i escriptor mexicà.
* Juan Góngora y Cruzat, nomenat per Carles II "Marquès de Góngora" cap al 1695.
* Antonio Caballero y Góngora (1723-1796), arquebisbe de Bogotà i virrei de Nova Granada entre 1782 i 1789.

## Referències

* ↑ apellidosvascos.com: Gongora (apellido) (castellà)
* 1 2 3 4 Historia y heráldica del apellido Góngora (castellà)
* ↑ De Atienza, Julio Nobiliario español: diccionario heráldico de apellidos españoles y de títulos nobiliarios [Madrid], III, 1959, p. 561-4.

## Enllaços externs

* En femenino, extensió del cognom Góngora per Espanya Arxivat 2009-06-22 a Wayback Machine. (castellà)
# Pes superpesant

Pes superpesant és una categoria competitiva de la boxa i d'altres esports de combat, la qual agrupa competidors de pes considerable. No existeix a la boxa professional. A la boxa d'aficionats (homes majors) la categoria abasta els boxejadors que pesen més de 91 quilos (201 + lb), sense límit de pes, per a les dones la categoria té un pes de 80 quilos (176 lb) i tampoc té límit de pes màxim.
A la boxa d'aficionats la categoria immediata anterior és el pes pesant i es tracta de la categoria de pes màxim.

## Història

Va ser introduïda als Jocs Olímpics d'Estiu de 1984, com a resultat de l'increment del pes dels boxejadors al llarg del segle xx, que va establir diferències significatives entre els competidors.

## Dones i cadets

Pel que fa a la boxa professional, no hi ha diferències entre homes i dones, quant als límits entre les categories, amb l'aclariment que entre les dones no existeix la categoria de pes superpesant i, per tant, la categoria màxima és el pes pesant.
A la boxa d'aficionats sí que hi ha diferències en els límits de les categories, entre els homes majors (adults i juniors), pel que fa a les dones i els cadets (menors d'edat). En el cas de la boxa femenina de la categoria lleuger és la següent:
* Límit inferior: 81 quilos.
* Límit superior: No n'hi ha.

## Campions aficionats
### Campions olímpics

* estiu de 1984 – Tyrell Biggs
* estiu de 1988 – Lennox Lewis
* estiu de 1992 – Roberto Balado
* estiu de 1996 – Wladimir Klitschko
* estiu del 2000 – Audley Harrison
* estiu de 2004 – Alexander Povetkin
* estiu de 2008 – Roberto Cammarelle

## Enllaços externs

* "Categories masculines (12.6)", Reglament de l'Associació Mundial de Boxa (WBA) (anglès)
* "Categories femenines (Apèndix A)", Reglament de l'Associació Mundial de Boxa (WBA) (anglès)
* "Reglament Tècnic i de Competició. Apèndix C: terminologia per a les categories de pesos i el rang de pesos", Associació Internacional de Boxa Amateur.
# Cementiri de Pont de Molins

El Cementiri de Pont de Molins és una obra de Pont de Molins (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situat al nord-oest del nucli urbà de la població de Pont de Molins, al veïnat de Molins, al costat de l'església de Sant Sebastià.

## Descripció

Recinte de planta rectangular delimitat per una tanca de pedra amb barana de ferro, que s'adossa a la façana de llevant del campanar de l'església. El portal d'accés és rectangular i presenta els brancals fets amb carreus de pedra desbastats. Un dels carreus presenta una creu gravada en baix relleu. El cementiri s'organitza en quatre terrasses disposades a diferent nivell i comunicades per tres trams d'escales situades al centre del recinte. A banda i banda hi ha els nínxols, organitzats en cossos rectangulars de diferents longituds, amb les cobertes de teula d'un sol aiguavés o bé planes. Les dues terrasses inferiors presenten nínxols disposats verticalment o, per contra, tres filades de nínxols horitzontals. A mode decoratiu presenten cornises motllurades amb decoració geomètrica. En canvi, els cossos de les terrasses superiors presenten un màxim de quatre filades de nínxols horitzontals i pràcticament no compten amb cap tipus d'element decoratiu. Cal destacar el panteó de la família Jordà, situat a l'entrada al recinte. Es tracta d'una petita construcció amb la coberta de dos aiguavessos, bastida amb carreus de pedra alineats. Presenta un total de sis nínxols horitzontals decorats amb una creu central ornamentada.
Les construccions estan arrebossades i emblanquinades, exceptuant la tanca de pedra.

## Història

Cementiri bastit al segle xix. Com molts altres cementiris municipals, té el seu origen en la disposició reial de Carles III que vers el final del segle xviii ordenà que la construcció dels cementiris fos fora de les poblacions per així evitar problemes relacionats amb la higiene i la salut. Així i tot, aquesta tendència no es va generalitzar fins a la segona meitat del segle xx.
Cal esmentar que a l'escala de dintre el recinte funerari s'aprecia, en un dels esglaons de l'escala, la data 1977 pintada en negre, testimoni del bastiment d'aquesta.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cementiri de Pont de Molins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].