OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Rectoria (Arbúcies)

La Rectoria és una obra gòtica d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular, baixos i dos pisos, amb vessants de caiguda a la façana. Cal destacar la porta de l'entrada principal, adovellada amb arc de mig punt. La resta de finestres són quadrangulars amb la llinda, els brancals i l'ampit de pedra monolítica. N'hi ha tres a cada pis i a la planta baixa són dues a banda i banda de la porta, protegides amb una reixa de ferro. La façana té carreus escairats a les cantonades, per l'esquerra està adossat a un altre edifici i per la dreta, hi ha un espai tancat amb una porta de ferro que s'utilitza com a garatge.
L'edifici ha estat reformat al llarg dels anys, per la part posterior s'aprecien les diferents ampliacions que ha patit. Ara bé, a l'interior, la planta baixa manté molts elements originals. La majoria de les portes presenten la llinda i els brancals de pedra, i les sales que hi ha són cobertes amb volta de canó. Les dues finestres que donen a la façana encara conserven els festejadors de pedra. Algunes parets de les sales de la planta baixa, estan repicades i, per tant, deixen a la vista el parament de pedra.
Cal destacar la llinda que es troba damunt la porta del despatx del rector, situat a l'esquerra del rebedor, quan s'entra a l'edifici. Es tracta d'una llinda inscrita amb la data de 1584 i un dibuix d'un rec i una roda de molí, símbols de la família del Regàs.
Els pisos superiors són els que han canviat més, entre ells hi ha l'habitatge del rector.

## Història

Casa edificada dins l'alou de la rectoria al segle xvii, propietat de la família Regàs de Lliors per això s'anomenava també la casa gran del regàs.
Els baixos de la rectoria s'usen principalment per a la catequesi, xerrades, reunios de grups parroquials i oficina del rector. Tenen també un ús social, ja que s'impartien classes d'alfabetització als immigrans i hi ha lloc a activitats d'esplai als estius. Als anys 80, la parròquia va obrir els seus locals al lleure de les persones de la tercera edat. Va ser la primera realització d'una llar de jubilats a la vila.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «La Rectoria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Lori vermell

El lori vermell ( Eos bornea ) és una espècie d'au de la família dels lloros (Psittacidae). És endèmica dels boscos i matolls tropicals i subtropicals de les Moluques.
Encara que no es considera amenaçada, està protegida pel tractat CITES. És una espècie valorada com a mascota i des de 1981 s'han comptabilitzat gairebé 100.000 exemplars en el comerç internacional.

## Taxonomia

Té descrites dos subespècie s:
* E. b. bornea (Linnaeus, 1758)
* E. b. cyanonotha (Vieillot, 1818)

## Referències

* ↑ Plantilla:Noms aus SEO 4
* ↑ BirdLife International (2008). "Eos bornea." 2008 Llista Vermella de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, edició 2008. [Consulta: 27 abril 2009]
* ↑ Zoonomen. Birds of the World - current valid scientific avian names. (en anglès) [Consulta: 27 abril 2009].
# Saggaratum

Saggaratum fou una ciutat de Mesopotàmia a l'Eufrates mig, al riu Khabur, prop de la confluència amb l'Eufrates (a uns 20 o 30 km al nord). La seva situació exacta no està determinada però podria ser Tell Fedde'in, a 30 km de la confluència.
No se'n sap res abans del segon mil·lenni quan va ser capçalera d'una província del regne de Mari. Tenia un paper important en la defensa d'aquesta, ja que vigilava la confluència del Khabur i l'Eufrates i, per tant, la frontera nord. El governador de la província tenia al seu càrrec la fortalesa de Dur-Yahdun-Lim, situada a l'Eufrates a l'oest del districte; hi havia també diverses localitats menors com Zapat, Sahriya, Dabiš o Barhan (aquesta darrera era l'única de certa importància). Sota el rei Zimri-Lim governava la província Sumhu-rabi, que sembla que tenia una edat avançada i va morir cap al cinquè any del regnat un (vers 1772 aC), durant la revolta dels benjaminites. El va succeir Yaqqim-Addu que ja era el seu lloctinent. El governador tenia moltes funcions, des d'agrícoles, gestió dels recursos, manteniment d'edificis públics i militars.

## Referències

* N. Ziegler, D. Charpin, Mari et le Proche-Orient à l'époque amorrite, Essai d'histoire politique, FM V, 2003
* J.-C. Margueron, Mari : métropole de l'Euphrate au IIIe et au début du IIe millénaire av. J.-C., ERC, 2004
* J-M.Durand, Les Documents épistolaires du palais de Mari, 3 vol., Le Cerf, LAPO, Paris, 1997, 1998, 2000
# Jacob van der Ulft

Jacob van der Ulft (Gorinchem, 1621 - Noordwijk, 18 de novembre de 1689) fou un pintor i arquitecte del barroc neerlandès, a l'Edat d'Or neerlandesa.

## Biografia

Va ser documentat a Gorinchem durant els anys 1652-1683, d'acord amb RKD. El 1658 estava realitzant dibuixos d'escuts heràldics de la ciutat de Gorinchem, i el 1659 se l'esmenta en un document notarial com a pintor i arquitecte. L'any 1679 va fugir a La Haia, per un període curt, a causa de les acusacions de corrupció, i el 1683 va abandonar definitivament Gorinchem per establir-se a Noordwijk, on va morir més tard.
D'acord amb Arnold Houbraken era fill de l'alcalde de Gorinchem, i es va convertir en el millor pintor de vidre del seu segle, amb gran problema, ja que va haver de reinventar les tècniques de Dirk Crabeth i el seu germà Wouter. A Gorinchem i els pobles dels voltants tots tenen exemples del seu treball en vitralls. Houbraken va escriure que malgrat aquest talent, va exercir com a alcalde de Gorinchem. Ulft passaria a la història per les seves pròpies contribucions a l'art de la pintura a l'oli i gravat. Va pintar molts paisatges italianitzants amb monuments i arcs de triomf, però aquests es van basar en gravats d'estil italià, perquè segons Houbraken ell mai no havia estat a Itàlia.
* Antic forum (c. 1670)
* Mercat italià (Rijksmuseum)
* Ruïnes antigues (Museu Puixkin)

## Referències

* 1 2 «Jacob van der Ulft» (en neerlandès). RKD. [Consulta: 10 març 2016].
* ↑ Houbraken, Arnold. Jacob van der Ulft biography a De groote schouburgh der Nederlantsche konstschilders en schilderessen (en neerlandès). Digital library for Dutch literature, 1718 [Consulta: 10 març 2016].
# Josep Àngel Ponsoda Gómez

Josep Àngel Ponsoda Gómez (Alacant, 1971) és un periodista i locutor de ràdio i televisió valencià.
Va començar la seva carrera com a presentador d'informatius a l'emissora alacantina Canal 37 del 1994 al 1999. Aquell any va començar a treballar a Canal 9 com a presentador de la informació meteorològica, però aviat li encarregaren el programa Punt de mira, emès en directe a la franja de tarde i que va presentar fins al 2008. El 2006 també va presentar el docu-xou El mediador a la mateixa cadena.
El 2006 va passar a Antena 3 substituïnt per baixa maternal Alicia Senovilla al programa La hora de la verdad, on es feia la prova del polígraf als participants. El 2009 fou contractat novament per Atresmedia per presentar Bien simple, programa sobre consells de la llar i manualitats, alhora que presenta Un poquito más a Tele 7 al País Valencià i una campanya publicitària per al València Club de Futbol.
Entre 2010 i 2011 fou director i conductor d'informatius de l'emisdora Radio Express Valencia i del matinal Buenos días, Valencia. Fins i tot el 2012 va aparèixer en un episodi de la sèrie La que se avecina. En 2014 s'encarrega dels informatius de 12TV, una emissora local que emet per la Regió de Múrcia, Albacete, Alacant i València.
El 2010 fou pregoner de les Fogueres de Sant Joan.

## Referències

* ↑ Josep Àngel Ponsoda al Diccionario Audiovisual Valenciano
* ↑ José Ángel Ponsoda: “El periodismo es una profesión maravillosa.”, a medium.com
* ↑ José Àngel Ponsoda al web de 12tv
* ↑ El presentador alicantino José Angel Ponsoda pregonará las Hogueras de 2010, El Periòdic, 25 d'octubre de 2010

## Enllaços externs

* Articles de J.A. Ponsoda a alicantealdia.es
* Web oficial
# Charles-François-Alexandre de Cardevac de Gouy d'Havrincourt

Charles-François-Alexandre Cardevac de Gouy de Havrincourt (nascut prop de Noyon, 16 de març del 1699 - mort a Espirà de l'Aglí (Rosselló), 1 de març del 1783), eclesiàstic, fou bisbe d'Elna-Perpinyà de 1743 a 1783.

## Biografia

Charles-François-Alexandre Cardevac de Gouy, anomenat també abbé de Havrincourt, procedia d'un llinatge molt antic, potser d'origen bretó però establert a l'Artois des del començament del segle xiv. Nasqué al castell de Bouchy, a la diòcesi de Noyon (Picardia).
Es llicencià en drets civil i canònic, i va ser vicari general de la diòcesi de Noyon i posteriorment de l'arquebisbat de Cambrai, l'any 1743 va ser nomenat canceller de la universitat de Perpinyà, «Inquisidor de la Fe» i bisbe d'Elna-Perpinyà. Confirmat el 16 de desembre i consagrat en febrer següent per l'arquebisbe de Cambrai, el seu fou un llarg episcopat d'una quarantena d'anys. En el transcurs del seu exercici, l'any 1759 reduí a cinc el nombre de canonges assignats a les celebracions bianuals (el 25 de juliol i el 7 d'octubre) dels oficis a Elna, rebaixant de contingut antigues disposicions que feien que el bisbe i tots els canonges de la catedral de Perpinyà haguessin d'assistir anualment a un gran nombre d'oficis eclesiàstics a l'antiga sèu diocesana. El 1760 beneí la col·locació de la primera pedra del nou edifici de la Universitat de Perpinyà. Fou una persona de gran rectitud moral i el 1777 promulgà una constitució sinodal prohibint als eclesiàstics de la diòcesi que freqüentessin cafès i sales d'espectacles. El gener del 1779 obtingué el nomenament d'un coadjutor en la persona del seu futur successor Jean-Gabriel d'Agay, i finalment en 1781/1782 la incorporació de l'abadia de la Real a la mensa episcopal (el 1764 ja ho havia aconseguit de l'abadia de Fontfreda, situada devora Narbona). Morí a la residència rural episcopal, a Espirà de l'Aglí, i fou enterrat a la Catedral de Perpinyà.

## Referències

* ↑ «Fitxa del bisbe Gouy de Havrincourt al web "catholic hierarchy"» (en anglès). [Consulta: 13 maig 2016].
* ↑ Annuaire de la noblesse de France et des maisons souveraines. vol. 18, p. 174-175.
* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 245-246. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* ↑ Vic, Claude de; Vaissette, Joseph; Roschach, Ernest. Histoire générale de Languedoc avec des notes et les pièces justificatives. tome IV. Toulouse: Édouard Privat, 1875, p. 789.
* ↑ Jean, Armand. Les évêques et les archevêques de France depuis 1682 jusqu'à 1801. París: Paris et Mamers, 1891, p. 274.

## Bibliografia

* Fortaner, Joseph. Notice ecclésiastique sur le Roussillon, suivie du catalogue des évêques d'Elne par un prêtre de Perpignan. Perpinyà: Mlle. Antoinette Tastu, 1824. («exemplar digitalitzat».)
* Puiggari, Pierre. Catalogue biographique des Évêques d'Elne. Perpinyà: J.B.Alzine, 1842, p. 120-123.
* Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
# Lanolina

La lanolina (paraula derivada del llatí lāna = llana + oleum = oli) és una substància greixosa groguenca secretada per les glàndules sebàcies dels animals amb llana als quals els serveix per no quedar completament xops quan es mullen, encara que la majoria prové de la llana de l'ovella domèstica i és un subproducte de la neteja de la llana. Químicament es tracta d'una cera. Es fa servir com untura de la pell o com a cera hidròfuga, també en productes netejadors del calçat. Algunes races d'ovella tenen tanta lanolina que s'obté fàcilment esprement la llana entre corrons.

## Química

La lanolina és una cera i, per tant, una barreja d'èsters i àcids grassos amb alcohol. S'han identificat en la lanolina més de 180 àcids i 80 tipus d'alcohols. El punt de fusió és a uns 40 °C. És insoluble en aigua però hi forma emulsions estables.

## Usos

La Lanolina té moltes aplicacions que van des de prevenció del rovellament (oxidació) de metalls a cosmètics i lubricants. Un ús curiós és del d'evitar que els percebes s'enganxin a les superfícies dels vaixells. La lanolina sense aigua (anhidra) és un lubricant d'instruments musicals.
En medicina la lanolina es fa servir en la pell, com hipoal·lergènica i bacteriostàtica. Resulta també efectiva com a emol·lient en aplicar-la als mugrons irritats o ressecs de les dones que alleten o en barra de llavis per protegir el llavis dels agents exteriors, en ferides i en abrasions de la pell. També s'utilitza com material de base per produir vitamina D3.
En cosmètica, entra també en la composició de cremes i escumes d'afaitar.

## Producció

La lanolina en brut és entre el 5-25% del total de la llana. En una ovella, de raça Merina, se n'obté 250-300 ml. L'obtenció es fa a base de rentar en aigua calenta la llana amb un detergent especial per treure les impureses i una posterior per centrifugació.

## Enllaços externs

* Lanolene - Lanolin Coatings, Waxes, Protectants and Lubricants (lanolene.com)
# Pseudobufo subasper

Pseudobufo subasper és una espècie d'amfibis de la família Bufonidae. És monotípica del gènere Pseudobufo. Es troba a Indonèsia i Malàisia.
El seu hàbitat natural són els pantans tropicals o subtropicals. Està amenaçada d'extinció.
# Sarah Sjöström

Sarah Fredrika Sjöström (Rönninge, Salem, Comtat d'Estocolm, Suècia 17 d'agost de 1993) és una nedadora sueca. El 5 de juliol de 2014 va batre el rècord mundial de dones en 50 metres papallona. El 22 de març de 2008, a l'edat de 14 anys, es va endur la medalla d'or en 100 m papallona femení en els Campionats d'Europa de Natació 2008 a Eindhoven, Holanda. Ella va cronometrar 58,44 segons. A les semifinals el dia abans, va establir un nou rècord nacional amb 58,38 segons, trencant un de vell d'Anna-Karin Kammerling (58,71 segons).
El 26 de juliol de 2009 al Campionat Mundial de Natació a Roma va establir un rècord mundial en les semifinals amb un temps de 56.44, superant el record de nou anys de Inge de Bruijn. L'endemà, a la final de 100 m papallona femení, va guanyar la medalla d'or i va millorar el seu rècord mundial a 56.06.
Als Campionats Aquàtics d'Europa 2010 a Budapest, Hongria, va defensar la seva medalla d'or de 2008 en guanyar 100 m estil papallona de les dones. Els Campionats Aquàtics d'Europa és un esdeveniment biennal i, per tant, no va tenir lloc el 2009.)
Al Campionat Europeu de Natació de piscina curta a Herning, Sjöström va guanyar quatre medalles individuals i dues d'equip.
Als Campionats Mundials a Kazan el 2015 va triomfar a dos vegades a les distàncies de papallona. A 100 metres va superar el rècord mundial dos vegades.

## Referències

* ↑ Regió7. «Sjöström supera per segon cop el rècord mundial de 100 metres papallona». 2015-08-04. [Consulta: 13 juny 2019].
# Can Riera (Premià de Dalt)

Can Riera és una masia barroca de Premià de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil. Gran casa pairal formada per una planta baixa, un pis i unes golfes. Coberta per una teulada de quatre vessants amb el carener paral·lela a la façana. Interiorment la casa consta de cinc cossos perpendiculars a la façana i un cos longitudinal a la part posterior de l'edifici, el celler, que no té continuïtat a l'altura de les golfes. La composició de la façana, lleugerament modificada, és interessant: les finestres originals presenten les llindes, brancals i ampits treballats amb carreus de pedra, igual que els angles de l'edifici i el portal amb arc escarser. Cal destacar les obertures de les golfes, en forma d'ull de bou ovalats, típics del període barroc, alguns d'ells modificats i substituïts per finestres que malmeten l'antiga estructuració de l'exterior de l'edifici.
A l'interior destaca l'estrella mostrejada de l'escala, utilitzada com a gelosia.

## Història

Existeix força documentació pel que fa a la història de Can Riera. El 1758, un fill de la casa, franciscà, fa un recull de documents importants. Així sabem que el primer document conservat és el de compra d'unes terres per part de Bernat de Riera l'any 1334 i que des d'aleshores hi ha hagut conc generacions amb el nom familiar de riera.
Possiblement l'actual casa fou construïda sobre una construcció anterior.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Riera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Eva Gerlach

Eva Gerlach (Amsterdam, 9 d'abril de 1948) és el nom de ploma de Margaret Dijkstra, una poetessa i traductora neerlandesa. Des de 2001 escriu columnes pel diari belga De Morgen. Va néixer a la ciutat d'Amsterdam.
El 1979, va publicar la seva primera col·lecció de poesia Verder geen leed. Va ser guardonada amb el Premi Lucy B.i C.W. van der Hoogt el 1981. L'any 2000, va rebre el Premi P. C. Hooftprijs per a la seva carrera literària.
La seva obra ha aparegut en diverses revistes literàries i s'han realitzat traduccions angleses de la seva poesia que van estar incloses a les antologies Women Writing in Dutch (1994) i Turning Tides (1994).

## Obres destacades

* Dochter, poesia (1984)
* Domicilie, poesia (1987)
* De kracht van verlamming, poesia (1988)
* Wat zoekraakt, poesia (1994), Premi Jan Campert
* Hee meneer Eland, poesia infantil (1998)
* Oog in oog in oog in oog poesia infantil (2001)
* Situaties (2006)

## Referències

* ↑ van Bork, G.J.. «Gerlach, Eva». A: Schrijvers en dichters (en neerlandès). dbnl biografieënproject I, febrer de 2005.
* 1 2 «Eva Gerlach». Digitale Bibliotheek voor de Nederlandse Letteren. [Consulta: 9 abril 2019].
* ↑ Schouten, Rob; Möhlmann, Thomas; Kooman, Ko (traductor). «Eva Gerlach» (en anglès, traduït del neerlandès). Poetry International Rotterdam, 01-12-2006. Arxivat de l'original el 2019-02-12. [Consulta: 14 abril 2016].
* ↑ Miller, Jane Eldridge. Who's who in Contemporary Women's Writing, 2001, p. 119. ISBN 0415159806.
* ↑ Klinkert-Koopmans, Hanneke; Vincent, Paul (traductor) «How Can You Capture an Elusive Reality? The Poetry of Eva Gerlach» (en anglès, traduït del neerlandès). The Low Countries. Digitale Bibliotheek voor de Nederlandse Letteren, 8, 2000, pàg. 286-287.
# Wuchereria bancrofti

Wuchereria bancrofti és una espècie de nematode de la família Onchocercidae que parasita els éssers humans provocant la filariosi limfàtica, transmesa per la picada de diverses espècies de mosquits. Afecta a més de 120 milions de persones, principalment a Àfrica, Sud-amèrica i altres països tropicals i subtropicals. De no tractar-se la infecció, pot resultar en una malaltia denominada elefantiasi. Les modalitats de tractament són limitades i no s'han desenvolupat vacunes preventives. El seu nom va ser donat en honor d'Otto Wucherer i Joseph Bancroft.

## Cicle de vida

W. bancrofti completen el seu cicle de vida en dos hostes: els éssers humans serveixen com l'hoste definitiu i els mosquits són els hostes intermediaris. Els paràsits adults resideixen en el sistema limfàtic i són vivípars, és a dir, les seves cries es desenvolupen en el ventre de la femella.

## Característiques

W. bancrofti demostra una considerable diferència de grandària entre el mascle i la femella, o sigui, dimorfisme sexual. El cuc mascle adult és llarg i prim (d'allí el seu nom, filària), amb una cua corbada, entre 4-5 centímetres de llarg, i una desena de centímetre en diàmetre. En contrast, la femella mesura de 6-10 cm i és fins a tres vegades més gruixuda que el mascle. La desviació de la grandària pot ser atribuïda al vast nombre de microfilàries produïdes diàriament per la femella.

## Referències

* ↑ Melrose WD «Lymphatic filariasis: New insights into an old disease». Int J Parasitol, 32, 8, 2002, pàg. 947–60. DOI: 10.1016/S0020-7519(02)00062-0. PMID: 12076624.
* ↑ Junghanss, Jeremy Farrar, Peter J. Hotez, Thomas. Manson's Tropical Diseases: Expert Consult - Online. 23rd. Oxford: Elsevier/Saunders, 2013, p. e49-e52. ISBN 9780702053061.
# Shigureden

Shigureden és un museu d'Arashiyama, Kyoto, al Japó, centrat en l'antologia Hyakunin Isshu de poemes waka compilada per Fujiwara no Teika al segle xiii. El museu va ser fundat pel president de Nintendo, Hiroshi Yamauchi, que va invertir més de 20 milions de dòlars en el projecte. El Palau Shiguredenva ser dissenyat pel productor de videojocs Shigeru Miyamoto.
El museu va obrir les portes el 27 de gener de 2006, amb una exposició interactiva que funciona amb consoles especials Nintendo DS. El museu es va tancar per reformes l'1 d'abril de 2011 i es va tornar a obrir el 17 de març de 2012. Es va tancar per fer reformes el 21 de març de 2017.

## Referències

* 1 2 3 Sloan, Daniel. Playing to Wiin: Nintendo and the Video Game Industry's Greatest Comeback. John Wiley & Sons, 15 febrer 2001, p. 182. ISBN 9780470826935.
* 1 2 «Ten Plus Spots Gamers Should Visit In Japan». Kotaku, 11-03-2009 [Consulta: 5 desembre 2017].
* ↑ Clancy, Judith. Exploring Kyoto: On Foot in the Ancient Capital. Stone Bridge Press, 2008, p. 229. ISBN 9780893469917.
* ↑ Garcia, Hector. Geek in Japan: Discovering the Land of Manga, Anime, Zen, and the Tea Ceremony. Tuttle Publishing, 16 abril 2012. ISBN 9781462906291.
* ↑ Gorges, Florent; Yamazaki, Isao. L'histoire de Nintendo: 1889-1980, des cartes à jouer aux Game & Watch (en francès). 1. Pix'n Love, 2008. ISBN 9782953050141.
* ↑ «Nintendo-Powered Museum Closes Its Doors». Kotaku, 22-02-2011 [Consulta: 5 desembre 2017].
* ↑ «Còpia arxivada» (en japanese). Arxivat de l'original el d’octubre 24, 2018. [Consulta: 5 desembre 2017].
# Anton Faura i Casanovas

Anton Faura i Casanovas (Barcelona, Barcelonès, 1834 — 1881) fou un sainetista català.
Algunes de les seves obres en forma de sainets costumistes i amb certs components paròdics foren Qui no té pa moltes se'n pensa (1875), Casament d'en Celdoni i la Margarida (1858), Divorci d'en Celdoni i la Margarida (1859) i El procurador (1864); en aquesta darrera se satiritza la figura del buròcrata castellanoparlant.

## Referències

* ↑ «Anton Faura i Casanovas | enciclopèdia.cat». [Consulta: 17 maig 2020].
* ↑ «EL CATALANISME». [Consulta: 17 maig 2020].
* ↑ «CCUC / CCPBC». [Consulta: 17 maig 2020].
* ↑ «CCUC / CCPBC» (en anglès). [Consulta: 17 maig 2020].
# Abd Allah Nadim

Abd Allah Nadim o Abd-Al·lah an-Nadim (àrab: عبد الله النديم, ʿAbd Allāh an-Nadīm) (Alexandria, 10 de desembre de 1845 - Istanbul, 10 d'octubre de 1896) fou un periodista, escriptor, assagista i poeta egipci conegut com a «Khatib ath-Thawra», ‘Pregoner de la Revolució’.
Provinent d'una família pobre, el seu pare era un pastisser d'extracció pagesa, tot i descendir d'al-Hàssan, el net gran de Mahoma. El seu mestre, el xeic Ibrahim, el va educar acuradament. El seu pare no volia que es dediqués a la poesia i després d'una estada a l'Alt Egipte s'establí com a radiotelegrafista, tot aconseguint feina al palau de la mare del khediv Ismaïl Paixà, d'on en va ser expulsat per intrigues de palau. Després d'altres feines, va acabar com a ajudant de l'inspector general del Baix Egipte, de qui fou company literari. Des de 1887 va començar a escriure als diaris i el 1881 va fundar el seu propi diari At-Tankit wa-t-tanbit i poc després At-Taif, des d'on va fustigar el poder colonial europeu. Sota al-Urabí va donar suport al moviment revolucionari i quan els britànics el van sufocar va passar a la clandestinitat i es va amagar nou anys fins que fou descobert i expulsat d'Egipte. Va viure un any a Jaffa, però Abbas Hilmi II el va cridar i va poder publicar un nou setmanari, Al-Ustadh, contrari als britànics, editat entre 1892 i 1893, quan els britànics van imposar el seu desterrament a Turquia. A Istanbul va treballar pel departament d'educació otomà i després fou director de publicacions fins a la seva mort.

## Referències

* ↑ Goldschmidt, Arthur. Biographical Dictionary of Modern Egypt. Lynne Rienner Publishers, 2000, p. 146–147. ISBN 978-1-55587-229-8.
* ↑ Moosa, Matti. The Origins of Modern Arabic Fiction. Lynne Rienner Publishers, 1997, p. 67–90. ISBN 978-0-89410-684-2.