OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El gólem de Limehouse

El gólem de Limehouse (originalment en anglès, The Limehouse Golem) és una pel·lícula de misteri i terror britànica del 2016 dirigida per Juan Carlos Medina a partir d'un guió de Jane Goldman. La pel·lícula, una adaptació de la novel·la de misteri de Peter Ackroyd Dan Leno and the Limehouse Golem (1994), és protagonitzada per Olivia Cooke, Bill Nighy i Douglas Booth. La pel·lícula es va estrenar al Festival Internacional de Cinema de Toronto el 10 de setembre de 2016. Es va projectar al Regne Unit l'1 de setembre de 2017 amb Lionsgate. El gólem de Limehouse va rebre majoritàriament crítiques positives dels crítics de cinema. Té una puntuació d'aprovació del 74% al lloc web de l'agregador de ressenyes Rotten Tomatoes, basat en 78 crítiques, amb una mitjana ponderada de 6,4 sobre 10. Ikon London Magazine va comentar que "la pel·lícula es va rodar exquisidament, amb decorats d'època, ubicacions i vestuari fantàstics". El 14 de maig de 2021 es va estrenar el doblatge en català a TV3.

## Argument

Londres, 1880. Una sèrie d'assassinats al perillós districte de Limehouse té terroritzats els veïns. Els terribles crims són comesos per un assassí conegut pel nom de Gólem i són investigats per l'expert detectiu Kildare.

## Repartiment

* Bill Nighy com a l'inspector John Kildare
* Olivia Cooke com a Elizabeth "Lizzie" Cree
** Amelia Crouch com a la jove Elizabeth
* Douglas Booth com a Dan Leno
* Daniel Mays com a Constable George Flood
* Sam Reid com a John Cree
* María Valverde com a Aveline Ortega
* Eddie Marsan com a oncle
* Henry Goodman as Karl Marx
* Paul Ritter com a Augustus Rowley
* Morgan Watkins com a George Gissing
* Peter Sullivan com a l'inspector Roberts
* Adam Brown com a Mr. Gerrard
* Clive Brunt com a Charlie

## Referències

* ↑ «The Limehouse Golem». Rotten Tomatoes. [Consulta: 7 desembre 2020].
* ↑ «The Limehouse Golem Film Review». Ikon London Magazine. [Consulta: 3 setembre 2017].
* ↑ «El gólem de Limehouse». ésAdir. [Consulta: 29 desembre 2021].

## Enllaços externs

* El gólem de Limehouse a BFI (anglès)
* El gólem de Limehouse al British Council–Film (anglès)
* El gólem de Limehouse a Internet Movie Database (anglès)
* El gólem de Limehouse a Lumiere (anglès)
* El gólem de Limehouse a Metacritic (anglès)
# Rui Oliveira

Rui Filipe Alves Oliveira, més conegut com a Rui Oliveira, (Vila Nova de Gaia, Districte de Porto, 5 de setembre de 1996) és un ciclista portuguès, professional des del 2017. Actualment corre al UAE Team Emirates. S'ha especialitzat en el ciclisme en pista.
El seus germà bessó Ivo i el seu germà gran Hélder també competeixen en ciclisme.

## Palmarès en pista

* 2016
** Campió de Portugal en Keirin
* 2017
** Campió d'Europa sub-23 en Cursa per eliminació
* 2018
** Campió de Portugal d'americana (amb Ivo Oliveira)
* 2019
** Campió de Portugal d'americana (amb João Matias)
** Campió de Portugal d'omnium

## Palmarès en ruta

* 2018
** Campió de Portugal sub-23 en ruta

### Resultats a la Volta a Espanya

* 2020. 119è de la classificació general
* 2023. 148è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 2022. 141è de la classificació general

## Referències

* ↑ «UAE Team Emirates». UCI.org. Union Cycliste Internationale. Arxivat de l'original el 2 gener 2021. [Consulta: 2 gener 2021].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Rui Filipe OLIVEIRA ALVES» (en italià). [Consulta: 21 setembre 2023].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a museociclismo.it
* Rui Oliveira a ProCyclingStats
# Gres (ceràmica)

El gres és una ceràmica de pasta opaca parcialment vitrificada i pràcticament impermeable.
Es pot fer a partir d'argila (silicat d'alumini hidratat), blanca o rosada amb percentatges d'alumini d'entre el 24% i el 28%. Dins del forn resisteixen temperatures d'entre 1.200 i 1.400 °C, sense fondre's i, per tant, sense deformar-se.
Quan l'argila és natural, s'anomena al producte ‘gres comú'. Però normalment es fan barreges amb un 10% de caolí, un 15% de quars i una quantitat variable de fundent regulador de la vitrificació. En general com a tal s'utilitza el feldespat, però també a vegades materials calcaris i fins i tot ferruginosos. El producte s'anomena gres artificial.
El grau de porositat després de la vitrificació està al voltant de l'1%. el material ha deixat de ser hidratat i ara és anhidre. El canvi s'ha produït en l'interior de la molècula d'argila. Es tracta d'un procés irreversible, a través del qual el silicat d'alúmina adquireix duresa, sonoritat i permanència.
El color final pot variar segons els components de les argiles. Però també el fa canviar a vegades el foc del forn i la seva contundent deshidratació. És conegut de què les argiles negres, que normalment són així pel carboni que porten barrejat, es tornen blanques perquè dins el forn es crema també el carboni. Segons la temperatura assolida es poden arribar a fondre altres materials barrejats a la pasta produint qualitats de duresa i textures superficials.
Per la seva compacitat i resistències tenen aplicació en la fabricació de receptacles per a líquids àcids, per a la construcció de paviments resistents a l'abrasió, per a fer canonades, etc.
Quan al final de la cocció es llença al forn sal (ClNa), es volatilitza i reacciona amb la superfície de l'argila fent una capa de silicat alumínic alcalí vitrificat. És el vernís característic del gres comú.
El gres admet també aplicacions superficials de materials vitrificables abans de la cocció. Es pot aconseguir des d'una major impermeabilització d'un objecte necessari, fins a una bona manera de fer duradora una creació artística. Aquests és l'origen del gres policromat, tècnica iniciada al segle xvii i molt desenvolupada al segle xix.
S'atribueix l'origen del gres a la Xina, però des del segle xv es coneix a Europa.

## Referències

* ↑ Diccionario de Arte I (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.271. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 30 novembre 2014].
# Jean Le Fèvre

Jean Le Fèvre (Lisieux, 9 d'abril de 1652 - París, 1706) va ser un astrònom francès.
No es coneix pràcticament res dels primers anys de la vida de Le Fèvre fins al 1682. Nascut a Lisieux, va ser batejat el dia 9 d'abril de 1652 i sembla que va ser teixidor fins que es va traslladar a París quan ja tenia mes de trenta anys. El 1685, a instàncies de Jean Picard, se li va encarregar l'edició de l'almanac astronòmic titulat Connaissance des temps que havia començat a editar anualment Joachim d'Alencé el 1679. El 1702, però, es va veure involucrat en una disputa amb Philippe de la Hire i, sobre tot, amb el seu fill Grabriel Philippe de la Hire, a qui va acusar de plagi. A partir d'aleshores l'almanac va ser publicat directament per l'Acadèmie des Sciences, i es perd la pista de Le Fèvre, qui se suposa va morir uns anys més tard.

## Referències

* ↑ Tissot, 1872, p. 10-12.
* ↑ Tissot, 1872, p. 27.
* ↑ Boistel, 2022, p. 119.
* ↑ Chapuis, 2019, p. 305.
* ↑ Murdin, 2009, p. 33.
* ↑ Lequeux, 2022, p. 330.
* ↑ Tissot, 1872, p. 60.

## Bibliografia

* Boistel, Guy. Pour la gloire de M. de la Lande (en francès). IMCCE, 2022. ISBN 978-2-910015-87-9.
* Chapuis, Olivier. «Connaissance des temps». A: Matthew H. Edney, Mary Sponberg Pedley (eds.). The History of Cartography, Volume 4 (en anglès). University of Chicago Press, 2019, p. 305-306. ISBN 978-0-226-18477-7.
* Lequeux, James «Book Reviews: Pour la gloire de M. de la Lande» (en anglès). Journal of Astronomical History and Heritage, Vol. 25, NUm. 3, 2022, pàg. 330-333. DOI: 10.3724/SP.J.1440-2807.2022.02.19. ISSN: 1440-2807.
* Murdin, Paul. Full Meridian of Glory (en anglès). Springer, 2009. ISBN 978-0-387-75533-5.
* Tissot, Amédée. Étude biographique sur J. Le Fèvre (en francès). J.B. Dumoulin, 1872.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Jean Le Fèvre» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* McKeon, Robert M. «Le Févre (or Le Fébvre), Jean» (en anglès). Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 29 octubre 2024].
* Westfall, Richard S. «LeFevre (LeFebvre), Jean» (en anglès). The Galileo Project, 1995. [Consulta: 29 octubre 2024].
# Nepenthes Planum

Nepenthes Planum és una formació geològica de tipus planum a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 18.09 latitud N i 127.41 ° longitud E, que fa 1.650,14 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI el primer de juliol de 2009 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Nepenthes Planum". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Can Lloses - Can Marcer

Can Lloses és una urbanització de Sant Pere de Ribes que està situada a poc menys d'un km al NE del nucli de Ribes. S'hi accedeix des de la carretera d'Olivella. La urbanització està formada per dos sectors: el de can Lloses i el de can Marcer de la Penya. En ambdós casos els noms provenen de masies.
Es començà a construir durant la dècada dels 60 del segle XX amb el nom de «Valles Altos». Es troba a les portes del Parc Natural del Garraf. El 2006 tenia 315 habitants empadronats. La urbanització no està legalitzada i, per tant, no disposa de molts dels serveis essencials, tot i que s'han iniciat els tràmits per tal de solucionar-ho.

## Referències

* ↑ Altos, AV Valles. «Nota de premsa de l'Associació de Veins i Propietaris de Valles Altos (Can Lloses-Can Marcer)». [Consulta: 10 gener 2021].
* ↑ «Sant Pere de Ribes | enciclopèdia.cat». [Consulta: 10 gener 2021].
* ↑ «Garraf Notícies - Els tràmits per la urbanització de Can Lloses de Sant Pere de Ribes començaran aquest mes de juliol». [Consulta: 10 gener 2021].
* ↑ «El PSC enllestirà definitivament la urbanització Can Lloses-Can Marcer en el proper mandat». [Consulta: 10 gener 2021].
# Santa Maria del Roure (els Masos)

Santa Maria del Roure és l'església parroquial del poble del Roure, del terme comunal dels Masos, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. La primera església amb aquest nom es va construir al segle xiii i va patir una esllavissada. La nova data del 1636.
Està situada a la riba dreta del Còrrec del Roure, uns 265 metres al nord-oest de la masia que conserva el nom del Roure, i uns 800 metres al sud-est d'Avellanet.

## Història

Fou la primera església parroquial del terme; ho fou fins al segle xvii, quan la parroquialitat passà a l'actual, la Mare de Déu de la Nativitat dels Masos, situada a Llonat. La imatge romànica de l'església del Roure passà aleshores a la nova parròquia. Està documentada des del 1180, any en què consta un llegat a aquesta església de Guillem d'Eus. També consten durant l'edat mitjana i començaments de la Moderna nombroses processons a aquesta església des de Vinçà.

## L'edifici

Les ruïnes deixen veure una església, d'una sola nau coberta amb volta de canó apuntada, capçada a llevant per un absis semicircular. És una obra romànica tardana, de ben avançat el segle xiii, amb un aparell peculiar, on s'alternen filades de carreus regulars ben tallats, grossos (alguns, de mig metre per metre i mig), amb altres filades que, si bé són uniformes i regulars, estan fetes amb pedres sense escairar.
L'església actual fou construïda entre el 1636 i el 1686 a Llonat, prop del centre de la parròquia, en substitució de la vella església parroquial, ensulsiada per una esllavissada de terres. Aleshores, a l'església nova es traslladà la vella imatge de la Mare de Déu del Roure.

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert. «Els Masos: Santa Maria del Roure». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «83 - Els Masos». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 80. La Mare de Déu del Roure». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Els Masos». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Lloc on són les restes de l'església de Santa Maria, al centre de l'ortofotomapa de l'IGN
* ↑ Santa Maria del Roure (els Masos), www.enciclopedia.cat
# Arxipèlag Gulag

Arxipèlag Gulag (rus: Архипелаг ГУЛАГ, Arkhipelag GULAG) és una obra de l'escriptor rus Aleksandr Soljenitsin, que denuncia l'estructura de repressió de l'estat estalinista i els seus començaments en l'antic estat leninista de la Unió de Repúbliques Socialistes Soviètiques. El text, extens, compost per peces autònomes, va ser redactat entre 1958 i 1967 en la clandestinitat i sense arxius, partint de la mateixa experiència de l'autor i la de més de dos centenars de testimoniatges orals d'aquells companys de camps de concentració, presó, "reeducació" i extermini (gulag), que hi van dipositar la trista història de llurs vides. En l'original rus, la paraula "Arkhipelag" és aguda, la qual cosa possibilita una accentuada rima amb "Gulag", que dona suport a la metàfora subjacent desplegada en tota l'obra.
L'obra va aparèixer a França (1973) i amb presses a causa dels problemes de l'escriptor amb la seguretat de l'estat soviètic. La secretària que duia el manuscrit quan el van confiscar, es va suïcidar a Moscou després d'un interrogatori, «víctima de la por del gulag», segons paraules de Soljenitsin. Ell en va ser expulsat immediatament i només 20 anys després (maig de 1994) va poder tornar a la ja ex-Unió Soviètica, on va morir el 2008.
La versió completa de l'obra té quatre parts, organitzades en dos volums. En el primer, es disseca el procés de detenció i les tortures practicades per fer «confessar» les coses que no s'havien fet, les iniquitats dels funcionaris destinades a trencar moralment el detingut, la convivència amb altres presos com a sola possibilitat de combatre l'embrutiment... A Soljenitsin, el van condemnar a vuit anys de treballs forçats i el van destinar al camp de Novi Ierusalim (els monestirs ortodoxos els van reconvertir en centres de càstig). Va arribar com un zek, o reclús i, per tant, algú desposseït de drets. En pocs dies, diu, esdevindrà un autèntic zek: «mentider, desconfiat, observador».
Les condicions de supervivència en el gulag -segon volum, llibres tres i quatre- eren simplement inhumanes. Soljenitsin s'esforça, nogensmenys, d'anar més enllà i transcendir aquell horrible sofriment que conduïa a la degradació: «Quan es roseguen els ossos d'una ratapinyada en descomposició, es beu el brou fet amb cranis de cavalls morts, es fumen cigarrets de fem o es veu un metge prendre-li el pols a un presoner i assegurar als funcionaris que pot suportar uns quants minuts més de tortura, quan es conduïx un home a certes situacions, aquest home ja roman eximit de tot deure amb els seus semblants». Malgrat això, l'escriptor recull aquella muda humanitat proscrita i humiliada, i l'embolica amb el mantell de la seua paraula clara: res a veure amb el paràsit llenguatge oficial disposat a substituir la catàstrofe política i moral del comunisme per eufemismes de tota mena.
# Lola (pel·lícula de 2019)

Lola (francès: Lola vers la mer) és una pel·lícula dramàtica francobelga del 2019 escrita i dirigida per Laurent Micheli. És protagonitzada per Mya Bollaers, en el seu debut com a actriu, com una noia transgènere de 18 anys que pateix la mort de la seva mare. La pel·lícula es va estrenar al Festival de Cinema Francòfon d'Angulema de 2019. S'ha doblat al català.
A la 10a edició dels premis Magritte, Lola va rebre set nominacions, incloses la de millor pel·lícula i millor direcció per a Laurent Micheli, i va guanyar la categoria d'actriu més prometedora per a Mya Bollaers i la del millor disseny de producció per a Catherine Cosme. Bollaers es va convertir en la primera persona obertament transgènere nominada per al premi.

## Repartiment

* Mya Bollaers com a Lola
* Benoît Magimel com a Philippe
* Els Deceukelier com a propietari del club
* Sami Outalbali com a Samir

## Referències

* ↑ «Lola vers la mer (2018)» (en french). AlloCiné. [Consulta: 24 gener 2022].
* ↑ Odicino, Guillemette. «Au festival d'Angoulême, "Lola vers la mer", un face-à-face bouleversant sur la transidentité» (en french). Télérama, 23-08-2019. [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ «Lola». Goita què fan, ara!. [Consulta: 7 agost 2023].
* ↑ «Découvrez le palmarès complet de la 10e cérémonie des Magritte du cinéma» (en french). RTBF, 01-02-2020 [Consulta: 1r febrer 2020]. Arxivat 8 de novembre 2020 a Wayback Machine.
# Guigó I d'Albon

Guigó I d'Albon el Vell o Vetus dit també a vegades el delfí, nascut vers l'any 1000, mort el 22 d'abril de 1070 a Cluny, va ser comte a l'Oisans, Grésivaudan i Briançonnais. Era fill d'un Guigó d'Albon i d'una Gotelana de Clérieux. La història «oficial» de Georges de Manteyer n'havia fet el primer Delfí, fins i tot si aquest qualificatiu no apareix fins a un segle més tard.
Certes recerques històriques recents el mostren com un noble ambiciós que va estendre el seu domini entre el Roine i els colls alpins: des de 1016, es va fer anomenar comte en una carta en relació amb béns que posseïa a Moirans. Seguidament se'l troba com a propietari a Champsaur (1027), a Oisans també amb el títol de comte (1035), a Gresivaudan (cap a 1050), al Briançonnais (cap a 1053) i a la vall d'Oulx (1070). Des de 1035, la dignitat comtal sempre li apareix associada.
No se sap com els Guigons havien pres possessió d'aquestes terres, però la seva potència naixent els permet ja imposar al segle xi membres de la seva família com a bisbe i, per tant, de saquejar i d'alienar els béns d'església en el seu benefici: l'oncle de Guigó fou bisbe de Grenoble on va succeir a Isarn. L'episcopat passarà llavors al seu cosí Mallen. El seu germà fou bisbe de Valença i l'arquebisbat de Viena, el càrrec eclesiàstic més prestigiós de la província, estava a les mans d'un cosí per aliança.
Al llarg del segle xi, dins la família era sempre el fill gran, dit Humbert, qui estava destinat a fer-se bisbe; el segon fill, sempre es deia Guigó i estava destinat a heretar els béns laics. Mallen fou sens dubte el que va sistematitzar la transferència dels béns d'església cap al seu cosí Guigò. Els altres senyors laics no semblen en mesura d'oposar-se a la política d'expansió de Guigó.
Al final de la seva vida, Guigó es va retirar a Borgonya a Cluny on va morir el 1070 (abans es donava com a data de la seva mort el 1063).
S'havia casat amb una Adelaida, que sembla de la família dels comtes de Torí, i va tenir almenys un fill, Guigó II, que el succeirà.

## Enllaços externs

* L'atelier des dauphins
* Genealogia

## Notes i referències

* ↑ L'atelier des dauphins
* ↑ Dauphiné France (XIIe-XVIIIe siècles), V. Chomel, C. Mazard, H. Falque Vert, R. Verdier, A. Belmont, R. Favier, R. Chagny, Presses universitaires de Grenoble, (Collection La Pierre et l'Ecrit), 2000.
| Precedit per: primer comte | Comtat d'Albon vers 1036-1070 (o 1029-1063) | Succeït per: Guigó II |
# Can Vilardell Vell

Can Vilardell Vell és un conjunt format per una masia i una capella a Mataró (Maresme) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció
### Edifici civil

Masia formada per un conjunt d'edificacions de diversos períodes, dels quals destaca el cos principal i davanter, format per una planta baixa, pis i golfes. Està cobert per una teulada de dues vessants amb el carener perpendicular a la façana que no coincideix amb l'eix de simetria de l'edifici. Les obertures principals presenten la llinda, l'ampit i els brancals realitzats amb carreus de pedra, de la mateixa manera que els angles de l'edifici. Destaca una espitllera sota la finestra central i un finestral gòtic amb la llinda treballada en forma d'arc conopial lobulat. Hi ha una capella barroca adossada al mur dret i un edifici de grans dimensions adossat a la part posterior de l'edifici.

### Capella

Petita edificació adossada per la banda esquerra al cos principal del conjunt de Can Vilardell Vell i per la part posterior a una altra construcció. De planta rectangular, coberta per una teulada de doble vessant. Aquesta construcció o coronament que combina les línies concavoconvexes i amaga la teulada. En realitat aquesta façana cavalca damunt la façana de la masia i distorsiona les dimensions reals de l'edifici. Presenta una porta d'accés i dues finestres ovalades típiques del període arquitectònic en què es construí.

## Referències

* 1 2 «Can Vilardell Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Promethei Planum

Promethei Planum és una formació geològica de tipus planum a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -75.82 ° latitud N i 127.88 ° longitud E, que fa 831.28 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 2003 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Promethei Planum". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Can Romaguera

Can Romaguera és una obra de Verges (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Primer casal entre mitgeres important, consolidat a la plaça enfront del que devia ser l'antic castell, de quatre crugies i tres plantes. Consolidat sobre una antiga construcció del segle xvi, hi ha restes al pati. La façana és sòbria amb diferents dates a les obertures. El gran portal i balcó expressen la situació de la sala i, per tant, la crugia a l'ala sud.
Cal remarcar el gran vestíbul cobert per volta de canó rebaixada amb llunetes, de pedruscall calat. La sala principal està coberta amb volta de canó de maó pla rebaixada, en el centre de la qual hi ha una pintura circular amb representacions angelicals i del cel. Rellevant la importància del centre rematat per la làmpada. Aquestes, juntament amb el portal i el balcó pertanyen a una petita reforma de 1832. En una de les habitacions s'hi troben dues alcoves amb una sola avantsala. L'eclecticisme decoratiu del menjador reflecteix les adequacions de diferents etapes de la casa. Destaca un armari d'estil barroc.

## Referències

* 1 2 «Can Romaguera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 setembre 2016].