OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Inhumació

La inhumació és l'acte de dipositar un cadàver o restes cadavèriques sota terra, sovint amb uns ritus específics que segueixen a la mort de la persona (a vegades aquests ritus s'estenen a animals de companyia o objectes amb un alt valor simbòlic). Aquests ritus poden incloure pregàries i encanteris o dipositar objectes, menjar i ornaments al costat del cos, de manera que acompanyin el mort en una altra vida o recordin el seu pas pel món. També poden incloure's dins celebracions més àmplies, com els funerals. Els enterraments existeixen des de la prehistòria, de fet la seva presència ha servit per determinar l'existència de cultures humanes primitives, que cuidaven dels seus morts a diferència dels animals.
# Invasió de Menorca (1756)

El 1756 el Mariscal Duc de Richelieu va envair l'illa de Menorca.
Les tropes reunides per conquerir l'illa eren les següents:
* Batalló de Médoc
* Batalló de Rohan-Rochefort
* Batalló de Vermandois
* Batalló de Bretagne
* Batalló de la Marche
* Batalló de Royal-infanterie
* Batalló de Royal-Comtois
* Batalló de Briqueville
* Batalló de Cambis
* Batalló de Royal-italien
* Batalló de Soissonnais
* Batalló de Talaru
* Batalló de canoners del Baró de Chabrié
* Companyia de minadors de Boule
* Companyia d'obrers de Boileau
Per transportar les tropes, França va reunir una flota formada per 12 vaixells d'entre 80 i 50 canons per escortar l'expedició a l'illa. Les tropes d'infanteria es van embarcar en 49 vaixells, els cavalls en 9 vaixells, la artilleria, formada per 36 peces en 25 vaixells. Els queviures es transportaven també per via marítima i 47 vaixells estaven carregats de bous, 12 amb farratge i ovelles i 38 amb queviures i materials pels hospitals. El 12 d'abril l'expedició salpava des de Toló.
L'illa, ocupada pels anglesos des de la guerra de successió a la Corona d'Espanya comptava amb la guarnició següent:
* Royal regiment, un batalló comandat pel lloctinent-coronel Thorn
* Royal Welsch fusiliers, un batalló comandat pel seu lloctinent-coronel
* Regiment de Cornwallis, un batalló comandat pel lloctinent-coronel Ruffin
* Regiment d'Effingham, un batalló comandat pel lloctinent-coronel Jefferies
* una companyia de 60 artillers
* una companyia de 120 mariners comandada pel capità Sérops
El 28 de juny de 1756, el Fort de Sant Felip capitularà i l'illa quedarà ocupada per les tropes franceses fins al 1763. Durant l'ocupació es fundaria la vila de Sant Lluís.

## Bibliografia

* (francès) La Campagne de Minorque. Raoul de Cisternes. Paris: Calman Levy Éditeurs, 1899.
# Pou de glaç de l'Estepar

El Pou de glaç de l'Estepar és una obra de Vacarisses (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El pou de glaç de l'Estepar es troba a la nord-oest del terme municipal, dins l'entorn del parc natural de Sant Llorenç del Munt i Serra de l'Obac. És a prop del camí ral que comunicava Manresa i Barcelona, proper al tram que unia la casa nova de l'Obac i la casa de la Barata, en una zona boscosa a la qual s'hi arriba a peu.
Es tracta d'un pou semisoterrat, aprofitant un desnivell del terreny i cobert amb una cúpula semicircular de pedra que té tres obertures. La cúpula cobreix un forat de forma cònica de sis metres de profunditat amb les parets folrades de pedra i morter de calç. La cúpula és de pedra feta amb el mètode d'aproximació de filades. Exteriorment presenta un recobriment de terra i vegetació que proporciona un bon aïllament.
El pou presenta un fragment de paret sota la cúpula al costat est, a causa del desnivell més pronunciat del terreny. A l'arrencada de la volta hi ha tres obertures -dues són cobertes amb llinda i l'altra amb un arc de descàrrega- amb una reixa en una llinda apareix la data 1985, moment que el pou fou consolidat. Aquestes finestres servien per accedir a l'interior, tant per omplir com per buidar el pou amb un sistema de politges i corrioles.
Tipològicament és un pou gairebé igual al de l'Òbac Vell, si bé és més gran. L'estructura del pou està ben conservada, malgrat que alguna zona està força tapada per la vegetació.

## Història

Al parc natural de Sant Llorenç del Munt i l'Obac hi ha quatre pous de glaç, tots situats a la serra de l'Obac: el de la Portella o l'Obac Vell, el de l'Estepar (tots dos a Vacarisses i construïts per la família Ubach al segle xviii), el del mas de la Mata a Mura reconvertit en cisterna, i el del Guinart a la serra Llarga (Terrassa).
Aquest pou va ser construït l'any 1706 per Josep Ubach i Serra, sota la llicència de Josep Amat, senyor de Casetllbell i Vacarisses. Aquest pou ha rebut al llarg del temps diferents noms: pou de glaç de Dalt, pou de glaç de l'Estepar o del camí de l'Estepar. La producció d'aquest pou abastia fonamentalment Terrassa, i algunes vegades Manresa i Barcelona. Hi devia haver força demanda de glaç, ja que l'any 1760 el nou propietari del mas, Antoni Ubach, rebé llicència per construir un altre pou de glaç, el de l'Obac vell o del camí de la font de la Portella, més a prop del mas.
La família Ubach era propietària dels masos Vell i Nou de l'Obac, els quals durant els segles XVII i XVIII van tenir un gran dinamisme amb el conreu de la vinya, la producció de carbó, el forn de vidre i els mateixos pous de glaç.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Pou de glaç de l'Estepar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 juliol 2018].
# Eufonia

L'eufonia, etimològicament, fa referència a "bon so" i es fa servir en lingüística per descriure la qualitat sonora agradable de les paraules que els parlants perceben com harmonioses. El seu contrari és la Cacofonia. Diversos factors contribueixen a l'eufonia, com ara la proporció de combinació entre vocals i consonants suaus, mitjanes i fortes; la flexibilitat de l'accent prosòdic; la distribució de les paraules agudes, planes, esdrúixoles i sobresdrúixoles, de manera que les planes són més freqüents que les agudes, i aquestes, al seu torn, més que les esdrúixoles i sobresdrúixoles; la combinació de paraules de diferent nombre de síl·labes; i la llibertat sintàctica, que permet col·locar les paraules i els elements de la frase allà on millor convingui per aconseguir un ritme harmònic. A tot això s'hi afegeix la tria de les paraules i expressions adequades, així com les pauses, els enllaços i les inflexions de la veu, que també influeixen en la creació de l'eufonía.
L'eufonia ha determinat algunes normes:
* L'article «el» s'aplica als femenins que comencen per «a» tònica, en lloc de «la», per a evitar la sinalefa que resultaria de la concurrència de dues aes: «l'ànima», «l'àguila»...
* També s'aconsegueix la eufonía en les veus derivades suprimint lletres, atenuant-les, reforçant-les o commutant-les en unes altres.
* Els enclítics s'eviten, encara que gramaticalment siguin correctes, quan del seu ús resulten cacofonies: «leíle», «colocolo», «encarameme», «acatete»...
* Quan el pronom «ens» s'incorpora a la primera persona de plural, per eufonia s'omet la «s» final del verb: «anem-nos», «estiguem-nos»...
* Per la mateixa raó perd la «d» la segona persona del plural de l'imperatiu quan rep aquesta persona l'enclític «us»: «ajudeu-vos», «estimeu-vos», «respecteu-vos»...
* L'imperatiu d'anar no segueix aquesta regla, ja que es diu «anats» en comptes de «aneu-vos».
En l'àmbit de la foniatria també s'utilitza el terme eufonia, per a referir-se més aviat a l'equilibri de la veu o estat ideal d'emissió sonora. Quan hi ha una alteració del to muscular, es parla de distonia i per conseqüència hi haurà disfonia, on s'alteren o desequilibren una o diverses de les qualitats de la veu.
# Pere Puigdomènech

Pere Puigdomènech (Barcelona, 1948) és professor d'investigació al Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC) i director del Centre d'Investigació en Agrigenòmica (CRAG). Especialitzat en biologia molecular de plantes, és un expert en el camp de la seguretat en el consum de vegetals transgènics. Llicenciat en Física per la Universitat de Barcelona, és doctor en Ciències per la Universitat de Montpellier i en Biologia per la Universitat Autònoma de Barcelona. És autor de nombrosos articles de divulgació científica per a diversos diaris i revistes nacionals i internacionals. És membre del Grup Europeu d'Ètica de les Ciències i les Noves Tecnologies i de la Comissió Nacional de Bioseguretat i presideix el Comitè d'Ètica del CSIC. Va rebre la Medalla Narcís Monturiol de la Generalitat de Catalunya (1992) i el Premi de la Fundació Catalana per la Recerca (2000).

## Referències

* ↑ «Pere Puigdomènech». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 10 març 2016].
# Joaquim Armengol Vidal

Joaquim Armengol Vidal (Vila-real, 10 de gener de 1811 - València, 6 d'abril de 1873) fou un sacerdot i organista.
Exerceix el càrrec de capellà i organista de l'església Arxiprestal Sant Jaume de Vila-real fins al 19 de maig de 1845. El 15 d'abril d'aquest mateix any s'obria una vacant de baixó agregada a la capella de la Seu de València, la qual va guanyar el dia 8 de maig. També va ser director de, cor de la capella d'aquesta catedral.
Composicions de Joaquim Armengol Vidal
* Salmodia para misas
* Gozos a Nuestra Señora de Gracia

## Bibliografia

* ALONSO FERNÁNDEZ, Ángeles. "Armengol Vidal, Joaquín", Diccionario de la Música Española e Hispanoamericana. Madrid: SGAE, 1999, vol. 1
* RIPOLLÉS, Vicente. Músicos castellonenses. Castelló: Sociedad Castellonense de Cultura, 1935.
# Eugenia Bonetti

Eugenia Bonetti (Bubbiano, 1939) és una monja italiana que treballa per rescatar noies de ser traficades al seu país i ajuda les dones a deixar la indústria de la prostitució..

## Biografia

És una Germana Missionera Consolata, un Mestre Conciliar, i un membre de la Union of Major Superiors, dirigint la feina de l'organització contra el tràfic de persones. En aquest càrrec, coordina unes 250 monges en tot el món que treballen per ajudar dones i noies joves a sortir de la prostitució. Apareix en el documental No la meva Vida, en què parla sobre la seva feina a Itàlia. L'any 2005, va participar en una conferència patrocinada per la Santa Seu per explorar com l'Església Catòlica pot proporcionar una millor cura pastoral per a les dones forçades a la prostitució. Va ser inclosa en la llista Top Ten People 2007, publicada per Dins del Vaticà. Va guanyar el Premi Internacional Dona Coratge l'any 2007 i Premi Ciutadà Europeu l'any 2013.

## Reconeixements

El desembre de 2024, la BBC va incloure-la en la seva llista 100 Women, que reconeix a les dones més inspiradores i influents de l'any a nivell mundial.

## Referències

* ↑ Emma Alberici «Italian women protest against Berlusconi». ABC Online, 14-02-2011 [Consulta: 2 setembre 2013].
* ↑ «Sister Eugenia Bonetti elected “Woman of Courage” for outstanding efforts to combat trafficking in persons» (en anglès). Agenzia Fides, 14-03-2007. Arxivat de l'original el 2005-01-03. [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ Barbara Kralis «Catholic Church fights human trafficking & slavery». Renew America, 04-08-2006 [Consulta: 2 setembre 2013].
* ↑ Carol Glatz «Fight sex work by stemming demand, say speakers at Vatican conference». Catholic News Service, 21-06-2005 [Consulta: 2 setembre 2013]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2012-07-07. [Consulta: 23 novembre 2018].
* ↑ Mark M. Rogers. Pursuing Just Peace: An Overview and Case Studies for Faith-Based Peacebuilders. Catholic Relief Services, 2008, p. 91. ISBN 978-1614920304.
* ↑ Nancy Keefe Rhodes «Not My Life: Filmmaker Robert Bilheimer's Latest Meditation on Good and Evil». Stone Canoe, 2012, pàg. 15 [Consulta: 6 agost 2013].
* ↑ Carol Glatz «Trafficked women in Italy retain faith despite exploitation, nun says». Catholic News Service, 22-06-2005 [Consulta: 2 setembre 2013]. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2014-10-15. [Consulta: 23 novembre 2018].
* ↑ Steven Ertelt «Inside the Vatican Magazine Names Pro-Life Dr. Alveda King Top Ten of 2007». LifeNews.com, 28-01-2008 [Consulta: 2 setembre 2013].
* ↑ «Sister Eugenia Bonetti elected "Woman of Courage" for outstanding efforts to combat trafficking in persons». Agenzia Fides, 14-03-2007 [Consulta: 2 setembre 2013].
* ↑ «La Presidente: Biografia di Suor Eugenia Bonetti Missionaria della Consolata» (en italià). Slaves No More. Arxivat de l'original el 23 d’abril 2019. [Consulta: 5 abril 2019].
* ↑ «BBC 100 Women 2024: Who is on the list this year?» (en anglès britànic). BBC News, 03-12-2024. Arxivat de l'original el 2025-01-01. [Consulta: 3 gener 2025].
# Càncer de boca

El càncer de boca, conegut també com a càncer oral, és un càncer de cap i coll que afecta a qualsevol teixit de la cavitat oral, inclòs els llavis, la maxil·lar superior o inferior, la llengua, les genives, les galtes i la gola.
El càncer de llavi, cavitat oral i faringe, a Girona, la incidència percentual sobre el total de càncers és del 2,8%; per a homes al voltant del 3,4%. A Catalunya, té una taxa de supervivència a cinc anys per a homes al voltant del 53% i per a dones al voltant del 69%. Pel càncer de cavitat bucal i faringe, a Catalunya, les taxes de mortalitat (x 100.000 hab.; i en % sobre el total de càncers per sexe; estandarditzades segons sexe, 2018) són: 1,80 dones; 5,70 homes; 3,60 total; 1,61% en dones; 2,41% en homes.

## Símptomes

Les persones amb càncer oral poden presentar els següents símptomes:
* Llagues a la boca o el llavi que no cicatritza; aquest és el símptoma més freqüent.
* Taques vermelles o blanques a les genives, llengua, amígdales o contorn de la boca.
* Nòdul al llavi, boca, coll o gola.
* Mal de coll persistent o sensació de tenir quelcom obstruint la gola.
* Ronquera o canvis en la veu.
* Adormiment de la boca o la llengua.
* Dolor o sagnat a la boca.
* Dificultat per mastegar, empassar, o moure la mandíbula o la llengua.
* Mal d'oïda i/o mandíbula.
* Mal alè crònic.
* Canvis en la forma de parlar.
* Pèrdua de peces dentals o mal de dents o queixals.
* Dentadures postisses que ja no encaixen.
* Pèrdua de pes sense motiu aparent.
* cansament.
* Pèrdua de gana de forma prolongada; això pot passar en estadis més avançats de la malaltia.

## Referències

* ↑ «El Cáncer Oral» (en anglès). [Consulta: 18 gener 2020].
* ↑ «El càncer a Girona 2010-12. Projeccions de la incidència 2017.». [Consulta: 28 agost 2020].
* ↑ «Resultats dels Registres de Tumors Hospitalaris de l'Institut Català d'Oncologia en aliança amb l’Institut Català de la Salut 2013-2017». [Consulta: 30 agost 2020].
* ↑ «Mortalitat». Departament de Salut. [Consulta: 30 agost 2020].
* ↑ «Cáncer oral y orofaríngeo - Síntomas y signos» (en castellà), 21-06-2012. [Consulta: 18 gener 2020].

## Enllaços externs

* «Càncer oral». Canal Salut. Generalitat de Catalunya.
# Línia Verda

«Línia Verda» té aquests significats:
* Línia Verda (Xipre), cessament al foc entre la República de Xipre i la República Turca de Xipre del Nord
* Línia Verda o línia gòtica, línia de defensa alemanya a Itàlia durant la Segona Guerra Mundial
* Línia Verda (Israel), les línies d'armistici de 1949 entre Israel i els seus veïns: Síria, Jordània i Egipte definida en els Acords d'armistici araboisraelians de 1949
* Línia Verda (Líban), línia de demarcació al Líban entre les milícies cristiana i musulmana a Beirut durant la Guerra Civil Libanesa
* Línia verda o línia 3 del metro de Barcelona
# Toei Bus

La Toei Bus (都営バス, Toei Basu) és l'empresa pública d'autobusos urbans del Departament Metropolità de Transport de Tòquio (東京都交通局, Tōkyō-to Kōtsū Kyoku). Col·loquialment, el servici també és anomenat com To-Bus (都バス, Tobasu).
L'empresa opera principalment les rutes d'autobús urbà dins dels districtes especials de Tòquio, així com també al municipi d'Ōme, a la part més occidental de la regió de Tama. Toei Bus té, de facto, el monopoli de les rutes d'autobús al centre urbà de Tòquio (l'àrea coincident amb la línia Yamanote), mentre que en altres parts de la província de Tòquio i la seua àrea metropolitana les línies d'autobús urbà són operades per una multitud de companyies, la gran majoria, privades. L'empresa també opera altres servicis d'autobús com ara charter, escolars i de barri. Tòquio és una de les dues prefectures del Japó amb servici d'autobús urbà públic, sent l'altra Autobusos Prefecturals de Nagasaki, dependent directament del govern prefectural de Nagasaki.
A data de febrer de 2022, la xarxa compren 200 línies amb una llargària total de 1.103 quilòmetres. Si hom compta les seccions compartides per varies línies com només una, la llargària total és aleshores de 779 quilòmetres. 1.467 unitats d'autobús presten servici en 1.639 parades.
Toei Bus té una mascota oficial anomenada Minkuru (みんくる), una puça antropomòrfa amb els colors d'un autobús.

## Història

Quan les línies de Tōkyō Shiden (el tramvia de Tòquio, l'actual Tramvia Metropolità de Tòquio) foren greument danyades pel gran terratrèmol de Kantō de 1923, el departament d'electricitat de Tòquio posà en marxa dues rutes d'autobús, originalment concebudes com a mesura d'emergència; aquest fet suposà l'inici de l'Autobús Municipal de Tòquio (東京市営バス, Tōkyō Shiei Bus). L'any 1942 la ciutat de Tòquio comprà fins a huit companyies rivals d'autobús (dues d'elles propietat de les aleshores companyies del metro de Tòquio) i l'any següent, el 1943, l'empresa canvià el seu nom a l'actual amb el canvi d'estatus legal de Tòquio de ciutat a metropolis.
Immediatament després de la segona guerra mundial només restaven en actiu 12 línies. 400 unitats sobrants de les forces d'ocupació nord-americanes foren comprades per al restabliment de la xarxa. L'any 1948 la divisió d'autobusos turístics fou privatitzada en favor de Hato Bus (はとバス), actualment empresa líder en el sector. Durant els anys 50 Toei Bus gaudí d'una bona economia, però a partir de 1961 començà a patir pèrdues. Després de 1963, moltes línies de tramvia tancaren i els seus trajectes foren adoptats per autobusos, formant l'actual xarxa de Toei Bus. L'any 1975 el govern metropolità rescatà les línies d'autobús urbà de la ciutat d'Ōme aleshores pertanyent a la Seibu Bus, passant a estar operades per Toei.
Toei Bus tingué el seu rècord màxim de passatgers l'any fiscal 1972 amb una mitjana de 1.298.912 passatgers diaris. Amb el creixement de la xarxa de metro, el nombre de passatgers no ha deixat de baixar. L'any fiscal 2005 tingué una mitjana diària de 568.863 passatgers.

## Referències

* 1 2 Toei Bus outline from TMBT official website.

## Enllaços externs

* Toei Bus - Lloc web oficial
# Bruce Artwick

Bruce Artwick (Norridge, 1953) és un enginyer informàtic nord-americà conegut principalment per ser el creador de Flight Simulator, un dels primers i més influents programes de simulació de vol per a ordinadors personals.
Graduat en enginyeria elèctrica i informàtica per la Universitat d’Illinois, Artwick va desenvolupar el concepte de simulació de vol com a part de la seva tesi. El 1977, va fundar l’empresa subLOGIC, a través de la qual va comercialitzar el programari inicial de Flight Simulator, que més tard seria adquirit per Microsoft, convertint-se en un dels programes més populars i longeus en el món de la informàtica personal. La seva contribució va establir un punt de referència en la indústria del programari i en el camp de la simulació per ordinador.

## Referències

* ↑ Loguidice, Bill; Barton, Matt. Vintage Games: An Insider Look at the History of Grand Theft Auto, Super Mario, and the Most Influential Games of All Time (en anglès). CRC Press, 2012-08-21, p. 95. ISBN 978-1-136-13758-7.
* ↑ (anglès) Flight Simulator History
* ↑ Sito, Tom. Moving Innovation: A History of Computer Animation (en anglès). MIT Press, 2015-08-21, p. 110. ISBN 978-0-262-52840-5.
* ↑ Batchelor, James. The Best Non-Violent Video Games (en anglès). White Owl, 2023-10-30, p. 94. ISBN 978-1-3990-8495-6.
# Partit Nacional de Corea

El Partit Nacional de Corea (en coreà: 한국국민당; RR: Hangukgukmindang) va ser un partit polític conservador de Corea del Sud.

## Història

El PNC es va fundar el 23 de gener de 1981 com a organització successora del Partit Republicà Demòcrata, el partit del règim dictatorial de Park Chung-hee. Kim Jong-cheol va ser escollit líder del partit i candidat a les eleccions presidencials del mateix any, obtenint un 1.6% dels vots i la tercera posició. A les eleccions parlamentàries de març de 1981, el partit va rebre el 13,3% dels vots, guanyant 25 escons i convertint-se en el tercer partit més important a l'Assemblea Nacional. A les següents eleccions legislatives de 1985 van reduir el seu suport al 9,2%, obtenint vint escons.
Dos anys més tard, a l'octubre de 1987, el partit va patir una forta crisi fruit del retorn a la política de l'ex-Primer Ministre Kim Jong-pil, el qual estava fundant el Nou Partit Republicà Democràtic, provocant la deserció de vuit diputats del PNC, mentre que altres vuit passaven al Partit de la Justícia Democràtica del dictador Chun Doo-hwan.
Amb la pèrdua de la majoria de diputats i la disminució de suport entre l'electorat conservador, el partit va rebre tan sols un 0.2% dels vots a les eleccions legislatives de 1988, dissolent-se el 29 d'abril del mateix any.

## Resultats electorals

| Any | Líder | Vots | % | Escons | Escons | Escons | Escons | Pos. | Govern |
| Any | Líder | Vots | % | Circum. | Llista | Total | +/– | Pos. | Govern |
| 1981 | Kim Jong-cheol | 2,147,293 | 13.3 | 18 / 184 | 7 / 92 | 25 / 276 | Nou | 3r | Oposició |
| 1985 | Kim Jong-cheol | 1,828,744 | 9.2 | 15 / 184 | 5 / 92 | 20 / 276 | 5 | 4t | Oposició |
| 1988 | Lee Man-sup | 65,032 | 0.2 | 0 / 224 | 0 / 75 | 0 / 299 | 20 | 7è | Extraparlamentari |

## Referències

* ↑ Haruhiro, Fukui. Political parties of Asia and the Pacific. Greenwood Press, p. 672.
* ↑ «大韓民國選擧史».
# Lucien Castaing-Taylor

Lucien Giles Castaing-Taylor (nascut el 10 de gener de 1966, Liverpool, Regne Unit) és un antropòleg i artista britànic que treballa en cinema, vídeo i fotografia.

## Biografia

Castaing-Taylor va rebre el seu B.A. a la Universitat de Cambridge i el seu doctorat a la Universitat de Califòrnia a Berkeley sota Paul Rabinow. Des de 2002 Castaing- Taylor ha ensenyat a la Universitat Harvard, on és director del Sensory Ethnography Lab. Entre els seus treballs hi ha In and Out of Africa, que va fet amb Ilisa Barbash l'any 1992. És un vídeo etnogràfic sobre temes d’ autenticitat, gust i política racial al mercat de l'art africà que va guanyar vuit premis internacionals. També va gravar la pel·lícula Sweetgrass (2009), que es descriu com "una elegia poc sentimental alhora a l'oest americà i als 10.000 anys d'acomodació incòmoda entre humans post-paleolítics i animals". És l'editor fundador de la revista Visual Anthropology Review de l'American Anthropological Association (1991–94).

## Filmografia

* In and Out of Africa (1992, amb Ilisa Barbash)
* Made in USA (1997, amb Ilisa Barbash)
* Sweetgrass (2009, amb Ilisa Barbash)
* The High Trail (2010)
* Leviathan (2012, amb Véréna Paravel)
* Caniba (2017, amb Véréna Paravel)
* De Humani Corporis Fabrica (2022, amb Véréna Paravel)

## Bibliografia

* Visualizing Theory (1994)
* Cross-Cultural Filmmaking (1997, amb Ilisa Barbash)
* Transcultural Cinema, assaigs de David MacDougall (1998)
* The Cinema of Robert Gardner (2008, amb Ilisa Barbash)

## Referències

* ↑ MacDonald, Scott. «Lucien Castaing-Taylor». Web Article. Cinema Scope, 04-04-2012. [Consulta: 1r desembre 2013].
* ↑ Taylor, Lucien Giles. Créolité: The Anatomy of an Antillean Literary Movement. University of California, Berkeley, 2000.
* ↑ Visual and Environmental Studies faculty page, Harvard University, http://www.ves.fas.harvard.edu/castaingtaylor.html
* ↑ Sensory Ethnography Lab homepage, http://sel.fas.harvard.edu/
* ↑ «Berkeley Media LLC: Catalog: In and Out of Africa». Arxivat de l'original el 14 November 2010. [Consulta: 30 juny 2010].

## Enllaços externs

* Sweetgrass Official Website