OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lluc Vizentini i Finet

Lluc Vizentini i Finet (Ceret, Vallespir, 2 d'agost del 1990) és músic de flabiol i fiscorn, compositor de sardanes.
Inicià de molt jove els estudis musicals al conservatori de Perpinyà i estudià flabiol amb els mestres Frederic Guisset i Marcel Sabaté, i violí barroc amb el mestre Christian Rouquier. Estudià a l'Escola Superior de Música de Catalunya i va ser deixeble d'instrumentació per cobla del mestre Francesc Cassú; també estudià fiscorn amb el Francesc "Xicu" Cla. Té el premi de flabiol del conservatori de Perpinyà.
L'any 2010 va ser el flabiolaire fundador de la Cobla "Nova Germanor" de la Catalunya del Nord i va ser flabiolaire de les cobles Germanor, Combo-gili, Casenoves i PuntCat. Actualment és el flabiolaire de la cobla Sol de Banyuls. Porta la direcció musical de la cobla Santiga. És membre del grup musical MALV, juntament amb la seva mare Mariel·la Finet i Herbera i la seva germana Aurora Vizentini.
Algunes de les sardanes que ha estrenat són A l'aplec desaparegut (28/3/2010), I ara, què tocarem? (19/6/2010, obligada de flabiol), Quan arriba el coratge (13/2/2011), Sol de Banyuls construint un camí (29/5/2011), Les veus de l'estany (3/7/2011), Avé Mariel·la, filii tui te salutant (8/4/2012), Ballades "au coquillage" (20/5/2012), Calella, cap a l'infinit i més enllà (3/6/2012), L'aplec cerdà (11/8/2013). Altres han estat, a més, enregistrades: Arròs amb Llobregat (2019), Bogeries rubinenques (2015), El concurs de la capitalitat (2019), 1964 (2013), Monestir de Santa Maria de Gerri de la Sal (2013), Un conill perdut a la neu (2018)
El 2018 rebé el guardó Popular del premi Conrad Saló per la sardana Amb ganes i el 2019 l'accèssit al Premi Joventut del concurs La Sardana de l'Any per Festes selvatanes.

## Enregistraments

* Cobla Els Casenoves. Casenoves, 50 anys. Aiguaviva: estudi 44.1, 2014.
* La Principal del Llobregat. 90 La Principal del Llobregat. Barcelona: Audiovisuals de Sarrià, 2018.
* Cobla Jovenívola de Sabadell. Sardanes dedicades a Rubí 7. Barcelona: Audiovisuals de Sarrià, 2021.
* Cobla Mil·lenària. Perpinyà, capital de la sardana. Girona: Música Global, 2019.
* Cobla Contemporània. Sardaxou 12. Barcelona: Audiovisuals de Sarrià, 2021.

## Referències

* 1 2 «Llista de sardanes, al web Sardanes.cat». [Consulta: 2 novembre 2022].
* ↑ «Dani Gasulla i Lluc Vizentini, premiats a l'11a edició del Premi Mestre Conrad Saló». TV Costa Brava, 04-12-2018.
* ↑ «El cardoní Xavier Ventosa, premiat al certamen de la Sardana de l'Any». Naciódigital, 14-05-2019.
# Antoine-Laurent de Jussieu

Antoine Laurent de Jussieu (Lió, 12 d'abril de 1748 – París, 17 de setembre de 1836), va ser un botànic francès, notable per haver estat el primer a proposar una classificació natural de les plantes amb flors; actualment encara perdura una bona part d'aquest sistema.

## Biografia

Jussieu va néixer a Lyon, nebot del botànic Bernard de Jussieu. Estudià medicina a París i es va graduar el 1770. Exercí com a professor de botànica al Jardí de les Plantes de 1770 a 1826. El seu fill Adrien-Henri també va ser botànic.
En el seu estudi sobre les plantes amb flors, Genera Plantarum (1789), Jussieu adoptà la metodologia de Michel Adanson basada en l'ús de múltiples caràcters per a definir els grups. Això va ser una millora notable sobre el sistema original de Linné, qui classificava segons el nombre d'estams i pistils. Jussieu mantingué la nomenclatura binomial de Linné. Moltes de les famílies de plantes s'atribueixen a Jussieu (actualment 76 famílies de Jussieu consten en l'ICBN per només 11 de Linné).
El 1788, va ser elegit membre forà de la Reial Acadèmia Sueca de les Ciències.
Va ser membre de la lògia maçònica Les Neuf Sœurs.

## Obra

* Jussieu, Antoine Laurent de. Genera Plantarum, secundum ordines naturales disposita juxta methodum in Horto Regio Parisiensi exaratam, 1789. OCLC 315729 [Consulta: 19 febrer 2007].
* Jussieu, Antoine Laurent de. Antonii Laurentii de Jussieu Genera plantarum :secundum ordines naturales disposita, juxta methodum in Horto regio parisiensi exaratam, anno M.DCC.LXXIV [Consulta: 19 agost 2009].
* Jussieu, Antoine Laurent de. Opuscules de botanique [Consulta: 19 agost 2009].

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* ↑ Asimov, Isaac. «Jussieu, Antoine Laurent de». A: Enciclopedia biográfica de ciencia y tecnología : la vida y la obra de 1197 grandes científicos desde la antigüedad hasta nuestros dias (en castellà). Nueva edición revisada. Madrid: Ediciones de la Revista de Occidente, 1973, p. 214. ISBN 8429270043.
* Duane Isely, One hundred and one botanists (Iowa State University Press, 1994), pp. 118-120
* Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
* «De Jussieu». A: Charles Herbermann. Catholic Encyclopedia. Nova York: Robert Appleton Company, 1913.
# Lidl-Trek (femení)

El Trek-Segafredo femení és un equip de ciclisme professional femení amb seu als Estats Units creat al 2019. Té categoria UCI Women’s WorldTeam, la màxima dins el ciclisme.

## Història

El 16 de juliol de 2018, Trek anuncia al seu web la creació d'un equip femení de carretera per a la temporada 2019. El mateix dia, Trek presenta la seva primera incorporació, la britànica Elizabeth "Lizzie" Deignan.
L'1 d'agost, l'antiga velocista alemanya Ina-Yoko Teutenberg va ser anunciada com a directora esportiva. Durant el mateix mes, la plantilla va anar creixent a poc a poc amb l'arribada de la italiana Elisa Longo Borghini, la nord-americana Ruth Winder i l'australiana Lauretta Hanson i la velocista finlandesa Lotta Lepisto. La velocista italiana Giorgia Bronzini també es va incorporar a l'equip, però com a directora esportiva.
La primera cursa de l'equip és el Santos Women's Tour al gener de 2019, a Austràlia.

## Classificacions UCI

Aquesta taula mostra la plaça de l'equip a la classificació de la Unió Ciclista Internacional a final de temporada i també la millor ciclista en la classificació individual de cada temporada.
La taula següent mostra el rànquing de l'equip a la UCI World Tour femení, així com la seva millor ciclista en el rànquing individual.

## Principals victòries

Carretera
* A les proves de l'UCI Women's WorldTour:
** Emakumeen Bira: Elisa Longo Borghini (2019)
** The Women's Tour: Lizzie Deignan (2019), Ruth Winder (2020)
** Open de Suède Vårgårda TTT: (2019), (2022)
** GP de Plouay: Lizzie Deignan (2020), Elisa Longo Borghini (2021)
** La Course by Le Tour de France: Lizzie Deignan (2020)
** Paris–Roubaix: Lizzie Deignan (2021), Elisa Longo Borghini (2022)
** Trofeu Alfredo Binda-Comune di Cittiglio: Elisa Longo Borghini (2021), Elisa Balsamo (2022)
** Gent–Wevelgem: Elisa Balsamo (2022)
* Altres:
** Campionat del Món de ciclisme en contrarellotge femení: Ellen van Dijk (2021) i (2022)
** Campionats d'Europa de ciclisme en ruta: Ellen van Dijk (2021)
** Campionats d'Europa de ciclisme en contrarellotge: Ellen van Dijk (2019)
Ciclocròs
* Campionats del món de ciclocròs: Lucinda Brand (2021)
* Campionats d'Europa de ciclocròs: Lucinda Brand (2021)

## Composició de l'equip

2025 :
2024 :
2023 :
2022 :
2021 :
2020 :
2019 :

## Notes i referències

* ↑ «Trek announces new women’s road team». Racing Trek Bikes. [Consulta: 1er septembre 2018].
* ↑ «Ina Teutenberg to direct Trek’s women’s road team». Racing Trek Bikes. [Consulta: 1er septembre 2018].
* ↑ «Elisa Longo Borghini joins Trek». Racing Trek Bikes. [Consulta: 1er septembre 2018].
* ↑ «Winder, Hanson to join Trek’s Women’s team». Racing Trek Bikes. [Consulta: 1er septembre 2018].
* ↑ «Trek announces Lotta Lepistö will join women’s team in 2019». Racing Trek Bikes. [Consulta: 1er septembre 2018].
* ↑ «Giorgia Bronzini added as second director to Trek women’s team». Racing Trek Bikes. [Consulta: 1er septembre 2018].
* ↑ «Trek-Segafredo announce official 2019 rosters for men and women». Racing Trek Bikes. [Consulta: 19 desembre 2018].
* ↑ Rànquings a la pàgina de l'UCI

## Enllaços externs

* (anglès) Lidl-Trek - Lloc web oficial
# Varanus salvadorii

Varanus salvadorii és una espècie de sauròpsid (rèptil) escatós de la família dels varànids que vius a Nova Guinea. És el varà més gros de Nova Guinea i un dels més grossos del món, ja que pot assolir els 244 cm de llarg. És l'únic membre del subgènere Papusaurus. V. salvadorii és arbori amb el cos verd fosc i bandes grogues. Té la cua molt llarga. Viu en manglars i selves plujoses litorals al sud de l'illa. S'alimenta d'ocells, petits mamífers, ous i carronya. És difícil de criar en captivitat.
V. salvadorii està amenaçat per la desforestació i la caça furtiva, i està protegit per l'acord CITES.

## Biologia i morfologia

El seu morro és bulbós cosa que el fa diferent d'altres varans i més semblant a un cocodril arbori. No presenta dimorfisme sexual extern.
La seva cua representa el 210% de la llargada de l'animal. Quan és acabat de néixer fa 45 cm de llarg i de gran acostuma a fer 150 cm o més. El més llarg feia 244 cm de llarg,
Varanus salvadorii té capacitats aeròbiques similars a la dels mamífers i al contrari que la majoria de llangardaixos pot córrer i respirar al mateix temps.

## Referències

* ↑ Klipfel, Meghan; Peters, Wilhelm C. H.; Bauer, Aaron M.; Günther, Rainer. The herpetological contributions of Wilhelm C. H. Peters (1815-1883). Ithaca, N.Y., USA: Society for the Study of Amphibians and Reptiles in cooperation with Deutsche Gesellschaft für Herp, 1995. ISBN 0-916984-35-4.
* ↑ Robert George Sprackland. Giant lizards. Neptune, NJ: T.F.H. Publications, 1992. ISBN 0-86622-634-6.
* ↑ «Crocodile Monitor». Arxivat de l'original el 2007-12-14. [Consulta: 7 desembre 2008].
* ↑ «Varanus salvadorii». [Consulta: 31 octubre 2008].
* Honoluluzoo.org Arxivat 2008-10-04 a Wayback Machine.
# El Gayato

El Gayato fou un periòdic satíric que es va publicar a València entre la primavera i l'estiu de 1915. Amb publicació setmanal, tractava dviersos temes de la ciutat de València fent servir un to molt humorístic, seguint les indicacions de la seva capçalera periòdic impolític, sense porqueries i amb moltes veritats. Hi van col·laborar autors com Enric Blay, Ramón Díaz, Manuel Millàs, Francesc Ombuena i Constantí Piquer. Estava dirigit per Gaspar Thous, també fundador de El Palleter.

## Referències

* ↑ «El Gayato». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Juan Givanel Mas. Bibliografia catalana. Institut d'Estudis Catalans, 1931, p. 542– [Consulta: 3 octubre 2010].
# Can Rocosa (Sant Iscle de Vallalta)

Can Rocosa és una masia de Sant Iscle de Vallalta (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia situada als peus del Montnegre, al nord del terme municipal de Sant Iscle de Vallalta i a prop d'altres masies com Can Josep Gravat o Can Feliçó, entre el Canal de la Feixa i el Torrent de la Roureda. Totalment restaurada, aquesta casa pairal és de planta rectangular amb la coberta a dues vessants i dues plantes. Segurament es va ampliar la planta original al costat oest: tot conservant la mateixa estructura rectangular, es va allargar un vessant de la coberta. A la planta baixa trobem la porta principal al centre amb la llinda formada per carreus de pedra. Altres finestres presenten les mateixes característiques amb els carreus també de pedra. Les obertures estan col·locades de manera asimètrica, presentant més obertures a la part oest de la façana i a la planta baixa.

## Referències

* ↑ «Can Rocosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2020].
# Can Ferreters

Can Ferreters és un antic mas, reconvertit en xalet, engolit pel creixement urbanístic d'Argentona. Masia quatre vents, protegida com a Bé Cultural d'Interès Local, de planta rectangular que consta de planta baixa i dos pisos. La teulada és a quatre aigües. La casa ha estat reconvertida en xalet.
Gran part de les obertures del primer pis són balconeres, fruit de la transformació de l'antic mas Lladó (segle XIV) amb can Ferraters, xalet d'estiueig, a mitjan del segle xix. A la façana de llevant hi ha una tribuna amb una terrassa al damunt. Encara es conserven elements de pedra originals, com les cantoneres amb carreus, o el portal d'entrada. Moltes obertures podrien tenir els antics carreus de granit tapats, com els balcons de la façana d'entrada.
Al pati hi ha una glorieta amb teulat de teula vidriada.
El subsòl també està protegit mitjançant la fitxa Q2-02 del Catàleg de patrimoni arquitectònic, arqueològic, paisatgístic i ambiental.

## Referències

* 1 2 3 4 «CAN FERRATERS». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 29 novembre 2022].
# Europa occidental

La divisió d'Europa en dues meitats, una d'occidental i una altra d'oriental, és causada per raons històriques i no pas geogràfiques. Després de la Segona Guerra Mundial, i sobretot amb el començament de la Guerra Freda, el continent europeu va quedar dividit en dues zones, de diferent influència política, i fou l'Europa occidental l'àrea del capitalisme. La cohesió d'aquests països es pot cercar en la divisió de l'Imperi Romà, atès que els estats occidentals tenien com a llengua principal el llatí, en oposició al grec de la part oriental. L'Europa occidental inclou els estats següents:
| Estat | Població | Superfície (km²) | Capital |
| Alemanya | 81.799.000 | 357.000 | Berlín |
| Andorra | 85.082 | 468 | Andorra la Vella |
| Àustria | 8.219.000 | 83.870 | Viena |
| Bèlgica | 10.438.000 | 30.530 | Brussel·les |
| Ciutat del Vaticà | 836 | 0,4 | Ciutat del Vaticà |
| Espanya | 47.042.000 | 505.370 | Madrid |
| França | 65.630.000 | 643.430 | París |
| Grècia | 10.767.000 | 131.957 | Atenes |
| Irlanda | 4.722.000 | 70.273 | Dublín |
| Islàndia | 313.180 | 103.000 | Reykjavík |
| Itàlia | 61.261.000 | 301.340 | Roma |
| Liechtenstein | 36.713 | 160 | Vaduz |
| Luxemburg | 509.070 | 2.586 | Ciutat de Luxemburg |
| Malta | 409.800 | 316 | La Valletta |
| Mònaco | 30.510 | 2 | Mònaco |
| Països Baixos | 16.730.000 | 41.540 | Amsterdam |
| Portugal | 10.781.000 | 92.090 | Lisboa |
| Regne Unit | 63.047.000 | 243.610 | Londres |
| San Marino | 32.140 | 61 | San Marino |
| Suïssa | 7.925.000 | 41.277 | Berna |
| Total | 389.778.331 | 2.648.880,4 | |

## Vegeu també

* Europa Central
* Europa de l'Est
* Europa del Sud
# Cal Baró (Penelles)

Cal Baró és una obra amb elements renaixentistes de Penelles (Noguera) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de construcció senyorial, feta amb pedra de carreus ben escairats combinats amb d'altres només desbastats i amb material de reble. Les seves obertures, en canvi, són fetes amb elements de pedra força treballats: llindes motllurades amb relleus ornamentals (una d'elles mostra l'escut de la família), brancals de carreus grossos ben tallats i motllurats als angles o arcs conopials esculpits sobre pedra. També conserva una magnífica pedra de balcó amb decoracions de tipus vegetal.
La construcció, bàsicament del segle xviii -l'any 1784 fou reconstruïda-, conserva molts elements de la construcció originària, probablement corresponent al segle xvi.
Hi té adossada una petita església i restes d'uns murs potser corresponents a una altra dependència antiga.
Cal Baró depenia de la parròquia de Vallverd, però a finals del segle xix passà a dependre de la parròquia de les Penelles, a partir del moment en què aquesta fou segregada de la de Castellserà.

## Història

L'antic terme de Bellestar és centrat actualment en les masies i finques de la "Granja Sant Vicent Ferrer", tot i que antigament fou cap d'un municipi que incloïa el terme rural d'Almassor, amb església pròpia del segle xii.
Les guerres i el bandolerisme del segle xv provocaren la despoblació del territori per la qual cosa moltes masies de la zona foren abandonades. La restauració no arribaria fins als segles xvi i xviii, com Cal Baró que seria reconstruïda el 1784 segons la data gravada en una de les llindes.
La capella que hi té adossada és dedicada a Sant Vicenç Ferrer.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Cal Baró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Fumarola hidrotermal

Una fumarola hidrotermal és una fissura en la superfície de la Terra per on surt aigua escalfada geotèrmicament. Les fumaroles hidrotermals normalment són prop de llocs actius volcànicament, zones on les plaques tectòniques es mouen, conques oceàniques i punts calents. Les fumaroles hidrotermals són comunes localment perquè la Terra és geològicament activa i, a més, té gran quantitat d'aigua a la superfície i dins l'escorça. La fumarola hidrotermal comprèn fonts calentes, fumaroles i guèisers. Sota el mar, poden formar xemeneies mineralitzants. Les zones amb fumaroles hidrotermals són més productives biològicament que la resta del mar que l'envolta; sovint hostatja comunitats complexes alimentades per les substàncies químiques dissoltes. Els bacteris i els arqueus quimiosintètics (que no fan la fotosíntesi) en formen la base de la cadena tròfica i hi ha diversos organismes com ara cucs tubulars gegants, cloïsses, pagellides i crustacis. S'especula que hi ha fumaroles hidrotermals al satèl·lit de Júpiter Europa i potser havien existit a Mart.

## Galeria

* En aquesta fumarola hidrotermal de les illes Marianes s'han mesurat temperatures de 187 °C
* Lost City a l'Atlàntic nord.
* Zooarium chimney al Pacífic prop de l'illa Vancouver al Canadà
* Xemeneia mineralitzant a Magic Mountain al Canadà amb temperatures de més de 300 °C
* Magic Mountain, Canadà.
* Caldera Nikko
* Volcà Rota amb sulfurs i altres minerals
* Brimstone Pit al volcà Rota amb trossos de sulfur
* Volcà Rota
* Xemeneia mineralitzant de l'Atlàntic
* Xemeneia mineralitzant (The Brothers)
* Cucs tubulars Siboglinidae en una xemeneia mineralitzant

## Referències

* ↑ Paine, Michael (15 May 2001) "Mars Explorers to Benefit from Australian Research" space.com

## Bibliografia

* Ballard, Robert D., 2000, The Eternal Darkness, Princeton University Press.
* Beatty JT, Overmann J, Lince MT, Manske AK, Lang AS, Blankenship RE, Van Dover CL, Martinson TA, Plumley FG. «An obligately photosynthetic bacterial anaerobe from a deep-sea hydrothermal vent». Proceedings of the National Academy of Sciences, 102, 26, 2005, pàg. 9306–10. DOI: 10.1073/pnas.0503674102. PMC: 1166624. PMID: 15967984.
* Hydrothermal Vent Communities.
* Van Dover CL, Humphris SE, Fornari D, Cavanaugh CM, Collier R, Goffredi SK, Hashimoto J, Lilley MD, Reysenbach AL, Shank TM, Von Damm KL, Banta A, Gallant RM, Gotz D, Green D, Hall J, Harmer TL, Hurtado LA, Johnson P, McKiness ZP, Meredith C, Olson E, Pan IL, Turnipseed M, Won Y, Young CR 3rd, Vrijenhoek RC «Biogeography and ecological setting of Indian Ocean hydrothermal vents». Science, 294, 5543, 2001, pàg. 818–23. DOI: 10.1126/science.1064574. PMID: 11557843. PMID: 11557843.
* Van Dover, Cindy Lee. The Ecology of Deep-Sea Hydrothermal Vents. Princeton University Press, 2000. ISBN 0-691-04929-7.

## Enllaços externs

* NOAA, Ocean Explorer Gallery.
* Vent geochemistry
* NOAA, Ocean Explorer Gallery, Submarine Ring of Fire 2006 Gallery, Submarine Ring of Fire 2004 Gallery - A rich collection of images, video, audio and podcast
* How to Build a Hydrothermal Vent Chimney
# Hiperbúlia

En psicologia, la hiperbúlia defineix una alteració de l'activitat voluntària, i més concretament de la seva fase preliminar, on apareix pertorbat el desig o la decisió de dur a terme una acció establint-se una «voluntat exagerada d'obrar»
Tot acte voluntari, en la seva complexitat, comprèn dues parts fonamentals: la primera és el període d'elaboració conscient de l'acte, des de la iniciació del desig fins a la decisió voluntària. Anomenada acció implícita o conació. La segona correspon a l'execució de l'acte o acció explícita.
Dins les alteracions en l'acció implícita de l'acte voluntari, i des d'un punt de vista quantitatiu, s'estableixen tres categories: l'abúlia (pèrdua o afebliment de la voluntat), hipobúlia (feblesa o debilitació de la voluntat) i la hiperbúlia. Aquesta última es caracteritza per un augment de l'activitat voluntària, amb el qual s'obté major eficàcia i rendiment en les accions. Així considerada, la hiperbúlia és normal i caracteritza els subjectes emprenedors i lluitadors. La hiperbúlia només és patològica quan engendra actes inadequats a les normes de convivència: a l'excitació maníaca, i en els delirants.

## Referències

* ↑ «Hiperbúlia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Juan Camilo Betta. Manual de psiquiatría (en castellà). Editorial Albatros, 1974, p. 207 [Consulta: 8 setembre 2010].
# Nelumbo aureavallis

Nelumbo aureavallis és una espècie extinta d'amgiosperma de la família Nelumbonaceae. S'han trobat fòssils a Dakota del Nord.
Les fulles de Nelumbo aureavallis tenien un diàmetre de 40 mm amb marges amb lleugeres ones. Les flors semblaven les dels moderns lotus.

## Referències

* ↑ Hickey, Leo. Stratigraphy and Paleobotany of the Golden Valley Formation (Early Tertiary) of Western North Dakota. Boulder, Colorado: Geological Society of America, 1977, p. 110 & Plate 5. ISBN 0-8137-1150-9.
# Capella de Vilaporta

La Capella de Vilaporta és una obra de l'Esquirol (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Capella que forma part del mas Vilaporta. Aquesta capella se situa al nord del nucli de Santa Maria de Corcó, a mig camí entre Santa Maria i Sant Martí.
La capella és de planta rectangular amb una nau orientada de nord a sud. La construcció és molt senzilla, és de mur de paredat amb carreus regulars als angles i a la façana principal hi ha la porta d'accés amb dovelles de pedra.
La coberta és a dues aigües amb teula ceràmica. Disposa d'un petit element decoratiu de ferro amb una creu que corona la porta d'entrada.

## Referències

* 1 2 3 «Capella de Vilaporta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 juny 2020].
# Teatro Marquina

El Teatro Marquina és un teatre situat en el número 11 del carrer Prim, de Madrid. Es va inaugurar el 21 de desembre de 1962, en el solar que el dramaturg Eduard Marquina va llegar al Montepío de Autores. D'aquest fet en pren el nom. El 1982 tanca les portes. El 1996, va ser enderrocar i alçar de nou. És reinaugurat el 17 de març de 1998 amb la representació Master Class protagonitzada per Núria Espert.

## Referències

* ↑ «Teatro Marquina, éxitos consolidados por la audiencia» (en castellà). [Consulta: 29 setembre 2023].

## Enllaços externs

* Notícia sobre el Teatro Marquina de Madrid
# Casa Llorenç Montserrat

La casa Llorenç Montserrat és un edifici de Sitges (Garraf) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres de planta baixa, pis i terrat a la catalana. La façana presenta composició simètrica i quatre obertures allindades. Les de la planta baixa són una finestra i la porta d'accés, i les del primer pis són balcons. Aquestes obertures apareixen emmarcades amb grans motllures esglaonades. L'edifici es corona amb una barana de maó calada. L'arrebossat de l'edifici imita carreus.
La col·locació del tendal pel restaurant de la planta baixa emmascara la visió de conjunt de l'edifici.

## Història

Segons la documentació conservada a l'Arxiu Històric Municipal de Sitges, la sol·licitud del permís per la construcció d'aquest edifici va ser presentada el 24 de novembre del 1915 per Llorenç Montserrat Ferrer, com a mandatari verbal d'Ignacio Balaustegui. El projecte, signat pel mestre d'obres Josep Graner, fou aprovat el dia 26 del mateix mes.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Llorenç Montserrat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].