OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# 69

    Aquesta pàgina és per a l'any. Per al nombre, vegeu seixanta-nou.

## Esdeveniments
### Països Catalans

* Ègara (Terrassa), i Ebussus (Eivissa) esdevenen municipi romà. Dret concedit per Vespasià.

### Món

* Any dels quatre emperadors. En aquest any hi hagué quatre emperadors romans successivament:
** Servi Sulpici Galba (des del 8 de juny de l'any 68 al 15 de gener de l'any 69).
** Marc Salvi Otó (des del 15 de gener de l'any 69 al 16 d'abril de l'any 69).
** Aule Vitel·li (des del 2 de gener de l'any 69 al 20 de desembre de l'any 69).
** Titus Flavi Vespasià (des de l'1 de juliol de l'any 69 al 24 de juny de l'any 79). El 22 de desembre, amb la mort d'Aule Vitel·li uns dies abans, Titus Flavi Vespasià esdevé emperador romà després que, el mateix any, Tiberi Alexandre, prefecte d'Egipte, el proclamés a Alexandria.

## Necrològiques

* 22 de desembre - Roma (Itàlia): Aule Vitel·li, emperador romà, mort assassinat arran de l'entrada a Roma del general Primus.
# 74

    Aquesta pàgina és per a l'any. Per al nombre, vegeu setanta-quatre.
El 74 (LXXIV) fou un any comú començat en dissabte del calendari julià.

## Esdeveniments

* L'Imperi Romà reincorpora la Selva Negra.
* Presa de Massada, últim nucli de resistència jueva.
# 79

    Aquesta pàgina és per a l'any. Per al nombre, vegeu setanta-nou.

## Esdeveniments

* 23 de juny: Titus succeeix el seu pare Vespasià com a Emperador de Roma.
* 24 d'agost: les ciutats romanes de Pompeia, Herculà i Estàbia queden sepultades sota diversos metres de cendra després de l'erupció del volcà Vesuvi.
* L'Emperador de Roma Titus dedica el famós Colosseu de Roma.
* Gneu Juli Agrícola arriba a Escòcia, però es troba amb la resistència dels caledons.

## Necrològiques

* 23 de juny: Vespasià, Emperador de Roma.
* 25 d'agost: Plini el Vell, escriptor i científic romà (mort a l'erupció del Vesuvi).
* 24 d'agost: Caesius Bassus, poeta romà (mort a l'erupció del Vesuvi).
* 23 de setembre: El Papa Linus.
# Can Pardàs

Can Pardàs és una obra de Santa Pau (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa formada per diferents cossos units: el primer -el principal, amb planta baixa i dos pisos superiors-, el segon -que disposa de planta baixa i un pis superior- i la pallissa. Els teulats són a una vessant. Cal destacar la llinda de la porta principal: "PONS PARDAS/16±33". Can Pardàs va ser bastida amb carreus ben escairats als angles i amb carreus grollers i pedra volcànica als murs.

## Història

El veïnat de Can Font està situat entre el poble de Santa Pau i el veïnat de Pujolars. La seva empenta constructiva es va realitzar en el decurs del segle xvii. Cal recordar: Can Pardàs (1633), Can Jan Magre (1628), Can Font (1624) i Can Descolls (1585-1633). Són grans masos, construïts amb carreus ben tallats i amb inscripcions i elements decoratius a les llindes de portes i finestres.

## Referències

* 1 2 «Can Pardàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# 707

El 707 (DCCVII) fou un any comú començat en dissabte del calendari julià. L'ús del nom «707» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini esdevingué el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Esdeveniments

* Primera d'una sèrie de ràtzies que pateixen les Illes Balears. Aquesta és comandada per Abd-Al·lah ibn Mussa, procedent de Sicília i Sardenya.
* Fundació de l'hospital de Damasc
# Ratpenat frugívor de Jagor

El ratpenat frugívor de Jagor (Ptenochirus jagori) és una espècie de ratpenat de la família dels pteropòdids. És endèmic de les Filipines. El seu hàbitat natural són els boscos de plana i, en grau més baix, de pujols. Aquesta espècie és afectada per la desforestació, tot i que no està en perill d'extinció.

## Referències

* ↑ Ong, P.; Rosell-Ambal, G.; Tabaranza, B.; Heaney, L.; Pedregosa, M.; Paguntalan, L. M.; Cariño, A. B.; Ramayla, S.; Duya, P.; Warguez, D.; Alcala, E.; Garcia, H.; Pamaong, R.; Gonzalez, J. C.; Lorica, R.P. Ptenochirus jagori. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 4 gener 2009.
Espècies vivents de megaquiròpters :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Subfamília Nyctimeninae :
Subfamília Cynopterinae :
Subfamília Harpyionycterinae :
Subfamília Macroglossusinae :
Subfamília Pteropodinae :
Subfamília Rousettinae :
Subfamília Epomophorinae :
# Molí de l'Estrada

El Molí de l'Estrada és un monument del municipi de Centelles (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

Petita masia situada prop de la riera de la Tusquera. La seva construcció, molt reformada, està coberta amb teulada a dues vessants amb aiguavés a la façana principal i orientada a ponent. L'edificació sols conserva algunes pedres treballades en l'entrada anterior del molí. L'actual entrada té una llinda, sense inscripció, de pedra treballada. Al damunt hi ha una galeria. Part de l'edifici ha estat arrebossat. De la funció anterior d'aquesta masia només es conserven algunes pedres en el desguàs del molí. Actualment ha pres una nova fesomia amb el jardí, els horts i els camps.

## Història

Aquest anterior molí està lligat a la història del mas Estrada. De tradició plurisecular i amb renovacions als segles XVI-XVII. Per algunes de les restes de l'antic molí, creuríem que és d'origen medieval, si bé la manca de documentació i de dates no pot confirmar-ho. L'única data històrica que en tenim ja és de començaments del segle xix, en una llista de les edificacions més importants de Centelles.

## Referències

* 1 2 3 4 «Molí de l'Estrada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 novembre 2012].

## Enllaços externs

* «Molí de l'Estrada». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Montpedrós (Masarac)

La Montpedrós és una serra situada entre els municipis de Masarac i de Peralada a la comarca de l'Alt Empordà, amb una elevació màxima de 103 metres.
La mateix serra conté en el seu extrem sud, un cim homònim de 91 metres d'altitud.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# 98

    Aquesta pàgina és per a l'any. Per al nombre, vegeu noranta-vuit.
El 98 (XCVIII) fou un any comú començat en dilluns del calendari julià.

## Esdeveniments

* Trajà succeeix a Nerva en l'Imperi Romà

## Necrològiques

* Nerva, emperador de Roma
# Can Ginebreda d'Espasens

Can Ginebreda d'Espasens és una masia de Fontcoberta (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Ample conjunt edificat que presenta la masia principal, un conjunt d'edificis annexes (cobertes, quadres...) i un mur de tanca (barri) del pati, amb ampli portal d'accés. L'edifici principal presenta murs de maçoneria, amb fragments amb carreus, restes d'arrebossat. La porta principal és dovellada i les finestres són amb carreus i llindes planes, cobertes amb teula àrab.

## Referències

* ↑ «Can Ginebreda d'Espasens». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Tin Pan Alley

Tin Pan Alley és el nom donat al conjunt d'editors musicals i compositors de Nova York que van dominar la música popular dels Estats Units d'Amèrica al tombant del segle xix al xx. El nom referia originalment un lloc específic: West 28th Street, entre la Cinquena i la Sisena Avinguda, a Manhattan.
L'inici de Tin Pan Alley se situa generalment al voltant de 1885, quan un grup d'editors de música es va instal·lar al mateix districte de Manhattan. La fi és menys clara. Alguns l'inicien al començament de la Gran Depressió a la dècada de 1930, quan el fonògraf i la ràdio van suplantar la partitura com la força impulsora de la música popular americana, mentre que altres consideren que va ser vigent fins a la dècada de 1950 quan els estils anteriors de la música popular nord-americana van ser eclipsats per l'ascens del rock & roll.
L'origen del nom que traduït seria «carreró de la cassolada» no és clar. El relat més popular sosté que el seu origen va ser una referència despectiva de Monroe Rosenfeld, periodista del New York Herald quan parla del so de molts pianos tocant alhora diferents cançons, produint una sonoritat idèntica al xivarri d'una cassolada.

## Referències

* 1 2 «Tin Pan Alley» (en anglès). Encyclopedia Britannica, 1998.
* ↑ Wyeth, Leonard. «Tin Pan Alley» (en anglès). Acoustic Music, 2008. [Consulta: 2 novembre 2018].
# Primera Epístola de Climent

La Primera Epístola de Climent és una de les dues cartes, adreçades als cristians de la ciutat de Corint, atribuïdes a Climent I. Data de finals del segle I o començaments del segle ii. Cap de les dues epístoles va ser acceptada en el cànon del Nou Testament, però són part de la col·lecció dels Pares apostòlics. No és clar si van ser realment escrites pel Papa Climent I, a qui s'han atribuït tradicionalment.
La primera epístola no esmenta el nom de Climent, sinó que és dirigida per l'Església de Roma a la de Corint. No obstant això, s'ha datat tradicionalment en els últims anys del regnat de Domicià, és a dir, al voltant de l'any 96, ja que es fa referència al fet que sobre l'església de Roma han caigut nombrosos infortunis (1:1), la qual cosa sol interpretar-se com una referència a les persecucions de Domicià. Confirma aquesta datació el fet que l'església de Roma sigui denominada "antiga" i que els preveres ordenats pels apòstols hagin mort (44:2), i hagi passat també una segona generació eclesiàstica (44:3).
L'epístola es va escriure a causa d'una disputa a Corint, que havia portat a la destitució de diversos preveres. Atès que cap dels preveres destituïts havia estat acusat d'ofenses a la moral, Climent va opinar que la seva destitució havia estat una mesura excessiva i injustificable. L'epístola és molt extensa –té dues vegades l'extensió de l'Epístola als Hebreus– i inclou diverses referències a l'Antic Testament. La familiaritat de Climent amb l'Antic Testament sembla indicar que no era un convers recent, sinó que era cristià de feia temps. Bruce Metzger, a Canon of the New Testament assenyala que Climent es refereix diverses vegades a l'Antic Testament com a "Escriptures". Encara que cita algunes de les epístoles de Pau i l'Epístola als Hebreus i recorda algunes dites de Jesús no s'hi refereix mai com a "Escriptures" d'autoritat.
L'epístola va ser llegida públicament a vegades a Corint, i per al segle IV aquest ús s'havia estès a altres esglésies. Fins i tot es troba en el famós Còdex Alexandrinus, del segle v, que conté l'Antic i el Nou Testament, encara que això no implica necessàriament que arribés a ser considerat un text canònic de les escriptures cristianes. L'obra va ser traduïda almenys a tres idiomes en l'antiguitat: una traducció al llatí del segle II o III es va trobar en un manuscrit del segle xi, i va ser publicada per G. Morin el 1894, un manuscrit siríac, avui a la Universitat de Cambridge, va ser trobat per R. L. Bensly el 1876, i traduït per ell el 1899, i la seva traducció al copte ha sobreviscut en dues còpies en papir, una publicada per C. Schmidt el 1908 i l'altra per F. Rösch el 1910.

## Enllaços externs

* La Primera Epístola de Climent als corintis (castellà)
* La Primera Epístola de Climent a earlychristianwritings.com (anglès).

## Referències

* ↑ «Evangelios apócrifos». [Consulta: 27 setembre 2012].
* ↑ B. Metzger, Canon of the New Testament, pag. 43.
# Gerúsia

Gerúsia (en grec antic γερουσία) era el consell d'ancians (γέροντες "gerontes"), l'equivalent al senat a la major part dels estats doris. Especialment s'utilitzà aquest nom per assenyalar al senat d'Esparta.
La gerúsia era un organisme legislatiu i executiu, i estava presidida pels dos reis que tenia Esparta, un de la dinastia euripòntida i l'altre de l'agíada que la dirigien alternativament. Heròdot diu que el rei que presidia tenia dos vots, però Tucídides aclareix que el vot del president era el decisiu en cas d'empat.
Els components de la Gerúsia eren d'origen aristocràtic en un nombre de vint-i-vuit, més els dos reis, amb un total de trenta membres. Cap dels membres de la gerúsia, amb excepció dels reis, podia tenir menys de seixanta anys, l'edat en què ja s'havia acabat el servei militar. Aristòtil diu que el càrrec es donava només a les persones de caràcter distingit com a premi de la seva virtut. Per elegir els que havien de formar part de la gerúsia es reunia l'Apel·la o assemblea de ciutadans, que donaven el seu vot per aclamació. Cada un dels candidats es presentava davant de l'assemblea que manifestava la seva opinió amb aclamacions que variaven en intensitat segons la popularitat de cada un. Aquestes manifestacions eren escoltades per un grup de persones situades en un edifici proper que valoraven la intensitat dels crits, però no sabien a favor de quina persona es donaven. Els que havien tingut més aclamacions eren els que formaven part de la gerúsia.
El càrrec de conseller o geront era vitalici i a més les seves decisions no tenien responsabilitat civil o penal. Les seves funcions eren deliberatives, judicials i executives. En les deliberacions, preparaven decrets preliminars que havien de ser aprovats per l'assemblea. Els corresponia la iniciativa de canviar les lleis. Com a tribunal penal podien condemnar a mort o castigar amb l'atímia, o privació de drets civils, sense cap mena de restricció legal, i per això Aristòtil els acusava de dictar sentències interessades o sota suborn. L'aprovació definitiva de les lleis de la gerúsia eren portades a l'Assemblea d'homes lliures d'Esparta que sempre tenien l'última paraula.
Sembla que tenien, com l'Areòpag a Atenes, una funció de supervisió i inspecció de la vida dels ciutadans espartans, i segons Aulus Gel·li, tenien una mena d'autoritat moral i patriarcal per fer complir les maneres de fer i la disciplina dels antics. De totes maneres no és clar el tipus de funcions específiques en aquest sentit, ja que les institucions espartanes van anar canviant amb el temps, fins que en un moment donat l'òrgan principal legislatiu i administratiu era el conjunt dels cinc èfors que es van atribuir algunes de les antigues funcions dels reis i van assumir en una part important el paper de la gerúsia, tot i que sempre havien tingut un paper de censors sobre les seves activitats.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Gerousia». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 11 desembre 2020].
# Curonià

El curonià és una de les llengües bàltiques, de la família lingüística de l'indoeuropeu, actualment extingida. A Lituània, la llengua s'hi va extingir en el segle xvi. Es creu que els darrers curonians que encara parlaven curonià van viure al segle xvii al golf de Riga, una zona que es va assimilar lingüísticament al letó. No es conserven documents escrits tret dels topònims, però les restes en idiomes veïns, especialment en el belarús permeten de fer-se una idea dels principals trets de la llengua.

## Origen

No resta gairebé res de l'antic idioma curonià i no és clar si pertanyia al grup de les llengües bàltiques occidentals o al de les orientals. Alguns estudiosos com Edgar V. Saks i Eduard Vääri han apuntat que diverses paraules del curonià reflecteixen la influència del finnougri del Bàltic, especialment del livonià o de l'estonià.

## Referències

* ↑ Edgar V. Saks. Aestii. 1960. p. 116.
* ↑ Edgar V. Saks. Eesti viikingid. 2005. p. 31–34.
* ↑ Eduard Vääri, EESTLASTE TUTVUMINE HÕIMURAHVASTEGA JA NENDE KEELTEGA KUNI 1918. AASTANI
# Mongolicae Legationis Commentarius

El Mongolicae Legationis Commentarius (Ambaixador a la cort del Gran Mogol) és un llibre de viatges escrit pel jesuïta català Antoni de Montserrat entre el 1589 i el 1600, on es descriuen les vicissituds viscudes durant els viatges que l'autor va dur a terme quan va ser enviat com a ambaixador a la cort del gran mogol. En el seu relat Montserrat deixa constància de les experiències, els pobles, les cultures i la geografia que va poder observar en el seu periple des de la capital de l'imperi mogol, Fatehpur Sikri, fins a l'Afganistan, passant pels actuals estats indis de Caixmir, Himachal Pradesh, Jammu, la regió del Panjab, el Pakistan o les serralades de l'Himàlaia i l'Hindu Kush.
El llibre resulta d'un gran interès perquè dona notícia per primera vegada de regions, ètnies, religions, cultures i tradicions desconegudes fins aquell moment a occident, com per exemple les de l'Himàlaia, que precisament van motivar l'expedició portuguesa d'António de Andrade al Tíbet -la primera europea- el 1624.
El Mongolicae Legationis Commentarius es complementa amb un mapa en miniatura àmpliament reconegut per la seva gran vàlua i precisió, fet que li atorgà vigència fins al segle xix i considerat l'autor del primer mapa del sostre del món. Tot i que generalment és conegut com a "Mapa de l'Himàlaia", el cert és que Montserrat dona descripcions molt més extenses que inclouen l'Índia, el Pakistan, l'Afganistan i el Tibet.
El 1582, Montserrat va tornar a Goa, on va començar a redactar en llatí la crònica, que va acabar després de ser alliberat del seu captiveri, acabant-lo poc abans de morir. No és clar si Montserrat va escriure el llibre en llatí o ho va fer en portuguès -com Relaçam de Equebar, rei dos mogores- encara que només en va sobreviure una versió llatina.

## Referències

* ↑ Sociedad Geográfica Española ««Antonio de Montserrat: En la última frontera».». Boletín Nº 43 de la SGE. Arxivat de l'original el 2015-11-26 [Consulta: 18 juliol 2021]. Arxivat 2015-11-26 a Wayback Machine.
* ↑ Wessels, C. Early Jesuit travellers in Central Asia 1603-1721 (en anglès). Asian Educational Services, 1997. ISBN 81-206-0741-4.
* 1 2 Bennasar, Sebastià. «De quan els catalans descobrien terra ignota». Vilaweb, 15-07-2021. [Consulta: 18 juliol 2021].

## Bibliografia

* MONTSERRAT de, Antoni; ALAY, Josep Lluís (edició i traducció): Ambaixador a la cort del Gran Mogol. Viatges d'un jesuïta català del segle xvi a l'Índia, Pakistan, Afganistan i Himàlaia, Lleida, 2002.
* Martí Escayol, Maria Antònia. “Antoni de Montserrat in the Mughal Garden of good government European construction of Indian nature”, Word, Image, Text; Studies in Literary and Visual Culture, ed. Shormistha Panja et. al., Orient Blackswan, New Delhi, 2009. ISBN 978-81-250-3735-4
# Eurípides (fill)

Eurípides (en llatí Euripides, en grec antic Εὐριπίδης) va ser el més jove dels tres fills d'Eurípides, segons diu La Suda, una enciclopèdia romana d'Orient.
Després de la mort del seu pare va presentar tres de les seves obres a la gran festa de la Dionísia. Eren Alcmeó (que ja no existeix), Ifigenia a Àulida i Les bacants.
La Suda menciona també un nebot del gran poeta, que igualment s'anomenava Eurípides, i diu que va ser autor de les obres Medea, Orestes i Polixena, i afegeix que va guanyar un premi presentant una de les tragèdies del seu oncle. És probable que La Suda confongui el fill amb el nebot.
Aristòfanes cita una persona de nom Eurípides que va introduir un impost que al principi va ser molt popular, sobre la propietat i els diners, però aviat va ser rebutjat i odiat per tothom. L'edicte sobre l'impost és de l'any 394 aC. No és clar si aquest personatge era el fill o el nebot d'Eurípides o una altra persona diferent.

## Referències

* ↑ 3.Euripides a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 107-108
# La Ca Dalt

La Ca Dalt és una obra de Canet d'Adri (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La masia és de planta rectangular formada per tres cossos amb dos alçades diferents. Està composta per una planta baixa, planta pis i planta superior. La coberta és de teula àrab a dues vessants, acabada amb un ràfec fet amb una filera de teules girades. Les parets portants són de pedra i morter de calç, que deixen a la vista els carreus que emmarquen les obertures i les cantonades. La porta principal és feta amb llinda d'una sola llosa plana i brancals de pedra. Les finestres conserven la llinda, l'ampit i els brancals de pedra. A la part posterior hi ha un cos adossat.

## Referències

* ↑ «La Ca Dalt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2016].
# 720
## Esdeveniments polítics
### Països Catalans

* Culminació de l'ocupació musulmana de tots els territoris de l'actual Catalunya.

### Món
#### Europa

* Unificació del regne franc per Carles Martell
* Expansió del moviment de la iconoclàstia

#### Àfrica

* Egipte demana als califes islàmics que els musulmans continuïn pagant els anteriors impostos

#### Àsia

* Finalització del Nihon Shoki (Crònica del Japó), la segona crònica japonesa més antiga que es conserva.
# Ratpenat frugívor de Palawan

El ratpenat frugívor de Palawan (Ptenochirus minor) és una espècie de ratpenat de la família dels pteropòdids. És endèmic de les Filipines. El seu hàbitat són els boscos de plana, de l'estatge montà i secundaris. Aquesta espècie és afectada per la desforestació, tot i que no està en perill d'extinció.

## Referències

* ↑ Ong, P.; Rosell-Ambal, G.; Tabaranza, B.; Heaney, L.; Pedregosa, M.; Warguez, D.; Ramayla, S.; Gomez, R.; Gonzalez, J.C.; Pamaong, R. Ptenochirus minor. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 4 gener 2009.
Espècies vivents de megaquiròpters :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Subfamília Nyctimeninae :
Subfamília Cynopterinae :
Subfamília Harpyionycterinae :
Subfamília Macroglossusinae :
Subfamília Pteropodinae :
Subfamília Rousettinae :
Subfamília Epomophorinae :
# Serra Llobera (Albanyà)

La Serra Llobera és una serra situada entre els municipis d'Albanyà a la comarca de l'Alt Empordà i França, amb una elevació màxima de 1.282 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Salta (Argentina)

Salta és la capital de la província de Província de Salta a l'Argentina. Té una població de 535.303 habitants, sent la ciutat més poblada de la província i la setena del país. La seva àrea metropolitana, denominada Gran Salta, la formen onze municipis i té a una població de 554.125 habitants. Constitueix un important pol cultural i turístic. Està situada a l'est de la serralada dels Andes, a la vall de Lerma, a 1187 m, molt a prop del naixement del Riu Mojotoro i creuada pel riu Arenales.

## Referències

* ↑ INDEC Arxivat 2012-04-18 a Wayback Machine., 2010
* ↑ «La ruta salvaje de Salta a Cafayate» (en castellà). El Mundo.

## Vegeu també

* Jujuy

## Enllaços externs

* Salta - Lloc web oficial
* https://web.archive.org/web/20130728062337/http://www.saltalalinda.gov.ar/servicios.php
* http://www.saltargentina.com.ar/
# 204

El 204 fou un any de traspàs començat en diumenge del calendari julià. En aquell temps, era conegut com a any del consolat de Ciló i Flavi (o, més rarament, any 957 ab urbe condita). L'ús del nom «204» per referir-se a aquest any es remunta a l'alta edat mitjana, quan el sistema Anno Domini esdevingué el mètode de numeració dels anys més comú a Europa.

## Naixements

* Felip l'Àrab, emperador romà (data aproximada; r. 244-249)