# Lobotomia

Una lobotomia (del grec, λοβός (lobos), lòbul; τομή (tomē), tall), o leucotomia (del grec, λευκός (leukós), matèria blanca del cervell; τομή (tomē), tall), és una forma desacreditada de tractament neuroquirúrgic per a un trastorn psiquiàtric o un trastorn neurològic (per exemple, epilèpsia, depressió) que implica la ruptura de connexions del còrtex prefrontal del cervell. La cirurgia fa que la majoria de les connexions cap a i des del còrtex prefrontal, la part anterior dels lòbuls frontals del cervell, es tallin.
En el passat, aquest tractament s'utilitzava per tractar trastorns psiquiàtrics com a procediment generalitzat en alguns països. El procediment va ser controvertit des del seu ús inicial, en part a causa de la manca de reconeixement de la gravetat i la cronicitat de les malalties psiquiàtriques greus i duradores, per la qual cosa es va dir que era un tractament inadequat.
L'autor del procediment, el neuròleg portuguès António Egas Moniz, va compartir el Premi Nobel de Fisiologia o Medicina de 1949 pel «descobriment del valor terapèutic de la leucotomia en determinades psicosis», encara que l'atorgament del premi ha estat objecte de polèmica.
L'ús del procediment va augmentar de manera espectacular des de principis de la dècada del 1940 i fins a la dècada del 1950; el 1951, s'havien realitzat gairebé 20.000 lobotomies als Estats Units d'Amèrica, i proporcionalment més al Regne Unit. Un gran nombre de pacients eren homes homosexuals. Es van realitzar més lobotomies en dones que en homes; un estudi de 1951 va trobar que gairebé el 60% dels pacients amb lobotomia estatunidencs eren dones, i les dades limitades mostren que el 74% de les lobotomies a Ontario del 1948 al 1952 es van realitzar en dones pacients. A partir de la dècada del 1950 es va començar a abandonar la lobotomia, primer a la Unió Soviètica i Europa.

## Concepte general

Històricament, els pacients de lobotomia eren, immediatament després de la cirurgia, sovint estuporosos i incontinents. Alguns van desenvolupar una gana enorme i van guanyar un pes considerable. Les convulsions eren una altra complicació freqüent de la cirurgia. Es va posar èmfasi en l'entrenament dels pacients durant les setmanes i mesos posteriors a la cirurgia.
La finalitat de l'operació era reduir els símptomes dels trastorns mentals, i es va reconèixer que això s'aconseguia a costa de la personalitat i l'intel·lecte d'una persona. El psiquiatre britànic Maurice Partridge, que va fer un estudi de seguiment de 300 pacients, va dir que el tractament va aconseguir els seus efectes «reduint la complexitat de la vida psíquica». Després de l'operació, es reduia l'espontaneïtat, la capacitat de resposta, l'autoconsciència i l'autocontrol. L'activitat va ser substituïda per la inèrcia, i la gent es va quedar en la seva majoria emocionalment contundent i restringit en el seu rang intel·lectual.
Les conseqüències de l'operació s'han qualificat de «barrejades». Alguns pacients van morir com a conseqüència de l'operació i altres es van suïcidar més tard. Alguns van quedar amb greus danys cerebrals. Altres van poder abandonar l'hospital o es van fer més manejables dins de l'hospital. Unes quantes persones van aconseguir tornar al treball responsable, mentre que a l'altre extrem, les persones es van quedar amb discapacitats greus i incapacitats. La majoria de les persones van caure en un grup intermedi, amb una certa millora dels seus símptomes però també amb dèficits emocionals i intel·lectuals als quals s'han adaptat millor o pitjor. De mitjana, hi havia una taxa de mortalitat d'aproximadament el 5% durant la dècada del 1940.
El procediment de lobotomia podria tenir efectes negatius greus sobre la personalitat i la capacitat d'un pacient per funcionar de manera independent. Els pacients amb lobotomia sovint mostren una reducció marcada de la iniciativa i la inhibició. També poden presentar dificultats per imaginar-se a si mateixos en la posició dels altres a causa de la disminució de la cognició i el desenganxament social.
Walter Freeman va encunyar el terme «infància induïda quirúrgicament» i el va utilitzar constantment per referir-se als resultats de la lobotomia. L'operació deixava persones amb una «personalitat infantil»; un període de maduració que, segons Freeman, portaria a la recuperació. En una memòria inèdita, va descriure com la «personalitat del pacient va ser canviada d'alguna manera amb l'esperança de fer-lo més susceptible a les pressions socials sota les quals se suposa que ha d'existir». Va descriure una dona de 29 anys com, després d'una lobotomia, una «pacient somrient, mandrosa i satisfactòria amb la personalitat d'una ostra» que no recordava el nom de Freeman i va abocar cafè sense parar d'una olla buida. Quan els seus pares tenien dificultats per fer front al seu comportament, Freeman va aconsellar un sistema de recompenses (gelats) i càstigs (cops).

## Història
### Antecedents

Les pràctiques quirúrgiques que impliquen el cervell es remunten molt enrere en la història de la medicina. Els rastres de trepanació que es remunten al 5000 aC suggereixen que aquestes operacions es van dur a terme amb finalitats terapèutiques. No hi ha cap evidència arqueològica que suggereixi que aquestes operacions a cervell obert s'hagin pogut dur a terme amb l'objectiu d'intervenir sobre el propi cervell.
El 1890, Gottlieb Burckhardt va ser objecte d'una memòria. Va realitzar lobotomies parcials a sis pacients en un hospital psiquiàtric de Suïssa. Va perforar els seus cranis i va extreure seccions dels lòbuls frontals. Un d'ells va morir després de l'operació i un altre va ser trobat ofegat en un riu deu dies després de sortir de l'hospital.

### Segle XX

A principis del segle xx, el nombre de pacients que resideixen en hospitals psiquiàtrics va augmentar significativament mentre es disposava de pocs tractaments mèdics efectius. La lobotomia va ser una d'una sèrie de teràpies físiques radicals i invasives desenvolupades a Europa en aquesta època que van assenyalar una ruptura amb una cultura psiquiàtrica de nihilisme terapèutic que havia prevalgut des de finals del segle xix. Les noves teràpies físiques «heroiques» ideades durant aquesta època experimental, incloent la malariateràpia per a la parèsia general dels bojos (1917), la narcoteràpia (1920), la teràpia de xoc amb insulina (1933), la teràpia de xoc amb pentilenotetrazol (1934) i la teràpia electroconvulsiva (1938), va ajudar a dotar la professió psiquiàtrica terapèuticament moribunda i desmoralitzada d'un renovat sentit d'optimisme en la curabilitat de la bogeria i la potència del seu ofici. L'èxit de les teràpies de xoc, malgrat el risc considerable que suposaven per als pacients, també va ajudar a acomodar els psiquiatres a formes d'intervenció mèdica cada cop més dràstiques, inclosa la lobotomia.
L'historiador clínic Joel Braslow argumenta que des de la malarioteràpia fins a la lobotomia, les teràpies psiquiàtriques físiques «s'apropen cada vegada més a l'interior del cervell» amb aquest òrgan cada cop més «al centre com a font de malaltia i lloc de cura». Per a Roy Porter, un degà historiador clínic, les intervencions psiquiàtriques sovint violentes i invasives desenvolupades durant les dècades del 1930 i 1940 són indicatives tant del desig ben intencionat dels psiquiatres de trobar alguns mitjans mèdics per alleujar el patiment del gran nombre de pacients ingresats als hospitals psiquiàtrics i també la relativa manca de poder social d'aquells mateixos pacients per resistir les intervencions cada cop més radicals i fins i tot temeràries dels metges de l'asil. Molts metges, pacients i familiars de l'època creien que, malgrat les conseqüències potencialment catastròfiques, els resultats de la lobotomia eren aparentment positius en molts casos o, almenys, es consideraven com a tals quan es mesuraven al costat de l'alternativa aparent de la institucionalització a llarg termini. La lobotomia sempre ha estat controvertida, però durant un període del corrent mèdic, fins i tot va ser celebrada i considerada com un remei legítim d'últim recurs per a categories de pacients que d'una altra manera es consideraven desesperats. Avui en dia, la lobotomia s'ha convertit en un procediment menyspreat, un sinònim de la barbàrie mèdica i un exemple exemplar de la trepitjada mèdica dels drets dels pacients.

### Psicocirugia primerenca

Abans de la dècada del 1930, els metges individuals havien experimentat amb poca freqüència amb noves operacions quirúrgiques al cervell dels que es consideraven bojos. Sobretot el 1888, el psiquiatre suís Gottlieb Burckhardt va iniciar el que es considera comunament el primer intent sistemàtic de psicocirurgia humana moderna. Va operar sis pacients crònics sota la seva cura a l'asil suís Préfargier, extirpant seccions de l'escorça cerebral. La decisió de Burckhardt d'operar es va basar en tres punts de vista generalitzats sobre la naturalesa de la malaltia mental i la seva relació amb el cervell:
* en primer lloc, la creença que la malaltia mental era de naturalesa orgànica i reflectia una patologia cerebral subjacent;
* a continuació, que el sistema nerviós s'organitzava segons un model associacionista que comprenia un sistema d'entrada o aferent (un centre sensorial), un sistema de connexió on tenia lloc el processament de la informació (un centre d'associació) i un sistema de sortida o eferent (un centre motor);
* finalment, una concepció modular del cervell mitjançant la qual facultats mentals discretes es connectaven a regions específiques del cervell.
La hipòtesi de Burckhardt era que en crear deliberadament lesions a les regions del cervell identificades com a «centres d'associació» es podria produir una transformació del comportament. Segons el seu model, els malalts mentals podrien experimentar «excitacions anormals en qualitat, quantitat i intensitat» a les regions sensorials del cervell i aquesta estimulació anormal es transmetria després a les regions motores donant lloc a la patologia mental. Però va raonar que l'eliminació de material de qualsevol de les zones «sensorials» o «motores» podria donar lloc a una «pertorbació funcional greu». En canvi, dirigint-se als centres de l'associació i creant una «fosa» al voltant de la regió motora del lòbul temporal, esperava trencar les seves línies de comunicació i així alleujar tant els símptomes mentals com l'experiència d'angoixa mental.
Amb la intenció de millorar els símptomes en aquells amb condicions violentes i intractables en lloc d'aconseguir una cura, Burckhardt va començar a operar pacients el desembre de 1888, però tant els seus mètodes quirúrgics com els seus instruments eren toscs i els resultats del procediment es van barrejar en el millor dels casos. Va operar sis pacients en total i, segons la seva pròpia valoració, dos no van experimentar cap canvi, dos pacients es van quedar més tranquils, un pacient va patir convulsions epilèptiques i va morir pocs dies després de l'operació, i un pacient va millorar. Les complicacions inclouen debilitat motora, epilèpsia, afàsia sensorial i «sordesa de paraules». Al·legant una taxa d'èxit del 50%, va presentar els resultats al Congrés Mèdic de Berlín i va publicar un informe, però la resposta dels seus companys mèdics va ser hostil i no va fer més operacions.
L'any 1912, dos metges amb seu a Sant Petersburg, el principal neuròleg rus Vladimir Bekhterev i el seu col·lega estonià més jove, el neurocirurgià Ludvig Puusepp, van publicar un article que repassa una sèrie d'intervencions quirúrgiques que s'havien realitzat en malalts mentals. Tot i que generalment tractaven favorablement aquests esforços, en la seva consideració de la psicocirurgia van reservar un menyspreu incessant per als experiments quirúrgics de Burckhardt de 1888 i van opinar que era extraordinari que un metge amb formació pogués emprendre un procediment tan poc adequat.
| « | Hem citat aquestes dades per mostrar no només com d'infundades, sinó també com de perilloses eren aquestes operacions. No podem explicar com el seu autor, llicenciat en medicina, va poder dur-les a terme... | » |
| — Berrios 1997, p. 71 |||
Però els autors es van oblidar d'esmentar que l'any 1910 el mateix Puusepp havia realitzat una intervenció quirúrgica al cervell de tres malalts mentals, seccionant l'escorça entre els lòbuls frontal i parietal. Havia abandonat aquests intents a causa dels resultats insatisfactoris i aquesta experiència probablement va inspirar la invectiva que es dirigia a Burckhardt a l'article de 1912. El 1937, Puusepp, malgrat les seves crítiques anteriors a Burckhardt, estava cada cop més convençut que la psicocirurgia podria ser una intervenció mèdica vàlida per als trastorns mentals. A finals de la dècada del 1930, va treballar estretament amb l'equip de neurocirurgia de l'Hospital Racconigi (prop de Torí) per establir-lo com un centre primerenc i influent per a l'adopció de la lobotomia a Itàlia.

### Desenvolupament

La lobotomia es va realitzar per primera vegada l'any 1935 sota la direcció del neuròleg portuguès (i inventor del terme «psicocirurgia») António Egas Moniz. Desenvolupant primer l'interès per les condicions psiquiàtriques i el seu tractament somàtic a principis de la dècada del 1930, Moniz aparentment va concebre una nova oportunitat de reconeixement en el desenvolupament d'una intervenció quirúrgica al cervell com a tractament per a la malaltia mental.

#### Lòbul frontal

La font d'inspiració de la decisió de Moniz de posar en perill la psicocirurgia s'ha vist enfosquida per declaracions contradictòries fetes sobre el tema per Moniz i altres, tant de manera contemporània com retrospectiva. La narració tradicional aborda la qüestió de per què Moniz va apuntar als lòbuls frontals fent referència al treball del neurocientífic de Yale John Fulton i, de manera més espectacular, a una presentació que Fulton va fer amb la seva col·lega júnior Carlyle Jacobsen al Segon Congrés Internacional de Neurologia celebrat a Londres el 1935. L'àrea principal d'investigació de Fulton era la funció cortical dels primats i havia establert el primer laboratori de neurofisiologia de primats dels Estats Units d'Amèrica (a Yale) a principis de la dècada del 1930. Al Congrés de 1935, amb la presència de Moniz, Fulton i Jacobsen van presentar dues ximpanzés femelles, anomenades Becky i Lucy, que havien tingut lobotomies frontals i posteriors canvis de comportament i funció intel·lectual. Segons el relat de Fulton sobre el congrés, van explicar que abans de la cirurgia, tots dos animals, i especialment Becky, la més emotiva de les dues, van mostrar un «comportament frustrant», és a dir, tenien rebequeries que podien incloure rodar per terra i defecar, si, a causa del seu baix rendiment en un conjunt de tasques experimentals, no eren recompensats. Després de l'extirpació quirúrgica dels lòbuls frontals, el comportament d'ambdues primats va canviar notablement i Becky es va pacificar fins a tal punt que, aparentment, Jacobsen va dir que era com si s'hagués unit a un «culte a la felicitat». Durant la secció de preguntes i respostes de l'article, Moniz, s'al·lega, «va sorprendre» Fulton en preguntar-se si aquest procediment es podria estendre a subjectes humans que pateixen malalties mentals. Fulton va afirmar que va respondre que, tot i que en teoria era possible, segurament era una intervenció «massa formidable» per utilitzar-la en humans.
Moniz va començar els seus experiments amb la lobotomia només tres mesos després que el congrés hagués reforçat l'aparent relació de causa i efecte entre la presentació de Fulton i Jacobsen i la decisió del neuròleg portuguès d'operar els lòbuls frontals. Com a autor d'aquest relat, Fulton, que de vegades s'ha afirmat com el pare de la lobotomia, va poder constatar més tard que la tècnica va tenir el seu veritable origen al seu laboratori. Avalant aquesta versió dels esdeveniments, el 1949, el neuròleg de Harvard Stanley Cobb va comentar durant el seu discurs presidencial a l'Associació Neurològica Americana que «poques vegades en la història de la medicina s'ha traduït tan ràpida i dramàticament una observació de laboratori en un procediment terapèutic». L'informe de Fulton, redactat deu anys després dels esdeveniments descrits, no té, tanmateix, corroboració en el registre històric i té poca semblança amb un relat anterior inèdit que va escriure sobre el congrés. En aquesta narració anterior va esmentar un intercanvi incidental i privat amb Moniz, però és probable que la versió oficial de la seva conversa pública que va promulgar no tingui fonament. De fet, Moniz va afirmar que havia concebut l'operació un temps abans del seu viatge a Londres l'any 1935, després d'haver explicat en confidència al seu company júnior, el jove neurocirurgià Pedro Almeida Lima, ja l'any 1933 de la seva idea psicoquirúrgica. El relat tradicional exagera la importància de Fulton i Jacobsen per a la decisió de Moniz d'iniciar la cirurgia del lòbul frontal, i omet el fet que un conjunt detallat d'investigacions neurlògiques que va sorgir en aquest moment va suggerir a Moniz i altres neuròlegs i neurocirurgians que la cirurgia en aquesta part del el cervell podria produir canvis significatius de personalitat en els malalts mentals.
Els lòbuls frontals havien estat objecte d'investigació i especulació científica des de finals del segle xix. La contribució de Fulton, tot i que pot haver funcionat com a font de suport intel·lectual, és per si mateixa innecessària i inadequada com a explicació de la resolució de Moniz d'operar en aquesta secció del cervell. Sota un model evolutiu i jeràrquic de desenvolupament del cervell s'havia plantejat la hipòtesi que aquelles regions associades al desenvolupament més recent, com el cervell dels mamífers i, sobretot, els lòbuls frontals, eren responsables de funcions cognitives més complexes. Tanmateix, aquesta formulació teòrica va trobar poc suport de laboratori, ja que l'experimentació del segle xix no va trobar cap canvi significatiu en el comportament dels animals després de l'extirpació quirúrgica o l'estimulació elèctrica dels lòbuls frontals. Aquesta imatge de l'anomenat «lòbul silenciós» va canviar en el període posterior a la Primera Guerra Mundial amb la producció d'informes clínics d'exmilitars amb trauma cerebral. El perfeccionament de les tècniques neuroquirúrgiques també va facilitar els intents creixents d'eliminar tumors cerebrals, tractar l'epilèpsia focal en humans i va conduir a una neurocirurgia experimental més precisa en estudis amb animals. Es van informar casos en què els símptomes mentals es van alleujar després de l'extirpació quirúrgica del teixit cerebral malalt o danyat. L'acumulació d'estudis de casos mèdics sobre canvis de conducta després de danys als lòbuls frontals va portar a la formulació del concepte de «Witzelsucht», que designava una condició neurològica caracteritzada per una certa hilaritat i infantilitat en aquells que la pateixen. La imatge de la funció del lòbul frontal que va sorgir d'aquests estudis es va complicar per l'observació que els dèficits neurològics associats al dany a un únic lòbul es podrien compensar si el lòbul oposat es mantingués intacte. El 1922, el neuròleg italià Leonardo Bianchi va publicar un informe detallat sobre els resultats de les lobotomies bilaterals en animals que recolzava l'afirmació que els lòbuls frontals eren tots dos integrants de la funció intel·lectual i que la seva eliminació provocava la desintegració de la personalitat del subjecte. Aquest treball, tot i ser influent, no va estar exempt de crítiques a causa de les deficiències en el disseny experimental.
La primera lobotomia bilateral d'un subjecte humà va ser realitzada pel neurocirurgià estatunidenc Walter Dandy l'any 1930. El neuròleg Richard Brickner va informar d'aquest cas l'any 1932, relatant que el receptor, conegut com «Pacient A», mentre experimentava un embotiment de l'afecte, no tenia una disminució aparent de la funció intel·lectual i semblava, almenys a l'observador casual, perfectament normal. Brickner va concloure d'aquesta evidència que «els lòbuls frontals no són 'centres' per a l'intel·lecte». Aquests resultats clínics es van replicar en una operació similar realitzada el 1934 pel neurocirurgià Roy Glenwood Spurling i informada pel neuropsiquiatra Spafford Ackerly. A mitjans de la dècada del 1930, l'interès per la funció dels lòbuls frontals va assolir un punt màxim. Això es va reflectir en el congrés neurològic de Londres de 1935, que va acollir com a part de les seves deliberacions, «un simposi notable... sobre les funcions dels lòbuls frontals». El panell va estar presidit per Henri Claude, un neuropsiquiatra francès, que va començar la sessió repassant l'estat de la investigació sobre els lòbuls frontals i va concloure que «alterar els lòbuls frontals modifica profundament la personalitat dels subjectes». Aquest simposi paral·lel contenia nombroses ponències de neuròlegs, neurocirurgians i psicòlegs; entre aquests hi havia un de Brickner, que va impressionar molt a Moniz, que va tornar a detallar el cas del «Pacient A». L'article de Fulton i Jacobsen, presentat en una altra sessió de la conferència sobre fisiologia experimental, va ser destacat per enllaçar estudis animals i humans sobre la funció dels lòbuls frontals. Així, en el moment del Congrés de 1935, Moniz tenia a la seva disposició un nombre creixent d'investigacions sobre el paper dels lòbuls frontals que s'estenia molt més enllà de les observacions de Fulton i Jacobsen.
Tampoc va ser Moniz l'únic metge de la dècada del 1930 que va contemplar procediments dirigits directament als lòbuls frontals. Tot i que, en última instància, es va desestimar que la cirurgia cerebral comportava massa risc, metges i neuròlegs com William Mayo, Thierry de Martel, Richard Brickner i Leo Davidoff havien acceptat la proposta abans de 1935. Inspirat pel desenvolupament de Julius Wagner-Jauregg de la malariateràpia per al tractament de la parèsia general dels bojos, el metge francès Maurice Ducosté va informar el 1932 que havia injectat 5 ml de sang amb malària directament als lòbuls frontals de més de 100 pacients parètics a través de forats perforats al crani. Va afirmar que els parètics injectats mostraven signes «d'una millora mental i física indiscutible» i que els resultats dels pacients psicòtics sotmesos al procediment també van ser «encoratjadors». La injecció experimental de sang amb malària que provoca febre als lòbuls frontals també es va replicar durant la dècada del 1930 en el treball d'Ettore Mariotti i M. Sciutti a Itàlia i Ferdière Coulloudon a França. A Suïssa, gairebé simultàniament a l'inici del programa de lobotomia de Moniz, el neurocirurgià François Ody havia extirpat tot el lòbul frontal dret d'un pacient esquizofrènic catatònic. A Romania, el procediment d'Ody va ser adoptat per Dimitri Bagdasar i Constantinesco que treballaven a l'Hospital Central de Bucarest. Ody, que va retardar la publicació dels seus propis resultats durant uns quants anys, després va retreure a Moniz per haver afirmat haver curat pacients mitjançant lobotomia sense esperar a determinar si hi havia hagut una «remissió duradora».

#### Model neurològic

Els fonaments teòrics de la psicocirurgia de Moniz eren en gran manera proporcionals als del segle xix que havien informat la decisió de Burckhardt d'extirpar matèria del cervell dels seus pacients. Encara que en els seus escrits posteriors Moniz va fer referència tant a la teoria de la neurona de Ramón y Cajal com al reflex condicionat d'Ivan Pàvlov, en essència es va limitar a interpretar aquesta nova investigació neurològica en termes de la vella teoria psicològica de l'associacionisme. Ell es diferenciava significativament de Burckhardt, però perquè no pensava que hi hagués cap patologia orgànica en el cervell dels malalts mentals, sinó que les seves vies neuronals estaven atrapades en circuits fixos i destructius que conduïen a «idees predominants i obsessives». Com va escriure Moniz el 1936:
| « | [Els] problemes mentals han de tenir... una relació amb la formació d'agrupaments cel·lulo-connectius, que es tornen més o menys fixats. Els cossos cel·lulars poden romandre completament normals, els seus cilindres no tindran cap alteració anatòmica; però els seus múltiples enllaços, molt variables en la gent normal, poden tenir arranjaments més o menys fixos, que tindran una relació amb idees persistents i deliri en determinats estats psíquics morbosos. | » |
| — Kotowicz 2005, p. 88 |||
Per a Moniz, «per curar aquests pacients», calia «destruir les disposicions més o menys fixes de connexions cel·lulars que hi ha al cervell, i particularment les relacionades amb els lòbuls frontals», eliminant així els seus circuits cerebrals patològics fixos. Moniz creia que el cervell s'adaptaria funcionalment a aquesta lesió. A diferència de la posició adoptada per Burckhardt, era infalsificable segons els coneixements i la tecnologia de l'època ja que l'absència d'una correlació coneguda entre la patologia física del cervell i la malaltia mental no podia refutar la seva tesi.

#### Les primeres lobotomies

| « | Les hipòtesis subjacents al procediment podrien ser qüestionades; la intervenció quirúrgica es podria considerar molt audaç; però aquests arguments ocupen una posició secundària perquè ara es pot afirmar que aquestes operacions no són perjudicials ni per a la vida física ni psíquica del pacient, i també que la recuperació o la millora es poden obtenir amb freqüència d'aquesta manera. | » |
| — Egas Moniz (1937) |||
El 12 de novembre de 1935 a l'Hospital Santa Marta de Lisboa, Moniz va iniciar la primera d'una sèrie d'operacions al cervell de persones amb malalties mentals. Els primers pacients seleccionats per a l'operació van ser proporcionats pel director mèdic de l'Hospital Mental Miguel Bombarda de Lisboa, José de Matos Sobral Cid. Com que Moniz no tenia formació en neurocirurgia i les seves mans estaven afectades per la gota, el procediment va ser realitzat sota anestèsia general per Pedro Almeida Lima, que prèviament havia ajudat a Moniz en la seva investigació sobre angiografia cerebral. La intenció era eliminar algunes de les fibres llargues que connectaven els lòbuls frontals amb altres grans centres cerebrals. Amb aquesta finalitat, es va decidir que Lima perforaria el crani amb una trefina i després injectaria etanol a la «substància blanca subcortical de l'àrea prefrontal» per destruir les fibres de connexió (o «vies d'associació»), i crear el que Moniz va anomenar una «barrera frontal».
Un cop finalitzada la primera operació, Moniz la va considerar un èxit i, observant que la depressió de la pacient s'havia alleujat, la va declarar «guarida» tot i que, de fet, mai va ser donada d'alta de l'hospital psiquiàtric. Moniz i Lima van persistir amb aquest mètode d'injectar alcohol als lòbuls frontals durant els set pacients següents, però després d'haver d'injectar alguns pacients en nombroses ocasions per obtenir el que consideraven un resultat favorable, van modificar el mitjà per tal de seccionar el lòbul frontal. Per al novè pacient van introduir un instrument quirúrgic anomenat «leucotom»; es tractava d'una cànula que feia 11 centímetres de llargada i 2 centímetres de diàmetre. Tenia un llaç de filferro retràctil en un extrem que, quan es girava, produïa una lesió circular d'1 centímetre de diàmetre a la substància blanca del lòbul frontal. Normalment, es tallaven sis lesions a cada lòbul, però si no estaven satisfets amb els resultats, Lima podria realitzar diversos procediments, cadascun produint múltiples lesions als lòbuls frontals esquerre i dret.
En finalitzar aquesta primera sèrie de lobotomies el febrer de 1936, Moniz i Lima havien operat vint pacients amb un període mitjà d'una setmana entre cada procediment; Moniz va publicar les seves troballes amb molta pressa el març del mateix any. Els pacients tenien entre 27 i 62 anys; dotze eren dones i vuit homes. Nou dels pacients van ser diagnosticats amb depressió, sis amb esquizofrènia, dos amb trastorn de pànic i un amb mania, catatonia i transtorn bipolar. Els seus símptomes més destacats eren l'ansietat i l'agitació. La durada de la seva malaltia abans del procediment va variar des de tan sols quatre setmanes fins a 22 anys, tot i que tots menys quatre havien estat malalts durant almenys un any.Els pacients eren operats normalment el dia que arribaven a la clínica de Moniz i tornaven al cap de deu dies a l'Hospital Mental Miguel Bombarda. Es va realitzar una avaluació de seguiment postoperatòria superficial entre una i deu setmanes després de la cirurgia. Es van observar complicacions en cadascun dels pacients amb lobotomia i van incloure: «augment de la temperatura, vòmits, incontinència urinària i fecal, diarrea i afeccions oculars com blefaroptosi i nistagme, així com efectes psicològics com apatia, acinèsia, letàrgia, desorientació local i temporal, cleptomania i sensacions anormals de fam». Moniz va afirmar que aquests efectes eren transitoris i, segons la seva valoració publicada, el resultat d'aquests vint primers pacients va ser que el 35%, o set casos, van millorar significativament, un altre 35% van millorar una mica i el 30% restant (sis casos) no es van veure canvis. No hi va haver morts i no va considerar que cap pacient s'hagués deteriorat després de la lobotomia.

## Acceptació

Moniz va difondre ràpidament els seus resultats mitjançant articles a la premsa mèdica i una monografia l'any 1936. Inicialment, però la comunitat mèdica semblava hostil al nou procediment.
El 26 de juliol de 1936, un dels seus ajudants, Diogo Furtado, va fer una presentació a la reunió parisina de la Société Médico-Psychologique sobre els resultats de la segona cohort de pacients lobotomitzats per Lima. Sobral Cid, que havia subministrat a Moniz el primer conjunt de pacients per a la lobotomia des del seu propi hospital de Lisboa, va assistir a la reunió i va denunciar la tècnica, declarant que els pacients que havien estat retornats a la seva cura postoperatòriament estaven «disminuïts» havien va experimentar una «degradació de la personalitat». També va afirmar que els canvis que Moniz va observar en els pacients s'atribuïen més adequadament al xoc i al trauma cerebral, i va ridiculitzar l'arquitectura teòrica que Moniz havia construït per donar suport al nou procediment com a «mitologia cerebral». En la mateixa reunió, el psiquiatre parisenc, Paul Courbon, va declarar que no podia aprovar una tècnica quirúrgica que només es recolzava en consideracions teòriques més que en observacions clíniques. També opinava que la mutilació d'un òrgan no podia millorar-ne la funció i que les ferides cerebrals ocasionades per la lobotomia posaven en risc el desenvolupament posterior de meningitis, epilèpsia i abscessos cerebrals.
No obstant això, el tractament quirúrgic reeixit de Moniz de 14 de cada 20 pacients va portar a la ràpida adopció del procediment de manera experimental per part de metges individuals de països com el Brasil, Cuba, Itàlia, Romania i els Estats Units d'Amèrica durant la dècada del 1930.

### Lobotomia italiana

| « | En l'estat actual de les coses, si alguns són crítics amb la manca de precaució en la teràpia, és, d'altra banda, deplorable i inexcusable mantenir-se apàtic, amb les mans encreuades, satisfet amb elucubracions apreses sobre minuciositats simptomatològiques o curiositats psicopàtiques, o fins i tot. pitjor, ni tan sols fer això. | » |
| — Amarro Fiamberti [El-Hai 2005, pàg. 182] |||
Durant la resta de la dècada del 1930 el nombre de lobotomies realitzades a la majoria de països on es va adoptar la tècnica es va mantenir força baix. A la Gran Bretanya, que després va ser un centre important per a la lobotomia, només s'havien realitzat sis operacions abans de 1942. En general, els metges que van intentar el procediment van adoptar un enfocament prudent i pocs pacients van ser lobotomitzats abans de la dècada del 1940. Els neuropsiquiatres italians, que normalment eren primers i entusiastes adoptants de la lobotomia, van ser excepcionals en evitar un curs tan gradual.
La lobotomia es va informar per primera vegada a la premsa mèdica italiana l'any 1936, i Moniz va publicar un article en italià sobre la tècnica l'any següent. El 1937, va ser convidat a Itàlia per demostrar el procediment i durant un període de dues setmanes al juny d'aquell any va visitar centres mèdics a Trieste, Ferrara, i un proper a Torí, l'Hospital Racconigi, on va donar instruccions als seus col·legues neuropsiquiatres italians sobre la lobotomia i també va supervisar diverses operacions. La lobotomia es va presentar a dues conferències psiquiàtriques italianes el 1937 i durant els dos anys següents es van publicar una vintena d'articles mèdics sobre la psicocirurgia de Moniz per metges italians amb seu a institucions mèdiques ubicades a Racconigi, Trieste, Nàpols, Gènova, Milà, Pisa, Catània i Rovigo. El principal centre de lobotomia a Itàlia va ser l'Hospital Racconigi, on l'experimentat neurocirurgià Ludvig Puusepp va oferir una mà guia. Sota la direcció mèdica d'Emilio Rizzatti, el personal mèdic d'aquest hospital havia completat almenys 200 lobotomies el 1939. Els informes de metges basats en altres institucions italianes detallaven significativament menys operacions de lobotomia.
Les modificacions experimentals de les operacions de Moniz van ser introduïdes amb poc retard pels metges italians. Sobretot, el 1937 Amarro Fiamberti, el director mèdic d'una institució psiquiàtrica de Varese, va idear per primera vegada el procediment transorbital mitjançant el qual s'accedia als lòbuls frontals a través de les orbites oculars. El mètode de Fiamberti va ser punxar la fina capa d'os orbital a la part superior de la cavitat i després injectar alcohol o formol a la substància blanca dels lòbuls frontals a través d'aquesta obertura. Mitjançant aquest mètode, tot i que de vegades substituïa un leucotom per una agulla hipodèrmica, s'estima que va lobotomitzar uns 100 pacients durant el període fins a l'esclat de la Segona Guerra Mundial. La innovació de Fiamberti del mètode de Moniz posteriorment va ser una inspiració per al desenvolupament de la «lobotomia transorbital» de Walter Freeman.

### Lobotomia americana

28- La primera lobotomia prefrontal als Estats Units d'Amèrica va ser realitzada a l'Hospital Universitari George Washington el 14 de setembre de 1936 pel neuròleg Walter Freeman i el seu amic i company, el neurocirurgià, James W. Watts. Freeman s'havia trobat per primera vegada amb Moniz al Segon Congrés Internacional de Neurologia organitzat a Londres el 1935, on havia presentat una exposició de pòsters del treball del neuròleg portuguès sobre angiografia cerebral. Ocupant fortuïtament un estand al costat de Moniz, Freeman, encantat de la seva trobada casual, va formar una impressió molt favorable de Moniz, i després va comentar el seu «pur geni». Segons Freeman, si no s'haguessin conegut en persona és molt poc probable que s'hagués aventurat en el domini de la psicocirurgia del lòbul frontal. L'interès de Freeman per la psiquiatria va ser el resultat natural del seu nomenament l'any 1924 com a director mèdic dels Laboratoris d'Investigació de l'Hospital del Govern per a Bojos de Washington, conegut col·loquialment com St Elizabeth's. Ambiciós i un investigador prodigiós, Freeman, que va afavorir un model orgànic de la causa de la malaltia mental, va passar els anys següents de manera exhaustiva, però finalment infructuosa, investigant una base neuropatològica per a la bogeria. Després d'una comunicació preliminar de Moniz sobre la lobotomia a la primavera de 1936, Freeman va iniciar una correspondència el maig d'aquell any. En escriure que s'havia plantejat anteriorment la cirurgia psiquiàtrica del cervell, va informar a Moniz que, «tenint la teva autoritat espero seguir endavant». Moniz, a canvi, va prometre enviar-li una còpia de la seva propera monografia sobre la lobotomia i el va instar a comprar un leucotom a un proveïdor francès.
En rebre la monografia de Moniz, Freeman la va revisar de manera anònima per als Arxius de Neurologia i Psiquiatria. Lloant el text com un «la importància difícilment es pot sobreestimar», va resumir la justificació de Moniz per al procediment com a basat en el fet que, si bé no s'observava cap anormalitat física dels cossos cel·lulars cerebrals en els malalts mentals, les seves interconnexions cel·lulars poden albergar una «fixació de certs patrons de relació entre diversos grups de cèl·lules» i que això va donar lloc a obsessions, deliris i morbiditat mental. Tot i reconèixer que la tesi de Moniz era inadequada, per a Freeman tenia l'avantatge d'eludir la recerca de teixit cerebral malalt en malalts mentals suggerint, en canvi, que el problema era un problema funcional del cablejat intern del cervell on es podia obtenir alleujament tallant el problemàtic circuit mental.
* Article sobre Walter Freeman, James Watts i la lobotomia/leucotomia prefrontal. Saturday Evening Post, 24 de maig de 1941
* Pàgina 18
* Pàgina 19
El 1937 Freeman i Watts van adaptar el procediment quirúrgic de Lima i Moniz, i van crear la «tècnica Freeman-Watts», també coneguda com a «lobotomia prefrontal estàndard de Freeman-Watts», que van denominar «mètode de precisió».

### Lobotomia transorbital

La lobotomia prefrontal de Freeman-Watts encara requeria perforar forats al crani, de manera que la cirurgia va haver de ser realitzada en un quiròfan per neurocirurgians entrenats. Walter Freeman creia que aquesta cirurgia no estaria disponible per a aquells que més la necessitaven: pacients d'hospitals psiquiàtrics estatals que no tenien quiròfans, cirurgians o anestèsia, i pressupostos limitats. Freeman volia simplificar el procediment perquè el poguessin fer els psiquiatres dels hospitals psiquiàtrics.
Inspirat en el treball del psiquiatre italià Amarro Fiamberti, Freeman va concebre en algun moment apropar-se als lòbuls frontals a través de les orbites oculars en lloc de fer-hi forats al crani. El 1945 va agafar un punxó de gel de la seva pròpia cuina i va començar a provar la idea amb aranjes i cadàvers. Aquesta nova «lobotomia transorbital» implicava aixecar la parpella superior i col·locar la punta d'un instrument quirúrgic prim (sovint anomenat «orbitoclast» o «leucotom», encara que força diferent del leucotom de bucle de filferro descrit anteriorment) sota la parpella i contra la part superior de l'òrbita ocular. S'utilitzava un mall per introduir l'orbitoclast a través de la fina capa d'os i cap al cervell al llarg del pla del pont nasal, uns 15 graus cap a la cissura interhemisfèrica. L'orbitoclast es col·locava 5 centímetres (2 polzades) al lòbul frontal i després es girarva 40 graus a la perforació de l'òrbita de manera que la punta tallava cap al costat oposat del cap (cap al nas). L'instrument es tornarva a la posició neutra i s'enviava 2 centímetres més (4⁄5 polzades) al cervell, abans de ser girat al voltant de 28 graus a cada costat, per tallar cap a fora i de nou cap a dins; en una variació més radical al final de l'últim tall descrit, la culata de l'orbitoclast es forçava cap amunt de manera que l'eina tallava verticalment pel costat de l'escorça de la cissura interhemisfèrica; el «tall frontal profund». Tots els talls van ser dissenyat per tallar la matèria fibrosa blanca que connecta el teixit cortical de l'escorça prefrontal amb el tàlem. Aleshores es retirava el leucotom i es repetia el procediment a l'altre costat.
Freeman va realitzar la primera lobotomia transorbital a un pacient viu l'any 1946. La seva senzillesa va suggerir la possibilitat de realitzar-la en hospitals psiquiàtrics mancats de les instal·lacions quirúrgiques necessàries per al procediment anterior i més complex; Freeman va suggerir que, quan l'anestèsia convencional no estava disponible, s'utilitzaria la teràpia electroconvulsiva per deixar inconscient al pacient. El 1947, l'associació de Freeman i Watts va acabar, ja que aquest últim estava disgustat per la modificació de Freeman de la lobotomia d'una operació quirúrgica a un «simple procediment d'oficina». Entre 1940 i 1944 es van realitzar 684 lobotomies als Estats Units d'Amèrica. Tanmateix, a causa de la fervent promoció de la tècnica per part de Freeman i Watts, aquestes xifres van augmentar bruscament cap al final de la dècada del 1940. El 1949, l'any màxim de lobotomies als Estats Units d'Amèrica, es van realitzar 5.074 procediments i el 1951 més de 18.608 individus havien estat lobotomitzats als Estats Units d'Amèrica. S'estima que el 40% dels pacients de Freeman eren homes gai, lobotomitzats per canviar la seva orientació sexual.

## Prevalença

Als Estats Units d'Amèrica, aproximadament 40.000 persones van ser lobotomitzades i a Anglaterra es van fer 17.000 lobotomies.
Segons una estimació, als tres països nòrdics de Dinamarca, Noruega i Suècia, es van realitzar una xifra combinada d'aproximadament 9.300 lobotomies. Els hospitals escandinaus van lobotomitzar 2,5 vegades més persones per càpita que els hospitals dels Estats Units d'Amèrica. Segons una altra estimació, Suècia va lobotomitzar almenys 4.500 persones entre 1944 i 1966, principalment dones. Aquesta xifra inclou nens petits. A Noruega es van fer 2.005 lobotomies conegudes. A Dinamarca, hi havia 4.500 lobotomies conegudes.
Al Japó, la majoria de lobotomies es van realitzar a nens amb problemes de conducta. La Unió Soviètica va prohibir aquesta pràctica l'any 1950 per raons morals.
A Alemanya, només es va realitzar unes quantes vegades. Dels 1.129 pacients lobotomitzats entre 1935 i 1985 a Bèlgica, França i Suïssa, el 84% eren dones.
Ja a la dècada del 1950 es van començar a escoltar seriosos dubtes sobre aquesta pràctica i els diferents àmbits mèdics interessats van intentar establir la viabilitat d'aquest tractament, sobretot pel seu caràcter irreversible i bàrbar. Amb el descobriment dels neurolèptics l'any 1951 per dos metges de l'hospital Sainte-Anne de París, més eficaços i menys perillosos. Amb la introducció del primer neurolèptic el 1952 a França i el 1954 als Estats Units d'Amèrica, aquesta pràctica va decaure a la dècada del 1960. A finals de la dècada del 1970, la pràctica de la lobotomia havia cessat generalment, tot i que va continuar fins a la dècada del 1980 a França.
Al segle xxi, la lobotomia es considera una pràctica bàrbara i extremadament perillosa, i sistemàticament es prefereix el tractament farmacològic. A causa de la manca d'evidència sobre la seva eficàcia, ja no s'utilitza per tractar l'esquizofrènia.

## Crítiques

Ja l'any 1944, un autor del Journal of Nervous and Mental Disease comentava: «La història de la lobotomia prefrontal ha estat breu i tempestuosa. El seu curs ha estat esquitxat tant d'una oposició violenta com d'una acceptació servil i inqüestionable». A partir del 1947, el psiquiatre suec Snorre Wohlfahrt va avaluar els primers assaigs, informant que era «clarament perillós lobotomitzar els esquizofrènics» i que la lobotomia era «encara massa imperfecta per permetre'ns, amb la seva ajuda, aventurar-nos en una ofensiva general contra els casos crònics de trastorn mental», afirmant, a més, que «la psicocirurgia encara no ha pogut descobrir les seves indicacions i contraindicacions precises i, malauradament, els mètodes encara s'han de considerar bastant crus i perillosos en molts aspectes». L'any 1948 Norbert Wiener, l'autor de Cybernetics: Or the Control and Communication in the Animal and the Machine, va dir: «La lobotomia prefrontal ... recentment ha estat tenint una certa moda, probablement no aliena al fet que fa que la cura faci que la custòdia de molts pacients sigui més fàcil. Permeteu-me comentar de passada que matar-los fa encara més fàcil la seva custòdia».
La preocupació per la lobotomia va créixer constantment. El psiquiatre soviètic Vasily Gilyarovsky va criticar la lobotomia i el supòsit de localització cerebral mecànica que s'utilitza per dur a terme la lobotomia:
| « | S'assumeix que la transecció de substància blanca dels lòbuls frontals perjudica la seva connexió amb el tàlem i elimina la possibilitat de rebre d'ell estímuls que provoquen irritació i, en general, alteran les funcions mentals. Aquesta explicació és mecanicista i es remunta a l'estreta localització característica dels psiquiatres d'Amèrica, d'on ens va importar la lobotomia. | » |
| — Gilyarovsky, 1950 |||
La Unió Soviètica va prohibir oficialment el procediment l'any 1950 per iniciativa de Gilyarovsky. Els metges de la Unió Soviètica van concloure que el procediment era «contràriament als principis d'humanitat» i «a través de la lobotomia, un boig es converteix en un idiota». A la dècada del 1970, nombrosos països havien prohibit el procediment, igual que diversos estats dels Estats Units d'Amèrica.
L'any 1977, el Congrés dels Estats Units d'Amèrica, durant la presidència de Jimmy Carter, va crear el Comitè Nacional per a la Protecció de Subjectes Humans d'Investigació Biomèdica i del Comportament per investigar les denúncies que la psicocirurgia (incloses les tècniques de lobotomia) s'utilitzava per controlar les minories i restringir els drets individuals. El comitè va concloure que algunes psicocirurgies extremadament limitades i realitzades correctament podrien tenir efectes positius.
Torsten Wiesel ha qualificat l'atorgament del Premi Nobel a Moniz com un «sorprenent [error] de judici... un terrible error», i s'ha demanat que la Fundació Nobel anul·li el premi; La Fundació no ho ha fet i la seva pàgina web encara acull un article que defensa la lobotomia.

## Casos destacats

* Rosemary Kennedy, germana del president dels Estats Units d'Amèrica John F. Kennedy, va patir una lobotomia l'any 1941 que la va deixar incapacitada i institucionalitzada per a la resta de la seva vida.
* Howard Dully va escriure unes memòries del seu descobriment al final de la seva vida que havia estat lobotomitzat el 1960 als 12 anys.
* L'autora i poeta neozelandesa Janet Frame va rebre un premi literari l'any 1951 el dia abans de la lobotomia programada, i mai es va fer.
* Josef Hassid, violinista i compositor polonès, va ser diagnosticat d'esquizofrènia i va morir als 26 anys arran d'una lobotomia que li van practicar a Anglaterra.
* La pintora modernista sueca Sigrid Hjertén va morir arran d'una lobotomia el 1948.
* La germana gran del dramaturg estatunidenc Tennessee Williams, Rose, va rebre una lobotomia que la va deixar incapacitada de per vida; es diu que l'episodi va inspirar personatges i motius en algunes de les seves obres.
* Es diu sovint que quan una vareta de ferro va ser conduïda accidentalment pel cap de Phineas Gage el 1848, això va constituir una «lobotomia accidental», o que aquest esdeveniment va inspirar d'alguna manera el desenvolupament de la lobotomia quirúrgica un segle més tard. Segons l'únic estudi d'extensió del llibre de Gage, una investigació acurada no mostra aquesta relació.
* L'any 2011, Daniel Nijensohn, un neurocirurgià d'origen argentí de Yale, va examinar les radiografies d'Eva Perón i va concloure que se li va sotmetre a una lobotomia per al tractament del dolor i l'ansietat en els últims mesos de la seva vida.

## Literatura i cinema

S'han presentat lobotomies en diverses presentacions literàries i cinematogràfiques que reflecteixen l'actitud de la societat envers el procediment i, de vegades, l'han modificat. Els escriptors i els cineastes han tingut un paper fonamental a l'hora d'oposar el sentiment públic contra el procediment.
* La novel·la de 1946 de Robert Penn Warren, All the King's Men (Tots els homes del rei), descriu una lobotomia com fer que «un valent comanxe sembla un novell amb un ganivet per arrencar el cuir cabellut», i retrata el cirurgià com un home reprimit que no pot canviar els altres amb amor, de manera que, en canvi, recorre als «treballs de fusteria de grau superior».
* Tennessee Williams va criticar la lobotomia a la seva obra Suddenly, Last Summer (De sobte, l'últim estiu, 1958) perquè de vegades es va infligir a homosexuals (per fer-los «moralment sensats»). A l'obra, una matriarca rica ofereix a l'hospital mental local una donació substancial si l'hospital li fa una lobotomia a la seva neboda, cosa que espera que aturi les revelacions impactants de la neboda sobre el seu fill. Advertida que una lobotomia podria no aturar el «barboteig» de la seva neboda, respon: «Això pot ser, potser no, però després de l'operació, qui la creuria, doctor?».
* A la novel·la One Flew Over the Cuckoo's Nest (Algú va volar sobre el niu del cucut) de Ken Kesey de 1962 i la seva adaptació cinematogràfica de 1975, la lobotomia es descriu com a «castració del lòbul frontal», una forma de càstig i control després de la qual «No hi ha res a la cara. Igual que un d'aquests maniquís de botiga». En un pacient, «Podeu veure amb els seus ulls com el van cremar allà fora; els seus ulls estan tots fumats i grisos i abandonats per dins».
* A la novel·la de 1963 de Sylvia Plath The Bell Jar (La campana de vidre), la protagonista reacciona amb horror davant la «calma de marbre perpètua» d'una jove lobotomitzada.
* La novel·la de 1964 d'Elliott Baker i la versió cinematogràfica de 1966, A Fine Madness, retrata la lobotomia deshumanitzadora d'un poeta faldiller i violent que, després, és tan agressiu com sempre. El cirurgià és representat com un excèntric inhumà.
* La pel·lícula biogràfica de 1982 Frances representa l'actriu Frances Farmer (el tema de la pel·lícula) sotmesa a una lobotomia transorbital (tot i que la idea que es va realitzar una lobotomia a Farmer, i que Freeman la va realitzar, ha estat criticada per tenir poc o cap fonament de fets).
* La pel·lícula del 2018 The Mountain se centra en la lobotomia, actituds sobre la salut mental en general, a l'Amèrica de la dècada del 1950. El protagonista, un jove la mare del qual havia estat lobotomitzada, ocupa una feina com a fotògraf mèdic per a un metge el personatge del qual es basa lliurement en Freeman.

## Notes

* ↑ Walter Rudolf Hess, que va ser el guanyador conjunt amb Moniz del Premi Nobel l'any 1949 pel seu treball sobre la funció del mesencèfal, no va tenir cap implicació amb la lobotomis.
* ↑ Un informe de 1937 detallava que als Estats Units d'Amèrica hi havia llavors 477 institucions psiquiàtriques amb una població total d'aproximadament 451.672 pacients, gairebé la meitat dels quals havien estat residents durant un període de cinc anys o més [Feldman, Goodrich 2001, pàg. 650], [Mashour, Walker, Martuza 2005, pàg. 411]. L'informe també va observar que els pacients psiquiàtrics ocupaven el 55% de tots els llits hospitalaris a Amèrica [Feldman, Goodrich 2001, pàg. 650], [Mashour, Walker, Martuza 2005, pàg. 411]. Les condicions dins dels hospitals psiquiàtrics dels Estats Units d'Amèrica es van convertir en objecte de debat públic a mesura que es van publicar una sèrie d'exposicions a la dècada del 1940. [Maisel 1946], [Wright 1947], [Deutsch 1948], [Feldman, Goodrich, 2001, pàg. 650], [Pressman 2002, 148-150] Un article de la revista Life de 1946 remarcava que el sistema nacional d'hospitals psiquiàtrics s'assemblava a «poc més que els camps de concentració segons el patró de Belsen»;[Maisel 1946, pàg. 102-103] un punt que la peça va destacar amb la fotografia documental que representava l'abandonament del pacient i les condicions materials deteriorades dins de les institucions psiquiàtriques [Pressman 2002, pàg. 148-149].
* ↑ Ugo Cerletti, el psiquiatre italià i inventor conjunt amb Lucio Bini de la teràpia electroconvulsiva, va descriure la psiquiatria durant el període d'entreguerres com una «ciència fúnebre» [Shorter 1997, pàg. 218]. Així mateix, Egas Moniz, l'inventor de la lobotomia, es va referir a la «impotència terapeutica» dels remeis terapèutics existents durant la dècada del 1930 [Gross, Schäfer 2011, pàg. 5]
* ↑ El pacient que pensava que millorava es va suïcidar posteriorment [Stone 2001, pàg. 80].
* ↑ Segons Puusepp, els tres pacients tenien depressió maníaca o es consideraven «equivalents epilèptics» [Feldman, Goodrich 2001, pàg. 149].
* ↑ Puusepp va admetre la seva experimentació de 1910 amb la psicocirurgia en una publicació de 1937 [Puusepp 1937]. En aquell moment havia realitzat una sèrie de 14 lobotomies per alleujar els símptomes agressius dels pacients. Convençut que els resultats havien estat positius en aquests casos, va considerar que calia més investigació en la psicocirurgia [Feldman, Goodrich 2001, pàg. 649].
* ↑ Professor de neurologia a la Universitat de Lisboa entre 1911 i 1944, Moniz també va ser durant diverses dècades un destacat parlamentari i diplomàtic. Va ser ambaixador de Portugal a Espanya durant la Primera Guerra Mundial i va representar Portugal a les negociacions del Tractat de Versalles de la postguerra [Tierney 2000, pàg. 23], però després del cop d'estat portuguès de 1926, que va donar lloc a la Ditadura Nacional. Moniz, que llavors tenia 51 anys, va dedicar completament els seus talents i energies considerables a la investigació neurològica. Al llarg de la seva carrera va publicar temes tan diversos com la neurologia, la sexologia, la biografia històrica i la història dels jocs de cartes [Tierney 2000, pàg. 22-23, 25], [Kotowicz 2005, pàg. 78] Pel seu desenvolupament l'any 1927 de l'angiografia cerebral, que va permetre la visualització rutinària dels vasos sanguinis perifèrics del cervell per primera vegada, va ser nominat dues vegades, sense èxit, per al Premi Nobel. Alguns han atribuït el seu desenvolupament de la lobotomia a una determinació per part seva de guanyar el Nobel després d'aquestes decepcions [Shorter 1997, pàg. 226], [Tierney 2000, pàg. 25].
* ↑ El neuropsiquiatra estatunidenc Walter Freeman també va assistir al Congrés on va presentar les seves conclusions de recerca sobre la ventriculografia cerebral. Freeman, que més tard tindria un paper central en la popularització i pràctica de la lobotomia a Amèrica, també tenia interès pels canvis de personalitat després de la cirurgia del lòbul frontal [Feldman, Goodrich 2001, pàg. 649]
* ↑ El pacient tenia meningioma, una forma poc freqüent de tumor cerebral sorgit a les meninges.
* ↑ Brickner i Davidoff havien planejat, abans de les primeres lobotomies de Moniz, operar els lòbuls frontals per alleujar la depressió [Valenstein 1997, pàg. 503].
* ↑ Moniz va escriure l'any 1948: «els que pateixen de malenconia, per exemple, estan angoixats per idees fixes i obsessives... i viuen en un estat permanent d'ansietat causat per una idea fixa que predomina sobre tota la seva vida... en contrast amb les accions automàtiques. , aquestes idees morboses estan molt arrelades en el complex sinàptic que regula el funcionament de la consciència, estimulant-la i mantenint-la en constant activitat... totes aquestes consideracions em van portar a la següent conclusió: cal alterar aquests ajustaments sinàptics i canviar el camins escollits pels impulsos en el seu pas constant per modificar les idees corresponents i forçar els pensaments per camins diferents...». [Berrios 1997, pàg. 74].
* ↑ Lima va descriure el seu paper com el d'un «instrument manejat pel Mestre» [Gross, Schäfer 2011, pàg. 2].
* ↑ Abans d'operar en subjectes vius, practicaven el procediment sobre un cap de cadàver [Feldman, Goodrich 2001, pàg. 650].
* ↑ William Sargant i Eliot Slater van estimar que s'havien realitzat 15.000 lobotomies al Regne Unit el 1962. [Kotowicz 2008, pàg. 486 n.1], [Sargant, Slater 1963, pàg. 98].
* ↑ Les 14 lobotomies informades per Puusepp en el seu article de 1937 es van realitzar a l'Hospital Racconigi [Puusepp 1937], [Kotowicz 2008 pàg. 477, 486].
* ↑ Frank Freeman, el fill de Walter Freeman, va declarar en una entrevista amb Howard Dully que: «Tenia diversos punxons de gel que només embolcallaven la part posterior del calaix de la cuina. El primer punxó de gel va sortir directament del nostre calaix. Va anar directament als lòbuls frontals, va ser, des del punt de vista estètic, diabòlic només observar aquesta cosa va ser horrible. Quan Dully va preguntar a Frank Freeman, aleshores un guàrdia de seguretat de 79 anys, si estava orgullós del seu pare, va respondre: 'Oh, sí, sí, sí'. Va ser fantàstic. Va ser realment un lobotomista pioner molt notable. M'agradaria podria haver arribat més lluny» [Dully 2005].
* ↑ Rodney Dully, el fill del qual (Howard Dully) havia tingut una lobotomia transorbital realitzada per Walter Freeman quan tenia dotze anys, va declarar en una entrevista amb el seu fill que: «Només el vaig conèixer [Freeman] crec que l'única vegada. Va descriure que precisa era [la lobotomia transorbital] i que havia practicat el tall, literalment, amb un carro carregat d'aranjes, fent el moviment correcte i el gir correcte» [Dully 2005].

## Referències

* ↑ «Lobotomy: Definition, Procedure & History» (en anglès). Live Science.
* 1 2 Raz, 2009, p. 116.
* 1 2 3 4 Sutherland, 2004.
* ↑ Levinson, 2011.
* 1 2 Kaye, 2023.
* ↑ Johnson, 2014, p. 50-60.
* ↑ El-Hai, 2016.
* ↑ «Lobotomies» (en anglès). Western University. Arxivat de l'original el 2016-03-14. [Consulta: 18 setembre 2024].
* ↑ Kalat, 2007, p. 101.
* ↑ Zajicek, 2017, p. 33-61.
* ↑ Gallea, 2017, p. 302-304.
* ↑ Noyes i Kolb, 1962, p. 550-555.
* ↑ Partridge, 1950, p. 470-471.
* 1 2 Cooper, 2014, p. 143-154.
* 1 2 3 Valenstein, 1997, p. 499-516.
* ↑ Szasz, 2007, p. 151-172.
* ↑ Freberg, 2010, p. 416-417.
* ↑ Shutts, 1982.
* ↑ Raz, 2013, p. 101-113.
* 1 2 Hauert, 2009.
* ↑ Gross i Schäfer, 2011, p. 5.
* ↑ Swayze, 1995, p. 505-515.
* ↑ Hoenig, 1995, p. 337.
* ↑ Meduna, 1985, p. 53.
* 1 2 Pressman, 2002, p. 200.
* ↑ Brown, 2000, p. 371-382.
* ↑ Shorter, 1997, p. 190-225.
* 1 2 Jansson, 1998.
* ↑ Healy, 2000, p. 404.
* ↑ Braslow, 1995, p. 600-605.
* ↑ Braslow, 1997, p. 89, 93.
* ↑ Braslow, 1997, p. 3.
* ↑ Cooter, 2012, p. 216.
* ↑ Porter, 1999, p. 520.
* ↑ Pressman, 2002, p. 428.
* ↑ Raz, 2009, p. 116, 129.
* 1 2 3 Gross i Schäfer, 2011, p. 1.
* ↑ Heller et al., 2006, p. 727.
* ↑ Joanette et al., 1993, p. 572, 575.
* 1 2 3 4 5 6 Kotowicz, 2008, p. 486.
* 1 2 Manjila et al., 2008, p. 1.
* ↑ Noll, 2007, p. 326.
* ↑ Reevy, Ozer i Ito, 2010, p. 485.
* ↑ Steck, 2010, p. 85-89.
* ↑ Stone, 2001, p. 79-92.
* ↑ Suchy, 2011, p. 37.
* ↑ Mareke i Fangerau, 2010, p. 138.
* ↑ Ford i Henderson, 2006, p. 219.
* ↑ Green et al., 2010, p. 208.
* ↑ Sakas et al., 2007, p. 366.
* 1 2 Whitaker, Stemmer i Joanette, 1996, p. 276.
* 1 2 3 4 Berrios, 1997, p. 68.
* 1 2 3 4 Berrios, 1997, p. 69.
* ↑ Berrios, 1997, p. 69, 77.
* 1 2 Tierney, 2000, p. 26.
* ↑ Berrios, 1997, p. 70.
* ↑ Kotowicz, 2005, p. 77-101.
* ↑ Bechterev i Puusepp, 1912.
* 1 2 3 Kotowicz, 2005, p. 80.
* ↑ Berrios, 1997, p. 71.
* 1 2 3 4 Feldman i Goodrich, 2001, p. 649.
* 1 2 3 4 5 6 7 Kotowicz, 2008, p. 477.
* ↑ Doby, 1992, p. 2.
* ↑ Tierney, 2000, p. 25.
* ↑ El-Hai, 2005, p. 100.
* 1 2 Berrios, 1997, p. 72.
* ↑ Pressman, 2002, p. 13-14, 48-51, 54-55.
* 1 2 Berrios, 1997, p. 72-73.
* ↑ Shorter, 1997, p. 226.
* 1 2 3 Heller et al., 2006, p. 721.
* 1 2 3 4 Pressman, 2002, p. 48.
* 1 2 Berrios, 1997, p. 73.
* ↑ Pressman, 2002, p. 48-50.
* ↑ Pressman, 2002, p. 50.
* ↑ Pressman, 2002, p. 48-55.
* ↑ Valenstein, 1997, p. 541.
* ↑ Pressman, 2002, p. 51, 55.
* 1 2 3 4 5 6 7 Pressman, 2002, p. 51.
* ↑ Bianchi, 1922.
* ↑ Levin i Eisenberg, 1991, p. 14.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 Pressman, 2002, p. 52.
* 1 2 3 Kotowicz, 2005, p. 84.
* ↑ Brickner, 1932.
* ↑ Freeman i Watts, 1944, p. 532.
* ↑ Pressman, 2002, p. 53.
* 1 2 3 4 5 Valenstein, 1990, p. 541.
* 1 2 3 Feldman i Goodrich, 2001, p. 650.
* 1 2 3 Kotowicz, 2008, p. 478.
* ↑ Berrios, 1997, p. 77.
* 1 2 3 Valenstein, 1997, p. 503.
* ↑ Kotowicz, 2005, p. 99.
* 1 2 3 4 5 6 Feldman i Goodrich, 2001, p. 651.
* 1 2 Berrios, 1997, p. 74.
* ↑ Kotowicz, 2005, p. 89.
* 1 2 Kotowicz, 2005, p. 80–81.
* 1 2 3 Gross i Schäfer, 2011, p. 2.
* 1 2 3 4 5 Kotowicz, 2008, p. 482.
* ↑ Tierney, 2000, p. 29.
* ↑ Pressman, 2002, p. 54.
* ↑ Moniz, 1994, p. 237.
* ↑ Finger, 2001, p. 292.
* 1 2 3 4 5 Kotowicz, 2005, p. 81.
* ↑ Moniz, 1994, p. 237–39.
* ↑ Valenstein, 1997, p. 504.
* 1 2 Berrios, 1997, p. 75.
* 1 2 Kotowicz, 2005, p. 92.
* 1 2 3 Gross i Schäfer, 2011, p. 3.
* ↑ Kotowicz, 2008, p. 482-483.
* ↑ Kotowicz, 2008, p. 483.
* ↑ Feldman i Goodrich, 2001, p. 652.
* ↑ Kotowicz, 2008, p. 476-477.
* ↑ Kotowicz, 2008, p. 477, 487.
* 1 2 3 4 El-Hai, 2005, p. 182.
* 1 2 3 Finger, 2001, p. 293.
* 1 2 Weiss, Rauch i Price, 2007, p. 506.
* ↑ Shorter, 1997, p. 227.
* ↑ Pressman, 2002, p. 78.
* 1 2 3 4 5 6 7 Pressman, 2002, p. 76.
* ↑ Kotowicz, 2005, p. 94.
* ↑ Pressman, 2002, p. 73.
* ↑ Pressman, 2002, p. 73-75.
* 1 2 Pressman, 2002, p. 77.
* ↑ El-Hai, 2005, p. 184.
* ↑ El-Hai, 2005.
* ↑ Caruso i Sheehan, 2017, p. E6.
* ↑ Shorter, 1997, p. 227-228.
* ↑ Tranøy i Blomberg, 2005, p. 107.
* ↑ Tranøy, 1996, p. 1-20.
* ↑ Ogren i Sandlund, 2005, p. 353-367.
* ↑ Goldbeck-Wood, 1996, p. 708-709.
* ↑ Kragh, 2007.
* ↑ Lichterman, 1993, p. 1-4.
* 1 2 Diefenbach et al., 1999, p. 60-69.
* ↑ Bangen, 1992.
* 1 2 Zerouk, Lynda. «Durant 50 ans, 84 % des lobotomies furent réalisées sur des femmes, en France, Belgique et Suisse» (en francès). France TV.
* ↑ «La neurochirurgie fonctionnelle d'affections psychiatriques sévères» ( PDF) (en francès). Comité Consultatif National d'Ethique, 25-04-2002. Arxivat de l'original el 2011-07-20. [Consulta: 18 setembre 2024]. (French national consultative committee on ethics, opinion #71: Functional neurosurgery of severe psychiatric conditions)
* ↑ Ogren i Sandlund, 2005.
* ↑ Wiener, 1948, p. 148.
* ↑ Lichterman, 1993, p. 1–4.
* ↑ Gilyarovsky, 1973, p. 4.
* ↑ Wood i Wood, 2008, p. 153.
* ↑ «Protection on Human Subjects: Use of Psychosurgery in Practice and Research: Report and Recommendations for Public Comment. Part 3» ( PDF) (en anglès). Department of Health, Education, and Welfare (Federal Register), 42(99), 23-05-1977, pàg. 26317-26332. Arxivat de l'original el 2013-06-18 [Consulta: 18 setembre 2024].
* ↑ Szasz, 2011, p. 165.
* ↑ Jansson, Bengt. «Controversial Psychosurgery Resulted in a Nobel Prize, first published 29 October 1998» (en anglès). Nobel Prize.
* ↑ Feldman, 2001, p. 271.
* ↑ Day, 2008.
* ↑ Martin, 2004.
* ↑ Prior, 2008.
* ↑ Snyder i Steffen-Fluhr, 2012, p. 52.
* ↑ Kolin, 1998, p. 50-51.
* ↑ Macmillan, 1999-2012, p. 250.
* ↑ Nijensohn, 2012, p. 582.
* ↑ Grenander, 1978, p. 42-44.
* ↑ Bigsby, 1985, p. 100.
* ↑ Williams, 1998, p. 15.
* 1 2 Grenander, 1978, p. 42–44.
* ↑ Gabbard i Gabbard, 1999, p. 119-120.
* ↑ Arnold, 1982.
* ↑ Bragg, 2005, p. 72-75.
* ↑ El-Hai, 2005, p. 241-242.
* ↑ Kohn, 2018.
* ↑ Lapin, 2019.

## Bibliografia

* Acharya, Hernish J. «The Rise and Fall of Frontal Leucotomy». A: The Proceedings of the 13th Annual History of Medicine Days ( PDF) (en anglès), 2004.
* Arnold, William. Shadowland (en anglès). Berkley Books, 1982.
* Bangen, Hans. Geschichte der medikamentösen Therapie der Schizophrenie (en anglès), 1992.
* Bechterev, V.; Puusepp, L. «La chirugie des aliénes» (en francès). Archives Internationales de Neurologie, 34, 1912.
* Berrios, German E. «The Origins of Psychosurgery: Shaw, Burckhardt and Moniz» (en anglès). History of Psychiatry, 8(1), 1997. Arxivat de l'original el 2009-12-30. DOI: 10.1177/0957154X9700802905. PMID: 11619209 [Consulta: 18 setembre 2024].
* Bianchi, Leonardo. The Mechanism of the Brain and the Function of the Frontal Lobes (en anglès). Nova York , Edinburgh: William Wood & Co; E.S Livingstone, 1922.
* Bigsby, C. W. E.. A Critical Introduction to Twentieth-Century American Drama (en anglès). 2. Cambridge University Press, 1985. ISBN 978-0-521-27717-4.
* Bragg, Lynn. Myths and Mysteries of Washington (en anglès). TwoDot, 2005. ISBN 978-0-762-73427-6.
* Braslow, Joel T. «Effect of therapeutic innovation on perception of disease and the doctor-patient relationship: a history of general paralysis of the insane and malaria fever therapy, 1910–1950» (en anglès). American Journal of Psychiatry, 152(2), maig 1995, pàg. 660-665. PMID: 7726304.
* Braslow, Joel T. Mental Ills and Bodily Cures: Psychiatric Treatment in the First Half of the Twentieth Century (en anglès). University of California, 1997.
* Brickner, Richard M. «An interpretation of frontal lobe function based upon the study of a case of partial bilateral frontal lobotomy» (en anglès). Research Publications – Association for Research for Nervous end Mental Disease, 13, 1932.
* Brown, Edward M. «Why Wagner-Jauregg won the Nobel Prize for discovering malaria therapy for General Paresis of the Insane» (en anglès). History of Psychiatry, 11(4), 2000, pàg. 371-382. Arxivat de l'original el 2013-01-04. DOI: 10.1177/0957154X0001104403 [Consulta: 18 setembre 2024].
* Caruso, James P.; Sheehan, Jason P. «Psychosurgery, ethics, and media: a history of Walter Freeman and the lobotomy» (en anglès). Neurosurgical Focus, 43(3), 2017. DOI: 10.3171/2017.6.FOCUS17257. PMID: 28859561.
* Cooper, Rachel «On deciding to have a lobotomy: either lobotomies were justified or decisions under risk should not always seek to maximise expected utility» (en anglès). Medicine, Health Care and Philosophy, 17(1), 2014. DOI: 10.1007/s11019-013-9519-8.
* Cooter, Roger. «Neuropatients in Historyland». A: The Neurological Patient in History (en anglès). Rochester, NY: University of Rochester Press, 2012. ISBN 978-1-580-46412-3.
* Day, Elizabeth «He was bad, so they put an ice pick in his brain...» (en anglès). The Guardian, gener 2008.
* Deutsch, Albert. Shame of the States (en anglès). Nova York: Harcourt, Brace, 1948.
* Diefenbach, Gretchen; Diefenbach, Donald; Baumeister, Alan; West, Mark «Portrayal of lobotomy in the popular press: 1935–1960» (en anglès). Journal of the History of the Neurosciences, 8(1), abril 1999. Arxivat de l'original el 2010-03-23. DOI: 10.1076/jhin.8.1.60.1766. PMID: 11624138 [Consulta: 18 setembre 2024].
* Doby, T. «Cerebral Angiography and Egas Moniz» (en anglès). American Journal of Roentgenology, 359(2), 1992, pàg. 364.
* Dully, Howard «"My Lobotomy": Howard Dully's Journey» (en anglès). NPR, novembre 2005.
* El-Hai, Jack. The Lobotomist: A Maverick Medical Genius and His Tragic Quest to Rid the World of Mental Illness (en anglès). Wiley, 2005.
* El-Hai, Jack. Race and Gender in the Selection of Patients for Lobotomy (en anglès), desembre 2016.
* Feldman, Burton. The Nobel prize: a history of genius, controversy, and prestige (en anglès). Arcade Publishing, 2001.
* Feldman, Robert P.; Goodrich, James T. «Psychosurgery: A Historical Overview» (en anglès). Neurosurgery, 48(3), març 2001. DOI: 10.1097/00006123-200103000-00041. PMID: 11270556.
* Finger, Stanley. Origins of Neuroscience: A History of Explorations into Brain Function (en anglès). Oxford: Oxford University Press, 2001. ISBN 978-0-195-14694-3.
* Ford, Paul J.; Henderson, Jaimie M. «Functional neurosurgical intervention: neuroethics in the operating rooms». A: Neuroethics: defining the issues in theory, practice, and policy (en anglès). Oxford University Press, 2006. ISBN 978-0-1985-6721-9.
* Freberg, Laura A. Discovering Biological Psychology (en anglès). Belmont, Califòrnia: Wadsworth, 2010.
* Freeman, Walter; Watts, James W. «Psychosurgery: An Evaluation of Two Hundred Cases over Seven Years» (en anglès). Journal of Mental Science, 90(379), 1944. DOI: 10.1192/bjp.90.379.532.
* Gabbard, Glen O.; Gabbard, Krin. Psychiatry and the Cinema (en anglès). American Psychiatric Publishing, Inc., 1999. ISBN 978-0-880-48964-5.
* Gallea, Michael «A brief reflection on the not-so-brief history of the lobotomy» (en anglès). BCMedical Journal, 59, estiu 2017. Arxivat de l'original el 2019-02-07 [Consulta: 18 setembre 2024].
* Gilyarovsky, Vasily «Учение Павлова – основа психиатрии (Ensenyament de Pavlov - Base de la psiquiatria)» (en rus). Медицинский работник (Treballador mèdic), 37, setembre 1950.
* Gilyarovsky, Vasily. Избранные труды [Sel·lecció d'obres] (en rus). Moscou: Медицина (Medicina), 1973, p. 4.
* Goldbeck-Wood, Sandra «Norway compensates lobotomy victims» (en anglès). British Medical Journal, 313(7059), setembre 1996. DOI: 10.1136/bmj.313.7059.708a. PMC: 2352081. PMID: 11644825.
* Green, Alexander; Astradsson, A.; Stacey, R. J.; Aziz, T. Z.. «Functional and epilepsy neurosurgery». A: Landmark Papers in Neurosurgery (en anglès). Oxford University Press, 2010. ISBN 978-0-199-59125-1.
* Grenander, M. E. «Of Graver Import Than History: Psychiatry in Fiction» ( PDF) (en anglès). Journal of Libertarian Studies, 2(1), 1978. PMID: 11614766.
* Gross, Dominik; Schäfer, Gereon «Egas Moniz (1874–1955) and the "invention" of modern psychosurgery: a historical and ethical reanalysis under special consideration of Portuguese original sources» (en anglès). Neurosurgical Focus, 30(2), 2011, pàg. 8. DOI: 10.3171/2010.10.FOCUS10214. PMID: 21284454.
* Hauert, Jonas. L'asile du docteur Burckhardt, 1882-1896: incurables et chirurgie à la Maison de santé de Préfargier (en francès), 2009.
* Healy, David «Some continuities and discontinuities in the pharmacotherapy of nervous conditions before and after chlorpromazine and imipramine» (en anglès). History of Psychiatry, 11(44), juny 2000. DOI: 10.1177/0957154X0001104405.
* Heller, A. C.; Amar, A.P.; Liu, C. Y.; Apuzzo, M. L. J. «Surgery of the mind and mood: A mosaic of issues in time and evolution» (en anglès). Neurosurgery, 59(4), 2006.
* Hoenig, J. «Schizophrenia». A: A History of Clinical Psychiatry: The Origin and History of Psychiatric Disorder s (en anglès). Athlone, 1995.
* Jansson, Bengt. Controversial Psychosurgery Resulted in a Nobel Prize (en anglès). Nobel Media, octubre 1998.
* Joanette, Yves; Stemmer, Brigitte; Assal, Gil; Whitaker, Harry «From theory to practice: the unconventional contribution of Gottlieb Burckhardt to psychosurgery» (en anglès). Brain and Language, 45(4), 1993. DOI: 10.1006/brln.1993.1061. PMID: 8118674.
* Johnson, Jenell. American Lobotomy: A Rhetorical History (en anglès). University of Michigan Press, 2014. ISBN 978-0-472-11944-8.
* Kaempffert, Waldemar «Turning the Mind Inside Out» (en anglès). Saturday Evening Post, 213(47), maig 1941.
* Kalat, James W. Biological psychology (en anglès). Belmont, Califòrnia: Wadsworth/Thomson Learning, 2007. ISBN 978-0-495-09079-3.
* Kaye, Hugh «The dark history of gay men, lobotomies and Walter Jackson Freeman II» (en anglès). Attitude, abril 2023.
* Kohn, Eric «'The Mountain' Review: Jeff Goldblum and Tye Sheridan Are Lost Souls in Rick Alverson's Beautiful, Fractured America» (en anglès). Indie Wire, agost 2018.
* Kolin, Philip «Something Cloudy, Something Clear: Tennessee Williams's Postmodern Memory Play» (en anglès). Journal of Dramatic Theory and Criticism, 12(2), primavera 1998.
* Kondratev, Fedor. Судьбы больных шизофренией: клинико-социальный и судебно-психиатрический аспекты [El destí dels pacients amb esquizofrènia: aspectes clínics, socials i psiquiàtrics forenses] ( PDF) (en rus). Moscou: ЗАО Юстицинформ (JSC Justinform), 2010.
* Kotowicz, Zbigniew «Gottlieb Burckhardt and Egas Moniz – Two Beginnings of Psychosugery» ( PDF) (en anglès). Gesnerus, 62(1)-61(2), 2005, pàg. 77-101. Arxivat de l'original el 2011-12-15 [Consulta: 18 setembre 2024].
* Kotowicz, Zbigniew «Psychosurgery in Italy, 1936–39» (en anglès). History of Psychiatry, 19(4), desembre 2008, pàg. 476-489. DOI: 10.1177/0957154X07087345. ISSN: 0957-154X. PMID: 19397090.
* Kragh, Jesper Vaczy «Sidste udvej? Træk af psykokirurgiens historie i Danmark» ( PDF) (en danès). Dansk Medicinhistorisk Årbog, 2007). Arxivat de l'original el 2016-03-05 [Consulta: 18 setembre 2024].
* Kragh, Jesper Vaczy «Shock Therapy in Danish Psychiatry» (en anglès). Medical History, 54(3), 2010, pàg. 341-364. DOI: 10.1017/S0025727300004646. PMC: 2889500. PMID: 20592884.
* Lapin, Andrew «A Lobotomist Struggles To Hang on in the Brilliant, Blistering 'The Mountain'» (en anglès). NPR, juliol 2019.
* Levin, Harvey S.; Eisenberg, Howard M. Frontal Lobe Function and Dysfunction (en anglès). Oxford: Oxford University Press, 1991. ISBN 978-0-195-06284-7.
* Levinson, Hugh «The strange and curious history of lobotomy» (en anglès). BBC News, novembre 2011.
* Lichterman, B. L. «On the history of psychosurgery in Russia» (en anglès). Acta Neurochirurgica, 125(1)-125(4), 1993, pàg. 1-4. DOI: 10.1007/BF01401819. PMID: 8122532.
* Maisel, Albert Q. «Bedlam 1946, Most U.S. Mental Hospitals are a Shame and a Disgrace» (en anglès). Life, 20, maig 1946.
* Manjila, S.; Rengachary, S.; Xavier, A. R.; Parker, B.; Guthikonda, M. «Modern psychosurgery before Egas Moniz: a tribute to Gottlieb Burckhardt» (en anglès). Neurosurgery Focus, 25(1), 2008, pàg. 1-4.
* Macmillan, M. An Odd Kind of Fame: Stories of Phineas Gage (en anglès). MIT Press, 2000.
* Mareke, Arends; Fangerau, Heiner. «Deep brain stimulation in psychiatric disorders». A: Implanted Minds: The Neuroethics of Intracerebral Stem Cell Transplantation and Deep Brain Stimulation (en anglès). Verlag, 2010. ISBN 978-3-837-61433-6.
* Martin, Douglas «Janet Frame, 79, Writer Who Explored Madness» (en anglès). The New York Times, gener 2004.
* Mashour, George A.; Walker, Erin E.; Martuza, Robert L. «Psychosurgery: Past, Present, and Future» ( PDF) (en anglès). Brain Research Reviews, 48(3), 2005, pàg. 409-419. Arxivat de l'original el 2013-01-17. DOI: 10.1016/j.brainresrev.2004.09.002. PMID: 15914249 [Consulta: 18 setembre 2024].
* Macmillan, Malcolm. The Phineas Gage Information Page: Lobotomy (en anglès). Universitat d'Akron, Ohio: The Center for the History of Psychology, 1999-2012.
* Meduna, L. J. «Autobiography of L. J. Meduna» (en anglès). Convulsive Therapy, 1(1), 1985, pàg. 43-57. PMID: 11940805.
* Moniz, Egas. «Prefrontal leucotomy in the treatment of mental disorders (1937)». A: American Journal of Psychiatry (1844–1944) (en anglès). American Psychiatric Publishing, 1994, p. 237-239. ISBN 978-0-890-42275-5.
* Nijensohn, D. E. «New evidence of prefrontal lobotomy in the last months of the illness of Eva Perón» (en anglès). World Neurosurgery, 77(3)-77(4), 2012, pàg. 582-590. DOI: 10.1016/j.wneu.2011.02.036. PMID: 22079825.
* Noll, Richard. The encyclopedia of schizophrenia and other psychotic disorders (en anglès). Infobase Publishing, gener 2007. ISBN 978-0-816-06405-2.
* Noyes, A. P.; Kolb, L. C.. Modern clinical psychiatry (en anglès). Filadèlfia, Londres: W.B. Saunders, 1962.
* Ogren, K.; Sandlund, M. «Psychosurgery in Sweden 1944–1964» (en anglès). Journal of the History of the Neurosciences, 14(4), 2005, pàg. 353-367. DOI: 10.1080/096470490897692. PMID: 16338693.
* Partridge, Maurice. Pre-frontal leucotomy (en anglès). Oxford: Blackwell Scientific Publications, 1950.
* Pressman, Jack D. Last Resort: Psychosurgery and the Limits of Medicine (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 2002.
* Prior, Alex «Music's boy wonder: Composer, conductor, singer ... and he's only fifteen» (en anglès). The Independent, febrer 2008.
* Porter, Roy. The Greatest Benefit to Mankind: A Medical History of Humanity from Antiquity to the Present (en anglès). Fontana Press, 1999.
* Puusepp, L. «Alcune considerazioni sugli interventi chirurgici nelle malattie mentali» (en italià). G Accad Med Torino, 100, 1937, pàg. 3-16.
* Raz, Mical «Psychosurgery, Industry and Personal Responsibility, 1940–1965» (en anglès). Social History of Medicine, 23(1), 2009, pàg. 116-133. DOI: 10.1093/shm/hkp061.
* Raz, Mical. The lobotomy letters: the making of American psychosurgery (en anglès). University of Rochester Press, 2013. ISBN 978-1-580-46449-9.
* Reevy, Gretchen; Ozer, Yvette Malamud; Ito, Yuri. Encyclopedia of Emotion (en anglès). ABC-CLIO, 2010. ISBN 978-0-313-34576-0.
* Sakas, Damianos E.; Panourias, L.G.; Singounas, E.; Simpson, B. A.. «Neurosurgery for psychiatric disorders: from the excision of brain tissue to the chronic electrical stimulation of neural networks». A: Operative Neuromodulation. Functional Neuroprosthetic Surgery (en anglès). Vol. 2: Neural Networks Surgery. Springer, 2007, p. 365-374. ISBN 978-3-211-33081-4.
* Shorter, Edward. A History of Psychiatry: From the Era of the Asylum to the Age of Prozac (en anglès). Wiley, 1997.
* Snyder, John; Steffen-Fluhr, Nancy. Overcoming Depression Without Drugs: Mahler's Polka With Introductory Funeral March (en anglès). AuthorHouse, 2012.
* Shutts, David. Lobotomy: resort to the knife (en anglès). Van Nostrand Reinhold, 1982. ISBN 978-0-442-20252-1.
* Sargant, William; Slater, Elliot. An Introduction to Physical Methods of Treatment in Psychiatry (en anglès). Williams & Wilkins, 1963.
* Steck, A. J. «Milestones in the development of neurology and psychiatry in Europe» (en anglès). Schweizer Archiv für Neurologie und Psychiatrie, 161(3), 2010, pàg. 85-89. DOI: 10.4414/sanp.2010.02153.
* Stone, James L. «Gottlieb Burckhardt – The Pioneer of Psychosurgery» (en anglès). Journal of the History of the Neurosciences, 10(1), 2001, pàg. 79-92. DOI: 10.1076/jhin.10.1.79.5634. PMID: 11446267.
* Suchy, Yana. Clinical Neuropsychology of Emotion (en anglès). Guilford Press, 2011. ISBN 978-1-609-18072-0.
* Swayze, V. W. «Frontal leukotomy and related psychosurgical procedures in the era before antipsychotics (1935–1954): a historical overview» (en anglès). American Journal of Psychiatry, 152, 1995, pàg. 505-515. DOI: 10.1176/ajp.152.4.505. PMID: 7900928.
* Szasz, Thomas. Coercion as Cure: A Critical History of Psychiatry (en anglès). New Brunswick, New Jersey: Transaction, 2007. ISBN 978-0-765-80379-8.
* Szasz, Thomas. Coercion as Cure: A Critical History of Psychiatry. Transaction Publishers, 2011. ISBN 978-1-412-80895-8.
* Tierney, Ann Jane «Egas Moniz and the Origins of Psychosurgery: A Review Commemorating the 50th Anniversary of Moniz's Nobel Prize» (en anglès). Journal of the History of the Neurosciences, 9(1), abril 2000, pàg. 22-36. DOI: 10.1076/0964-704X(200004)9:1;1-2;FT022. PMID: 11232345.
* Tranøy, Joar «Lobotomy in Scandinavian psychiatry» (en anglès). The Journal of Mind and Behavior, 17(1), hivern 1996, pàg. 1-20. Arxivat de l'original el 2008-05-26 [Consulta: 18 setembre 2024].
* Tranøy, Joar; Blomberg,, Wenche «Lobotomy in Norwegian Psychiatry» ( PDF) (en anglès). History of Psychiatry, 16(1), març 2005, pàg. 107-110. Arxivat de l'original el 2007-12-03. DOI: 10.1177/0957154X05052224 [Consulta: 18 setembre 2024].
* Valenstein, Elliot S. «The Prefrontal Area and Psychosurgery». A: The Prefrontal Cortex: Its Structure, Function and Pathology (en anglès). 85. Amsterdam, Nova York: Elsevier, 1990, p. 539-554 (Progress in Brain Research). ISBN 978-0-444-81124-0.
* Valenstein, Elliot A. «History of Psychosurgery». A: A History of Neurosurgery: In Its Scientific and Professional Contexts (en anglès). Park Ridge, IL: The American Association of Neurological Surgeons, 1997, p. 499-516. ISBN 978-1-879-28417-3.
* Weiss, Anthony P.; Rauch; Price, Bruce H. «Neurosurgical intervention for psychiatric illness: past, present and future». A: The Human Frontal Lobes: Functions and Disorders (en anglès). Guilford Press, 2007, p. 505-517. ISBN 978-1-593-85329-7.
* Whitaker, H. A.; Stemmer, B.; Joanette, Y. «A psychosurgical chapter in the history of cerebral localization: the six cases of Gottlieb Burkhardt». A: Classic Cases in Neuropsychology (en anglès). Hove: Psychology Press, 1996, p. 275-304. ISBN 978-0-863-77395-2.
* Wiener, Norbert. Cybernetics (en anglès). MIT Press, 1948.
* Williams, Tennessee. Suddenly Last Summer (en anglès). Dramatists Play Service, 1998. ISBN 978-0-822-21094-8.
* Wood, Jeffrey C.; Wood, Minnie. Therapy 101: A Brief Look at Modern Psychotherapy Techniques & How They Can Help (en anglès). New Harbinger Publications, setembre 2008. ISBN 978-1-572-24568-6.
* Wright, Frank Leon. Out of Sight, Out of Mind: A Graphic Picture of Present-day Institutional Care of the Mentally Ill in America, Based on More Than Two Thousand Eye-witness Reports (en anglès). Filadèlfia: Mental Health Foundation, 1947.
* Zajicek, Benjamin «Banning the Soviet Lobotomy: Psychiatry, Ethics, and Professional Politics during Late Stalinism» (en anglès). Bulletin of the History of Medicine, 91(1), 2017. DOI: 10.1353/bhm.2017.0002. ISSN: 1086-3176. PMID: 28366896.

## Vegeu també

* Bioètica i ètica mèdica
* Cingulotomia bilateral -destrucció d'una part del cervell
* Lesió del lòbul frontal
* Síndrome del lòbul frontal