OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Joseph Asajiro Satowaki

Joseph Asajirô Satowaki (里脇 浅次郎 Satowaki Asajirō) (1 de febrer de 1904 – 8 d'agost de 1996) va ser un prelat japonès de l'Església Catòlica. Serví com a arquebisbe de Nagasaki entre 1968 i 1990, sent elevat al Col·legi Cardenalici el 1979 pel Papa Joan Pau II.

## Biografia

Satowaki va néixer a Shitsu, i estudiant al seminari de Nagasaki i després a la Pontifícia Universitat Urbaniana de Roma i a la Universitat Catòlica d'Amèrica a Washington DC. Com a seminarista a Roma, convidà el frare franciscà conventual polonès i futur sant Maximilian Kolbe perquè es traslladés al Japó com a missioner. Ordenat prevere el 17 de desembre de 1932, realitzà tasca pastoral a la diòcesi de Nagasaki i serví com a procurador i canceller. Va ser administrador apostòlic de Taiwan entre 1941 i 1945, i com a rector del seminari de Nagasaki de 1945 a 1947. Entre 1945 i 1955 serví com a vicari general, com a editor del diari diocesà i com a professor a la Junshin School.

### Arquebisbe

El 25 de febrer de 1955, Satowaki va ser nomenat bisbe de Kagoshima pel Papa Pius XII. Rebé la consagració episcopal el 3 de maig següent de mans de l'arquebisbe Maximilien de Furstenberg, amb els bisbes Paul Aijirô Yamaguchi i Paul Yoshigoro Taguchi servint com a coconsagradors a l'església de la Mare de Déu dels Màrtirs de Nagasaki. Assistí al Concili Vaticà II entre 1962 i 1965, i va ser promogut a arquebisbe de Nagasaki el 19 de desembre de 1968. També serví com a President de la Conferència Episcopal Japonesa.
El Papa Joan Pau II el creà cardenal al consistori del 30 de juny de 1979, sent el tercer cardenal japonès, amb el títol de cardenal prevere de Santa Maria della Pace. Després de 21 anys al capdavant de l'arxidiòcesi, dimití com a arquebisbe de Nagasaki el 8 de febrer de 1990.
Satowaki va morir a Nagasaki a l'edat de 92 anys. Està enterrat al cementiri d'Akagi.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «SATOWAKI, Joseph Asajirô». The Cardinals of the Holy Roman Church. Arxivat 2000-09-02 a Wayback Machine.
* ↑ Fukushima, Francis Mutsuo «Why there is no Catechism in Japanese». Adoremus Bulletin, 4-2001. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 19 novembre 2016].
* 1 2 3 4 5 «Joseph Asjiro Cardinal Satowaki». Catholic-Hierarchy.org.
# Cajemé

José María Leyba Pérez, més conegut com a Cajemé "El que no beu" (Pesiou, Sonora, 14 de maig de 1835 - mort executat a Tres Cruces de Chamampaco, 23 d'abril de 1887) fou un ajudant de camp, alcalde major mexicà i un cabdill yaqui.
El 1853 es va unir a l'exèrcit mexicà. Pels seus mèrits durant el setge de Querétaro fou nomenat per Mariano Escobedo alcalde major de Rio Yaqui per tal que ajudés el governador Ignacio Pesqueira a sotmetre la tribu. En comptes d'això es va revoltar contra ells el 1872. Va reestructurar i disciplinar la societat yaqui per tal de donar-li seguretat econòmica i preparació militar; instituí un sistema de taxes, el control del comerç extern, va reviure la pràctica missionera dels treballs comunitaris i institucionalitzà la tradició tribal de les assemblees populars com a cossos decisoris, alhora que emmagatzemà material de guerra. Això li va permetre resistir els atacs de l'exèrcit mexicà fins a la caiguda del Fort El Añil el 1886.
Fou capturat a Guaymas un any més tard i executat a Tres Cruces de Chamampaco.

## Referències

* ↑ Raymundus Thomas Joseph Buve, Romana Falcón (eds). Pueblos en tiempos de guerra.: La formación de la nación en México, Argentina y Brasil (1800-1920) (en anglès). El Colegio de Mexico AC, 2017-04-21. ISBN 978-607-628-254-0.
* ↑ Katz, Friedrich. Revuelta, rebelión y revolución: La lucha rural en México del siglo XVI al XX (en castellà). Ediciones Era, 2013, p. 151. ISBN 978-968-411-620-7.
* ↑ Valenzuela Arce, José Manuel. Entre la magia y la historia: tradiciones, mitos y leyendas de la frontera (en castellà). Plaza y Valdes, 2000, p. 27. ISBN 978-968-856-847-7.
* ↑ Dennis, Yvonne Wakim; Hirschfelder, Arlene; Flynn, Shannon Rothenberger. Native American Almanac: More Than 50,000 Years of the Cultures and Histories of Indigenous Peoples (en anglès). Visible Ink Press, 2016-04-18. ISBN 978-1-57859-607-2.
* ↑ Hillary, Frank M. «Cajeme, and the Mexico of His Time». The Journal of Arizona History, 8, 2, 1967, pàg. 120–136. ISSN: 0021-9053.
# 334

El 334 (CCCIV) fou un any comú començat en dimarts del calendari julià.

## Esdeveniments

* 17 de juny, Imperi Romà: Constantí I el Gran promulga una llei per protegir les vídues i els orfes.
* Imperi Romà: L'emperador Constantí I el Gran sotmet els sàrmates.
# José Antonio Serrano Montalvo

José Antonio Serrano Montalvo (Jaén, 1923 - Saragossa, 28 d'abril de 2004) fou un advocat i polític espanyol, governador civil de Castelló, Lleida i Tarragona durant el franquisme.
El 1944 es va establir a Saragossa, on el 1949 es va llicenciar en dret a la Universitat de Saragossa. De 1947 a 1951 fou cap provincial del SEU a Saragossa. El setembre de 1955 fou designat cap nacional del Sindicato Español Universitario (SEU) en substitució de Jorge Jordana de Pozas i col·laborà a pacificar el món universitari després de la crisi de 1956 arran una manifestació d'estudiants en la que va morir d'un tret el jove falangista Matías Montero. El juliol de 1956, però, deixà el càrrec quan fou nomenat Governador civil de Castelló. Va ocupar el càrrec fins a març de 1960. quan fou nomenat governador civil de Lleida. Va deixar el càrrec en juny de 1968 quan fou nomenat governador civil de Tarragona. Va ocupar el càrrec fins a abril de 1971. Aleshores va exercir com a lletrat de la Delegació Nacional de Premsa, i després de la transició espanyola passà a l'Organisme Autònom Medios de Comunicación Social del Estado.

## Referències

* ↑ Esquela al diari ABC, 29 d'abril de 2004
* ↑ Don José Antonio Serrano Montalvo, designado jefe del SEU, ABC, 24 de setembre de 1955
* ↑ José Antonio Serrano Montalvo ayudó a las milicias universitarias Arxivat 2013-06-22 a Wayback Machine., Hespérides, septiembre 2004]
* ↑ Nuevos gobernadores civiles y jefes provinciales del movimiento, ABC, 6 de març de 1960
* ↑ Decreto 1116/1968, de 31 de mayo, por el que cesa en el cargo de Gobernador civil de la provincia de Lérida don José Antonio Serrano Montalvo.
* ↑ Decreto 1127/1968, de 31 de mayo, por el que se nombra Gobernador civil de la provincia de Tarragona a don José Antonio Serrano Montalvo.
* ↑ Decreto 709/1971, de 2 de abril, por el que cesa como Gobernador civil de la provincia de Tarragona don José Antonio Serrano Montalvo.
* ↑ Los pasillos de la memoria, Faro de Vigo, 23 d'octubre de 2008
# Pat Riley

Patrick James Riley (nascut el 20 març de 1945) és un executiu de la NBA, antic entrenador i antic jugador de la lliga.
Ha estat president dels Miami Heat des de 1995, i també en fou l'entrenador des del 1995 fins al 2003, i de nou des del 2005 fins al 2008.
Considerat un dels millors entrenadors NBA de tots els temps, Riley ha guanyat cinc anells de campió com a entrenador: quatre amb els Los Angeles Lakers dels 80, a l'era del Showtime amb Magic Johnson, i posteriorment un cinquè amb els Heat al 2006.

## Referències

* 1 2 «Bio: PAT RILEY» (en anglès). [Consulta: 19 novembre 2022].
# Bernard Berg

Bernard Berg (francès: Benny Berg) (Dudelange, 14 de setembre de 1931 - 21 de febrer de 2019) fou un polític i sindicalista luxemburguès.
A la dècada de 1970, Berg va ser un destacat membre del LSAP, amb escó a la Cambra de Diputats de Luxemburg i al consell comunal de Dudelange. Quan el diputat Raymond Vouel va deixar el govern per unir-se a la Comissió Europea, Berg va prendre el lloc de Vouel al gabinet Thorn com viceprimer ministre sota Gaston Thorn, amb el mateix càrrec va ser també en el nou govern de Pierre Werner.

## Referències

* ↑ «Décès de Benny Berg, ancien ministre». RTL 5minutes, 26-02-2019.
* ↑ «Foreign Minister Picks Up Housing Pointers». The Palm Beach Post, 13-04-1976 [Consulta: 10 novembre 2015].
* ↑ Clements, John. Clements' encyclopedia of world governments vol. 3 (en anglès). Political Research, inc, 1979, p. 168.
# Teodora Comnena

Teodora Comnena és el nom dels següents personatges:
* Teodora Comnena, germana de l'emperador Aleix I Comnè i muller de Constantí Diògenes
* Teodora Comnena, filla de l'emperador Aleix I Comnè i d'Irene Ducena, casada amb Constantí Àngel i ancestre de la Dinastia dels Àngels.
* Teodora Comnena, filla de l'emperador Joan II Comnè i Irene d'Hongria
* Teodora Comnena († 1184), filla d'Andrònic Comnè i d'Irene Aineidasa, casada el 1148 a Enric II de Babenberg duc d'Àustria.
* Teodora Comnena (1146 † després de 1185), filla d'Isaac Comnè i de Teodora Camaterina, casada el 1158 amb Balduí III de Jerusalem.
* Teodora Comnena, filla possible de Joan Ducas Comnè, duc de Xipre, i de Maria Taronita, casada el 1175 amb Bohemon III d'Antioquia, i després a Gauthier de Béthune, senyor de Bethsan.
* Teodora Comnena († després de 1285), emperadriu de Trebisonda, filla de Manuel I Comnè de Trebisonda i de la reina Russudan de Geòrgia
* Teodora Comnena, coneguda habitualment com a Despina Khatun
# 391
## Esdeveniments

* Milà (Itàlia): Teodosi I el Gran publica diversos decrets prohibint qualsevol forma de paganisme: els cultes, els temples, les vestals, els auspicis, la bruixeria.
* Alexandria (Egipte): El bisbe Teòfil aprofita els decrets de Teodosi per iniciar una persecució implacable dels pagans, destruint-ne els temples, entre ells la famosa Biblioteca d'Alexandria.
* Alcalá de Henares: descoberta, segons la llegenda, de les restes de Just i Pastor

## Necrològiques

* Barcelona (Tarraconense): Sant Pacià, bisbe de la ciutat i pare de l'Església.
* Antioquia (Síria): Libani, sofista i retòric grec.
* Sebaste (Pont): Pere, bisbe grec de la ciutat.
* Scetes (Egipte): Sant Macari el Gran, anacoreta.
# Edu Torres

Edu Torres (Barcelona, 26 de maig de 1964) és un entrenador de bàsquet català,

## Carrera esportiva
### Etapa com a jugador

Es va formar com jugador en el BIM de Sants fins a la categoria d'infantil. Quan va començar com a cadet, va jugar a les categories inferiors del Club Joventut Badalona i amb la U.E. Montgat i amb l'Ademar Badalona a Segona divisió.

### Etapa com a entrenador

La seva trajectòria com a tècnic va començar al capdavant del júnior del Joventut de Badalona, durant dues temporades. Durant nou temporades es va fer càrrec de l'Andorra, equip amb el qual va ascendir i debutar a l'ACB el 20 de setembre de 1992. L'estiu de 1995 va ocupar el càrrec de seleccionador nacional espanyol de la sub-22, i el 1997 es va fer càrrec del CB León. Dues temporades després va dirigir el Lleida Bàsquet i va ascendir en la seva segona temporada a l'ACB. Amb l'equip lleidatà va aconseguir ser el primer equip de la història de la competició a classificar-se per als play-offs en la primera temporada en què jugava en aquesta. Es va classificar per jugar la Copa ULEB, quedant eliminats en quarts de final. Durant la seva cinquena temporada a Lleida va ser substituït per Aleksander Petrovic, signant a continuació amb el CB Girona, equip que va entrenar durant dues temporades i mitja salvant-lo del descens en les dues primeres i portant l'Akasvayu Girona a la Copa del Rei i als playoffs.
L'any 2002 va ser elegit com el millor entrenador de l'ACB i millor entrenador català de totes les especialitats esportives, a més de ser reconegut per la Generalitat de Catalunya amb el premi Fair Play a la trajectòria esportiva. Anys més tard va tornar a les files de l'equip lleidatà, substituint a Andreu Casadevall. En la primera temporada va aconseguir quedar entre els vuit primers i, per tant, tornar a jugar els play-offs amb el Lleida.
El 8 de desembre de 2009 va arribar a un acord amb el CB Murcia per substituir Moncho Fernández, club amb el qual no aconseguia mantenir la categoria ACB. El 2011 es converteix en director esportiu i uns dels fundadors del Força Lleida Club Esportiu on estaria durant una temporada, fins a novembre de 2012. L'any 2013, es converteix en entrenador de l'equip mexicà Huracans de Tampico, i el 2014 passa a entrenar l'equip de bàsquet xinès Park Lane Snow Wolves.
En 2016, es converteix en el entrenador de l'equip Hong Kong Eastern, amb el que aconsegueix el títol de la Lliga de bàsquet ASEAN.

## Referències

* ↑ «Edu Torres es el elegido» (en castellà). La verdad, 08-12-2009 [Consulta: 17 octubre 2018].
* ↑ Edu Torres entrenador a l'ACB (enllaç obsolet)
* ↑ «Edu Torres: Un héroe en Hong Kong» (en castellà). ACB, 11-09-2018 [Consulta: 17 octubre 2018]. Arxivat 18 October 2018$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2018-10-18. [Consulta: 17 octubre 2018].

## Enllaços externs

* Edu Torres y Nenad Markovic, principales candidatos al banquillo del C.B. Murcia (castellà)
# Frontera entre Zàmbia i Zimbàbue

La frontera entre Zàmbia i Zimbàbue és la línia fronterera de 797 kilòmetres en sentit Oest-Est, que separa Zàmbia de Zimbàbue a l'Àfrica oriental.

## Traçat

La línia de demarcació comença al nord de Zimbàbue, a al trifini Moçambic-Zàmbia-Moçambic-Zimbàbue, després segueix el curs del Zambezi cap al sud-oest fins al llac Kariba. En aquest tret s'hi troben les cascades Victòria, que constitueixen un Parc Nacional. El llac Kariba és un llac artificial conseqüència d'un embassament construït entre 1955 i 1959.
A partir del sud del llac Kariba, la frontera, sempre seguint el Zambezi, va cap a l'oest a trifini entre Zimbàbue-Zàmbia-Botswana. Aquest trifini es troba només a dos kilòmetres d'un altre trifini, Zàmbia-Botswana-Namíbia, situada també al Zambezi.

## Referències

* ↑ «Dispute over the boundary of the Lake Kariba between Zambia and Zimbabwe is a concern-Hamukale» (en anglès). Lusaka Times, 13-04-2017.
* ↑ Richard A. Griggs Boundaries, Borders and Peace-building in Southern Africa: The Spatial Implications of the 'African Renaissance' p. 10
* ↑ B. Chaytor, K.R. Gray International Environmental Law and Policy in Africa, p. 205-206

## Enllaços externs

* Fotografia aèria de'ambdós trifinis
# Pànic del coure de 1789

El pànic del coure del 1789 va ser una crisi monetària dels primers els Estats Units que va ser causada per la degradació i la pèrdua de confiança en les monedes de coure que van succeir sota la presidència de George Washington.
Després de la Revolució Americana, molts estats van començar a encunyar les seves pròpies monedes en gran part en coure. Al començament, les monedes van ser àmpliament acceptades i el seu ús va ser rarament impedit, mentre que diversos intents de l'Imperi Britànic per introduir noves monedes a les Amèriques es van trobar amb resistència. Durant alguns anys hi va haver alts nivells de confiança en aquestes monedes i amb el coneixement que eren un coure d'alta qualitat.
A mesura que més falsificadors van començar la producció i van causar que els miners haguessin de rebaixar les seves monedes per romandre en els negocis, el valor del coure va començar a caure. Diverses lleis van ser aprovades durant aquest període, incloent la prohibició de les monedes rebaixades de ser considerada com a moneda de curs legal. L'Estat de Nova York va prohibir completament la circulació de les monedes de coure. L'estat de New Jersey el 1787 va declarar que ja no acceptaria cap oferta legal d'altres estats per cap deute. Això va afavorir la caiguda dels preus del coure, obligant a molts de miners a tancar, només deixant els falsificadors per a la producció de monedes de molt baixa qualitat.
El 1789 el mercat estava completament inundat de coures degradats que eren oficialment il·legals i, per tant, va causar que els ciutadans perdessin tota confiança en ells. Les monedes es van tornar gairebé completament inútils. A l'apogeu de la degradació, hi va haver una taxa d'inflació de 430% per al coure i el comerç va cessar, obligant a diverses empreses i fabricants a tancar.
La situació es va alleujar quan el Banc de Filadèlfia va començar a emetre bitllets de paper per reemplaçar les monedes de coure. Els governs estatals van tractar de cooperar amb el pla i, per tant, van establir la petita moneda fiduciària com un mitjà actiu de comerç. Amb l'estabilitat tornant a l'economia, el valor del coure també va augmentar novament, fins que gairebé va tornar als valors normals en la majoria de les àrees. El comerç va començar a florir novament quan en el sistema monetari es va restaurar la confiança. Aquest esdeveniment va ser en gran part un factor perquè el govern federal establís un estàndard federal més fort de la moneda i iniciant més impostos federals.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Armstrong, Martin. «When Fiat was the Solution: The Panic of 1789». Armstrong Economics: Forecasting the World.
* 1 2 3 4 5 «The Copper Panic and Small Change Notes 1789-1799». Colonial Currency.
# José Arias Uría

José Arias Uría (Ferrol, 1799-La Corunya, 3 de gener de 1873) va ser un polític gallec, ministre durant el regnat d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Fill d'Ángel Arias de Cal i de Francisca Uría, poc després de néixer la seva família es trasllada a Betanzos. Es llicencia en lleis a la Universitat de Santiago de Compostel·la en 1825, on havia militat en organitzacions liberals. poc després contreu matrimoni amb Josefa Sande. Exerceix després de concloure els seus estudis l'advocacia en Betanzos.
Diputat a Corts per La Corunya en 1839 pel Partit Progressista, presideix la Junta Revolucionària de Betanzos després del pronunciament de Baldomero Espartero de 1840. De nou diputat a l'any següent, denúncia en 1842 actes de corrupció al Govern del Regent. En 1844 és diputat provincial de la Corunya i ha d'exiliar-se un temps a Portugal durant la dècada moderada. Al cap de poc del seu retorn de l'exili després de la presa del poder dels progressistes, ingressa en la carrera judicial i és nomenat Fiscal en l'Audiència de Mallorca en 1854. Anteriorment havia estat magistrat a les audiències de La Corunya i València.
El 15 de gener de 1856 és nomenat ministre de Gracia i Justícia en el III gabinet d'Espartero, cessant el 14 de juliol d'aquest mateix any. Les seves grans accions en el ministeri van girar entorn de la resolució del problema de la Llei orgànica del poder Judicial en redacció en aquest moment i els problemes entorn de la relació amb l'Església catòlica.

## Referències

* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ Caballeros de la Orden de Santiago que efectuaron sus pruebas de ingreso durante el siglo XIX p. 247
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ El Palacio del Ministerio de Justicia y sus obras de arte, p. 305
* ↑ José Arias a xtec.es

## Bibliografia

* Diccionario biográfico español. Real Academia de la Historia
# 370
## Esdeveniments

* Regne d'Ibèria: Romans i perses arriben a un acord i divideixen el regne en dos: una part oriental, aliada dels perses on es manté el monarca que aquests havien recolzat, Aspagur II, i una occidental, amb els romans, on es reinstaura el deposat Saurmag II.
* Armènia: L'emperador romà Valent hi envia un exèrcit que n'expulsa els perses i instaura Pap com a rei.
* Sarmàtia: Els huns derroten els alans del Volga, que són forçats a servir en el seu exèrcit.
* Barcelona (Tarraconense): Sant Pacià de Barcino esdevé bisbe de la ciutat.

## Naixements

* Tomis (Estíria): Alaric I, rei dels visigots. (m. 410)

## Necrològiques

* Sardenya (Itàlia): Lucífer de Càller, bisbe.
# Funció W de Lambert

En matemàtiques, i concretament en anàlisi matemàtica, la funció W de Lambert (també anomenada funció Omega) és la solució de l'equació:
    $W(x)e^{W(x)}=x$.
En l'interval $[0,\infty )$ té una única solució positiva i creixent i en l'interval $(-1/e,0)$ té dues solucions, una creixent i l'altra decreixent. Per això es diu que les solucions en què $W(x)\geqslant W(-1/e)$ es troben a la branca principal de la funció i es denoten amb $Wp(x)$, mentre que les altres es troben a la branca secundària i es denoten amb $Wm(x)$.

## Història

La funció deu el seu nom a Johann Heinrich Lambert (1728-1777), qui la va enunciar per primera vegada el 1758, tot i que va ser Euler qui li va donar la forma $we^{w}$. La primera descripció de la funció inversa sembla deguda a George Pólya i Gábor Szegő el 1925.
La funció de Lambert va ser «redescoberta» diverses vegades en el segle XX en aplicacions especialitzades, però la seva importància no es va posar en relleu fins al 1990, quan es va anunciar que la funció donava una solució exacta als valors propis de l'energia del sistema quàntic corresponents al model de l'operador de Dirac, un problema físic fonamental.

## Algunes propietats

    $Wp(-1/e)=Wm(-1/e)=-1$
    $Wp(0)=0$
    $Wp(e)=1$
    ${\frac {dW}{dx}}={\frac {e^{-W}}{1+W}}$
    $Wp(x)=\displaystyle \sum \limits _{n=1}^{\infty }(-1)^{n-1}{\frac {n^{n-2}}{(n-1)!}}x^{n}$

## Representacions

* Representació de la part real, de la part imaginària i del mòdul de la funció W de Lambert en el pla complex
* $\scriptstyle z=\Re (W_{0}(x+iy))$
* $\scriptstyle z=|\Im (W_{0}(x+iy))|$
* $\scriptstyle z=|W_{0}(x+iy)|$
* Les tres funcions reunides

## Vegeu també

* Constant Omega

## Referències

* ↑ Pólya, George; Szegő, Gábor. Aufgaben und Lehrsätze der Analysis (en (alemany)). Berlin: Springer-Verlag, 2013. ISBN 9783642619878.
* ↑ Corless, R. M.; Gonnet, G. H.; Hare, D. E. G.; Jeffrey, D. J. «Lambert's W function in Maple» (en anglès). The Maple Technical Newsletter (MapleTech), 1993, pàg. 12-22.

## Bibliografia

* Corless, R.M. et al. «On the Lambert W function». Advances in Computational Mathematics, Vol. 5, 1996, pàg. 329-359. DOI: 10.1007/BF02124750. ISSN: 1019-7168.
* Kheyfits, A.I. «Closed-form representations of the Lambert W function». Fractional Calculus and Applied Analysis, Vol. 7, 2004, pàg. 177-190. ISSN: 1311-0454.

## Enllaços externs

* «Lambert W-Function». Digital Library of Mathematical Functions. [Consulta: 21 març 2015].
# Quadrantal

Àmfora o quadrantal (o Àmfora quadrantal) era una unitat de mesura de líquids romana equivalent a 25,86 litres. Els grecs també usaven aquesta mesura, però l'àmfora grega era quivalent a 40 litres.
Va ser la principal mesura romana de capacitat de líquids. Sext Pompeu Fest dona el text d'un plebiscit de data desconeguda que regulava els pesos i mesures: "Ex ponderus publicis, quibus hac tempestate populus octier solet, uti coaequetur sedulum, uti quadrantal vini octoginta pondo siet: congius vini decem pondos sex sextari congius siet vini; duodequinquaginta sextari quadrantal siet vini" (el quadrantal ha de contenir 80 pondos de vi i el congi 10; el sextari ha de ser 1/6 del congi i 1/48 del quadrantal).
El quadrantal estava subdividit en dos urnes (urnae), 8 congis (congii), 48 sextaris (sextarii), 96 hemines (heminae), 192 quartaris (quartarii), 348 acetabules (acetabulae), 576 ciats (cyathi) i 2304 ligules (ligulae). Comparat en mesures seques el quadrantal era tres vegades un modi (modius). L'única mesura més gran era el culeu o cul·leu (culeus o culleus) de 20 àmfores, que s'utilitzava per fer una estimació de la producció d'una vinya.
Un model estàndard de quadrantal era guardat amb gran cura al temple de Júpiter al Capitoli i s'anomenava Àmfora Capitolina. Aquesta mesura estava a càrrec dels edils. També allí mateix hi havia un congi fet sobre la mateixa base.
L'àmfora romana o quadrantal era 2/5 de la d'Egina i 2/3 de la d'Àtica (metretes); el congi romà era igual al χοῦς àtic. En mesures seques el quadrantal era també 1/3 de la d'Egina, però ½ de la de l'Àtica (medimnus) i, per tant, el modi era 1/9 del modi d'Egina i 1/6 del modi d'Àtica. El sextari romà es va introduir entre el grecs amb el nom de εέστης.
Les relacions eren en mesures líquides
* Quadrantal roma = 48 sextaris
* Àtic metretes = 72 sextaris
* Metretes d'Egina = 120 sextaris
I en mesures seques:
* Modi romà = 16 sextaris
* Medimnus d'Àtica = 96 sextaris
* Medimnus d'Egina = 144 sextaris.

## Referències

* ↑ Arbuthnot, John. Tables of Ancient Coins, Weights and Measures (en anglès). J. Tonson in the Strand, 1727, p. 84.
* 1 2 Smith, William (ed.). «Quadrantal». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 29 març 2022].