OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hephaestus Rupēs

Hephaestus Rupēs és una formació geològica de tipus rupes a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 36.49 latitud N i 131.95 ° longitud E, que fa 1.707,44 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 2003 i fa referència a una característica d'albedo localitzada a 20 latitud N i 240 ° longitud O. El nom va ser canviat d'Hephaestus Rupes a Hephaestus Rupēs el 27 d'agost de 2013.

## Referències

* ↑ "Hephaestus Rupēs". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Vladímir

Vladímir (en rus: Влади́мир) és una ciutat de Rússia a l'óblast de Vladímir. Es troba a la vora del riu Kliazma, a 200 km a l'est de Moscou.
Té un aeroport que durant la segona guerra mundial era seu de la base aèria de Dobrínskoie.
L'any 1989 tenia 315.000 habitants, que el 2010 havia pujat fins a 345.373.

## Història

La zona estava habitada des de com a mínim fa 25.000 anys. La data de fundació tradicional de la ciutat era del 1108 però sembla que és més antiga, car sembla que va ser visitada per Vladímir I de Kíev l'any 990. Durant el principi del segle xiii la ciutat tingué una època d'esplendor amb Iaroslav II de Vladímir però caigué sota els tàrtars a les ordres de Batu Khan el 1238.

## Economia

Vladímir és seu d'indústries elèctriques i químiques a més d'alimentàries. També hi ha establiments militars de míssils i molt de turisme.

## Arquitectura

Dues de les seves catedrals són Patrimoni de la Humanitat: la Catedral de l'Assumpció i la Catedral de sant Demetri.
* Catedral de l'Assumpció
* Catedral de sant Demetri, en una foto de 1911

## Personatges il·lustres de la ciutat

* Daniel I de Moscou (1261–1303), Gran príncep de Moscou
* Mikhaïl Iaroslàvitx (1271–1318), Príncep de Tver, Gran Príncep de Vladímir
* Mikhaïl Làzarev (1788–1851), comandant de flota i explorador rus
* Serguei Tanéiev (1856–1915), compositor rus
* Aleksei Batàlov (1928–2017), actor rus
* Albert Mokéiev (1936–1969), pentatleta rus
* Nikolai Andriànov (1952–2011), gimnasta artístic soviètic
* Vladímir Artiómov (1964), gimnasta artístic rus
* Ígor Khenkin (1968), jugador d'escacs d'origen rus
* Iuri Lodiguin (1990), futbolista greco-rus

## Referències

* ↑ Janet Martin, Medieval Russia: 980-1584 (Cambridge: Cambridge UP, 1995), 100.

## Bibliografia

* Craft Brumfield, William. A History of Russian Architecture. Seattle: University of Washington Press, 2004. ISBN 9780295983943.

## Enllaços externs

* (anglès) Official website of Vladimir Arxivat 2007-08-14 a Wayback Machine.
* Information on the city of Vladimir (sites, attractions, tourist info, etc.) Arxivat 2017-09-11 a Wayback Machine.
* http://www.allvladimir.ru/
* More about Vladimir and other towns of the Golden Ring of Russia
# Castell de Burtnieki

El Castell de Burtnieki (en estonià: Asti ordulinnus, en alemany: Schloss Burtneck) són les ruïnes d'un antic castell pertanyent a l'Orde Livonià situat a la regió històrica de Vidzeme, actual muncipalitat de Valmiera. Fou construït cap al 1284, al costat sud del llac Burtnieks del Municipi de Burtnieki (part nord de Letònia).
Hi ha una sèrie de contes populars sobre el castell de Burtniki enfonsat. L'any 1888 Andrejs Pumpurs va escriure el poema èpic "Lāčplēsis", basant-se en contes i història populars letons, i considerant-lo com un testimoni de l'herència comuna del poble letó.

## Etimologia

La paraula burtnieks significa un posseïdor del coneixement dels signes antics mentre que el castell és un titular de l'herència espiritual del poble

## Referències

* ↑ Curta, Florin. Eastern Europe in the Middle Ages (500-1300) (2 vols) (en anglès). BRILL, 2019-07-08, p. 637. ISBN 978-90-04-39519-0.
* ↑ Ose, Ieva «Research on Medieval Castles in Latvia: Achievements and Problems» (en anglès). Kunstiteaduslikke Uurimusi, 25, 01+02, 2016, pàg. 23–42. ISSN: 1406-2860.
* 1 2 Kalve, Anna; Naciscione, Anita «Metaphorical Traces of the Sun and Light in Latvian Language and Culture». Proceedings of the International Conference METAMIND 2008, Metamorphoses of the World: Traces, Shadows, Reflections, Echoes, and Metaphors, 2010, pàg. 6-7.
* ↑ Rudzītis, Jāzeps. Andrejs Pumpurs: Lāčplēsis: Latvju tautas varonis ; tautas eposs (en anglès). Zinātne, 1988, p. 285. ISBN 978-5-7966-0089-4.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Bibliografia

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en anglès/letó), 2006. ISBN 9984-785-05-X.

## Enllaços externs

* http://www.pilis.lv/a_pnm/view.php?id=5&prop_id=255 Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
# VII Concili de Toledo

El setè Concili de Toledo fou una reunió general dels bisbes de les províncies del Regne de Toledo celebrada el 646. Fou inaugurat el 18 de novembre del 646, i hi van assistir quaranta-un bisbes (personalment o per delegació), en el qual la llei sobre la traïció va ser ratificada afegint-se el càstig d'excomunió per als culpables, i es va parlar de les activitats dels refugae, en les quals prenien part alguns clergues (que podria ser un reflex de l'oposició del clero, favorable a Tulga, al rei Khindasvint). Per a evitar aquesta participació, es va establir que qualsevol clergue, independentment del seu rang dins de la jerarquia eclesiàstica, que acudís a un país estranger per desenvolupar activitats contràries al rei i als gots, o que ajudés un laic a actuar en tal forma, seria degradat i convertit en penitent perpetu (sols se li donaria la comunió al final de la seva vida); qualsevol clergue tenia prohibit administrar sagraments al penitent, i aquell que ho fes, fins i tot sota ordre directa del rei, seria anatematitzat i estaria subjecte a les mateixes penes que el beneficiat; les propietats del culpable passarien al tresor, i si el rei decidia tornar-li els seus béns, sols podria fer-ho en un màxim del vint per cent. En el cànon primer del Concili els bisbes declaraven que si un laic es rebel·lava i es proclamava rei, tot bisbe i sacerdot que l'hagués ajudat seria excomunicat, i es recordava el gran nombre de clergues que no havien mantingut el seu jurament de fidelitat; si l'usurpador aconseguia aconseguir el tron i, per tant, no podia castigar-se als clergues que el van ajudar, serien castigats quan l'usurpador morís: semblaria que el cànon estava dirigit contra el mateix rei i es referís a l'enderrocament de Tulga per Khindasvint. Els Bisbes eren contraris clarament a la cooperació amb forces estrangeres per arribar al poder o perjudicar el Regne, i aquells que ho fessin eren condemnats a més amb l'excomunió, la qual no podria ser suspesa pel rei quan hagués estat imposada a traïdors (laics o clergues) menys si els bisbes ho sol·licitaven; si el rei no respectava aquestes normes, era culpable de traïció a la fe catòlica.
En aquest Concili va ser nomenat Arquebisbe de Braga Fructuós, que era Bisbe de Dumium.
Altres normes aprovades foren:
# Can Jaume del Crestat

Can Jaume del Crestat és una obra de Sant Iscle de Vallalta (Maresme) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia situada entre el Rial de Can Jaume i el Rial de Can Jaume, a la falda del Montnegre, al nord de Can Pona i altres masies situades a El Prat o Can Magel. La planta original és rectangular, amb la coberta a dues vessants i de planta baixa i primer pis. La masia es va ampliar a l'oest allargant la mateixa coberta i es va afegir un cos de planta rectangular a l'est; d'una vessant i col·locat perpendicularment a la planta original. Pel que fa a les obertures de la façana, la porta d'accés està desplaçada del centre i les finestres estan distribuïdes de forma asimètrica, algunes emmarcades amb carreus de pedra al voltant i amb la llinda plana.

## Referències

* ↑ «Can Jaume del Crestat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Horneofitòpsides

Horneophytopsida és una classe de plantes vasculars primitives incloent el gènere Caia, Tortilicaulis, i Horneophyton. Malgrat una antiga classificació entre els Rhyniophyta, el grup es distingeix per tenir un esporangi ramificat, i mancar de veritable xilema.

## Referències

* 1 2 Kenrick, Paul; Peter R. Crane. The Origin and Early Diversification of Land Plants : A Cladistic Study. Washington, D.C.: Smithsonian Institution Press, 1997, p. 139–140, 249. ISBN 1-56098-730-8.
* ↑ Qiu et al. 2006

## Enllaços externs

* Horneophyton a la Universitat d'Aberdeen
# Icaria Rupes

Icaria Rupes és una formació geològica de tipus rupes a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -34.68 latitud N i 221.15 ° longitud E, que fa 159.81 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI el cinc de juny de 2017 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Icaria Rupes". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Yeongsinbong

Yeongsinbong és una muntanya de Gyeongsangnam-do, sud-est de Corea del Sud. Té una altitud de 1.653 metres.

## Referències

* ↑ An Gyeong-ho. 한국 300 명산 (300 Korean Mountains). Seoul: 깊은솔 (Gipeunsol), 2007. ISBN 978-89-89917-21-2.
# Castell de Ludza

El Castell de Ludza era un castell medieval construït en estil gòtic, situat al costat d'una església catòlica, i sobre el mateix lloc que va ocupar un antic castell de fusta en el centre de la població de Ludza, a l'est de Latgàlia a Letònia.
El seu objectiu principal era ser un lloc d'avançada de l'est per controlar les rutes comercials de Rússia. Avui dia queden uns impressionants fragments dels murs del castell, incloent-ne un de tres plantes. Les ruïnes són el principal atractiu turístic al comtat de Ludza, i és considerat un símbol de la ciutat.

## Història

La primera menció del castell data de 1433 quan l'Orde Livonià va construir una fortalesa més gran i de pedra per reemplaçar una anterior de fusta construïda pels antics latgalians. El castell de pedra tenia tres pisos, sis torres, tres portes i dues parts davanteres. Va ser construït com un lloc d'avançada de l'orde Livonià, principalment per reforçar la frontera oriental de Livònia i les rutes comercials de Rússia.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Referències

* ↑ Alan V. Murray. The Clash of Cultures on the Medieval Baltic Frontier. Ashgate Publishing, Ltd., 2009, p. 67. ISBN 978-0-7546-6483-3 [Consulta: 15 gener 2015].
* ↑ Drik, Lyudmila. Legendary roa. LUDZA TOURIST INFORMATION CENTRE, p. 14.
# Valdelateja

Valdelateja és un poble de la província de Burgos, situat a la comarca de Páramos, en l'actualitat depenent de l'Ajuntament de Valle de Sedano. Conflueix també la Vall del Rudrón. El poble està situat a la Vall del Rudrón i és on el Rudrón desemboca en l'Ebre.
S'assenta sobre terrenys del Cretaci Superior encara que amb diferències acusades des d'on se situa el poble, al costat del Rudrón, fins a les zones més elevades com per exemple Siero, on es percep la persistència d'una estructura que ha estat erosionada al seu voltant, circumstància que es va aprofitar per generar aquest nucli de població.
Des de 1884, disposa d'un balneari on les seves aigües medicinals gaudeixen de fama curativa. El 1843 comptava amb 17 llars i 54 habitants. Entre el cens de 1857 i l'anterior, creix el terme del municipi perquè incorpora a Cortiguera i Quintanilla Escalada .
Es troba a l'àrea holártica; en una zona de transició entre el domini bioclimàtic i regió biogeográfica eurosiberiana i mediterrània pel que hi ha espècies pertanyents a ambdues. Tal situació col·loca a aquesta zona en el límit peninsular entre les terres humides amb baix índex d'aridesa i les del sud amb més aridesa i, per tant, amb més perill d'erosió pronunciada.
A Valdelateja desemboca el riu Rudrón en l'Ebre.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1842 | 1857 | 1860 | 1877 | 1887 | 1897 | 1900 | 1910 | 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 |
| 54 | 408 | 429 | 378 | 401 | 453 | 463 | 382 | 241 | 209 | 200 | 152 | 106 | 24 |

## Siero

Siero és un poble abandonat en 1914, depenent de Valdelateja i on es troba el seu cementiri. Es troben les restes d'una ermita altomedieval sota la advocació de les santes Centola i Elena. Queden en peus dues obertures en forma d'arcs de ferradura i unes pedres llaurades amb decoració vegetal. En una d'elles es pot llegir la inscripció «+FREDENANDVS / ET GVTINA+ / ERA DCCCXX…», que es referiria a l'any 782.

## Referències

* ↑ Ricardo Melgar. «Vista aérea de Valdelateja.». Arxivat de l'original el 2013-07-15. [Consulta: 14 abril 2015].
* ↑ Agustín Marín y Bertrán de Lys. Hoja 135. Escala 1:50.000. Mapa geológico. IGME. 1946. Arxivat 2014-10-20 a Wayback Machine.
* ↑ F.J. Carreras Suárez & J. Ramírez del Pozo & M.J. Aguilar Tomás (1977). «MGE. 1:50.000. 135 (19-08).». Arxivat de l'original el 2016-08-28. [Consulta: 22 octubre 2016].
* ↑ Ricardo Melgar. «Vista aérea de Siero en Valdelateja.». Arxivat de l'original el 2013-07-15. [Consulta: 14 abril 2015].
* ↑ El Blog del Estudiante. «Los paisajes vegetales de España.». [Consulta: 14 abril 2015].
* ↑ Medio ambiente. «Índice de aridez.». Arxivat de l'original el 2016-03-05. [Consulta: 14 juliol 2015].
* ↑ Confederación Hidrográfica del Ebro. «Río Rudrón en Valdelateja.». [Consulta: 14 abril 2015].
* ↑ Jose-Miguel-Diaz: El-Prerromanico. «Valdelateja - Arte Mozárabe.». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 14 juliol 2015].
* ↑ Salvador Andrés Ordax (1991): "Arte Burgalés en la Edad Media" en las II Jornadas Burgalesas de Historia, páginas 135-136.
# Ca l'Adroher (Sant Pol de Mar)

Ca l'Adroher és un edifici de Sant Pol de Mar (Maresme) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa situada en un punt elevat de Sant Pol, al c/ Manzanillo, format per una sola façana de cases nobles que separa aquestes dels jardins davanters respectius. Cal Adroher té quatre façanes, les dues laterals voltades de cases sense estar adossades. És de planta baixa aproximadament quadrada, dos pisos i coberta plana de rajola sobre la qual hi ha una torreta. Els angles de les façanes són perfilats amb carreus de pedra igual que els marcs i ampits de les finestres i balcons. A la llinda de pedra del portal de la façana principal hi ha la data inscrita de 1875. Sobre aquest portal hi ha un gran balcó llarg de tres obertures que domina el conjunt de la façana, d'inspiració neoclàssica per l'ordre, les proporcions i la moderació ornamental. La façana posterior, que dona a una eixida, té una curiosa torreta de guaita en un angle del segon pis. El jardí davanter es caracteritza per dues grans palmeres.

## Referències

* ↑ «Ca l'Adroher». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 març 2019].
# Khirbat al-Minya

Khirbat al-Minya (Ayn Minyat Hisham) és un antic palau omeia localitzat a la part oriental de Galilea, Israel, a 200 metres del punt nord del llac Tiberíades. Inclou palau, mesquita i sala de bany, seguint el patró dels palaus omeies. Fou construït pel califa al-Walid I (705-715) segurament pel seu fill Umar ibn al-Walid que va ser governador de Tiberíades en el regnat del seu pare, i va caure en desgràcia sota el següent regnat de l'oncle Sulayman ibn Abd-al-Màlik. Era el centre regional del govern d'al-Urdunn i el punt de contacte amb les tribus àrabs del desert. Hauria servit també de caravanserrall i residència d'hivern del governador de Tiberias (Tiberíades) o residència d'estiu del governador de Baysan. Fou abandonat en època desconeguda potser cap al 750, i fou després habitat altre cop als segles xiv i xv. Un kan fou construït al nord i usat al segle xiv, utilitzant en part material del palau.
El palau fou explorat el 1932 per l'alemany A.E. Mader. Després ha estat excavat altres vegades. El 2000 fou proposat com Patrimoni de la Humanitat. El govern israelià el va declarar parc nacional.
El palau propi és rectangular de 66 x 73 metres amb torres rodones als angles i torre semicircular a la meitat de cada paret excepte l'occidental on era l'entrada monumental. Al centre un pati amb escales d'accés a la segona planta. Les habitacions inclouen mosaics i un tron. La mesquita està al sud-est. Segueix el model d'altres palaus com el Kasr al-Heer al-Gharbi al desert de Síria i el Khirbat al-Mafjar prop de Jericó. La zona residencial estava al nord.

## Bibliografia

* à Khirbet el-Minyeh In Early Islamic Art, 650-1100, volume I, Constructing the Study of Islamic Art, 2005, originalment publicat per Israel Exploration Journal, (1960).
* «Haifa, or Life in Modern Palestine». archive.org, 1887.
* Petersen, Andrew. «A Gazetteer of Buildings in Muslim Palestine: Volume I (British Academy Monographs in Archaeology)» p. 220–222, 2002b..
* O. Puttrich-Reignard, 1938, Die Ergebnisse der dritten und vierten Ausgrabungskampagne auf Chirbet el Mije bei Tabgha]
* O. Puttrich-Reignard, 1939 Die Palastanlage von Chirbet al-Minje|publisher=Palestinahefte des Deutschens Vereins vom Heilige Lande]
* Volkmar, Enderlein. M. Hattstein and P.Delius. Building decoration: Islam: Art and Architecture. Cologne: Konemann, 2000. .

## Enllaços externs

* Khirbet Minya Arxivat 2010-12-13 a Wayback Machine. Archnet Digital Library.
# Phrixi Rupes

Phrixi Rupes és una formació geològica de tipus rupes a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -43.88 latitud N i 294.75 ° longitud E, que fa 413.09 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI el cinc de juny de 2017 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Phrixi Rupes". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Blunck, Jürgen. Exposition Press. Mars and its Satellites, A Detailed Commentary on the Nomenclature. 2$^a$, 1982.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Estadi 7 d'Octubre

L'Estadi 7 d'Octubre és un estadi esportiu de la ciutat de Trípoli, a Líbia.
L'estadi va ser inaugurat l'any 1939 i té una capacitat per a 5.000 espectadors. Inicialment s'anomenà Estadi Municipal i fou el principal estadi de Trípoli fins a la construcció de l'estadi 11 de Juny durant els anys 70. Durant els anys seixanta fou la seu del club Al-Ittihad Club i de la selecció nacional.

## Referències

* ↑ «Informació i Foto». soccerway.com. [Consulta: 1r febrer 2022].
* ↑ «Libya v Egypt, 09 December 1966». 11v11.com. [Consulta: 1r febrer 2022].
# Llac hipersalí

Un llac hipersalí és una massa d'aigua sense sortida al mar que conté concentracions significatives de clorur de sodi o altres sals minerals. Aquests tipus de llacs normalment tenen l'aigua salina amb concentracions que superen el contingut mitjà de sal del mar (35 grams/litre). En els llacs hipersalins hi ha espècies adaptades especialment de microbis i crustacis, d'altra banda no són aigües adequades per la majoria de les formes de vida. Algunes espècies entren en dormició quan es dessequen. Algunes espècies hi són presents des de fa 250.000 anys.
Els llacs més salins del món es troben a l'Antàrtida (Valls seques de McMurdo) on l'estanyol Don Juan arriba al 40% de concentració salina. (i.e. 18 times saltier than the large oceans, which usually have a salinity level of 3,5%). Aquesta elevada concentració fa que l'estanyol Don Juan no es glaci fins i tot amb temperataures per sota dels -50 °C.
Fora de l'Antàrtida el llac més salí és el llac Assal a Djibouti, amb una salinitat del 34,8%. L'exemple més conegut de llac hipersalí és la mar Morta (salinitat del 33,7%).
Entre els llacs hipersalins de Nord-amèrica destaca el Llac Mono de Califòrnia on s'hi ha trobat l'extraordinari bacteri GFAJ-1.

## Referències

* ↑ Hammer, Ulrich Theodore. Saline lake ecosystems of the world. Springer, 1986. ISBN 90-6193-535-0.
* ↑ Horikoshi, Kōki; W.D. Grant. «Microbial life in hypersaline environments». A: Extremophiles: microbial life in extreme environments. Wiley-Liss, Inc., 1998, p. 93–132. ISBN 0-471-02618-2.
* ↑ Vreeland R.H. Rosenzweig W.D. & Powers D.W. 2000. Isolation of a 250 million-year-old halotolerant bacterium from a primary salt crystal. Nature. 407: 897-900. «Enllaç».
* ↑ G.M. Marion «A theoretical evaluation of mineral stability in Don Juan Pond, Wright Valley, Victoria Land». Antarctic Science, 9, 1997, pàg. 92–9. DOI: 10.1017/S0954102097000114.
* ↑ http://aem.asm.org/cgi/reprint/27/5/819.pdf Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.
* ↑ «Science & Nature - Wild Africa». BBC, 01-07-2008. Arxivat de l'original el 2004-04-06. [Consulta: 3 agost 2010].
* ↑ Goetz P.W. (ed.) The New Encyclopaedia Britannica (15th ed.). Vol. 3, p. 937. Chicago, 1986
# Castell de Rēzekne

El Castell de Rēzekne són unes ruïnes de l'antic castell que es troben en el centre de Rēzekne, una ciutat de la regió històrica de Latgàlia a Letònia. El castell va servir com a base de l'Orde Livonià fins al segle xvi, com la principal base de suport militar a les batalles contra els russos i lituans. Avui dia, les ruïnes de fragments dels murs de pedra i algunes bases es poden veure en l'antic turó del castell.

## Història

Excavacions arqueològics han revelat que entre els segles ix i xii una fortalesa de fusta dels latgalians es trobava al mateix lloc on són ara les ruïnes del castell. No se sap quan la fortalesa va ser enderrocada, tanmateix el 1285 el mestre de l'Orde Livonià Vilhelms Šurborgs va manar construir una de pedra en el mateix turó. L'edifici consistia en un castell de pedra de dos pisos amb torres de tres pisos, que va funcionar com la seu administrativa de l'orde a Rēzekne.
El castell va ser arrasat i reconstruït diverses vegades. Entre 1577 i 1579 va ser ocupat pel tsar Ivan IV de Rússia, i després de la guerra es va convertir en part del Ducat de Livònia. Durant la guerra polonosueca el 1601 i novament entre 1625 i 1626, el castell de Rēzekne va ser ocupat per l'exèrcit suec durant la Segona Guerra del Nord. El castell va ser finalment destruït a la batalla que va tenir lloc el 1656. Aleshores va pedre la seva importància militar i va ser abandonat completament el 1712 i a poc a poc va caure en ruïnes.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Bibliografia

* Chivers Davies, Ellen. A wayfarer in Estonia, Latvia and Lithuania. R.M. McBride & company, 1937.

## Referències

* ↑ Chivers Davies, 1937, p. 160.
* ↑ Valdis J. Zeps. . Baltic Studies Center, 1984. ISBN 978-0-918375-00-1 [Consulta: 15 gener 2015].