OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Alexandre Sforza

Alexandre Sforza (Cotignola, 21 d'octubre del 1409 - Pesaro, 3 d'abril del 1473) va ser un condottiero i noble italià que va exercir com a senyor de Pésaro i Gradara, el primer de la línia Pesaro de la família Sforza.

## Biografia

Alexandre va néixer a Cotignola el 1409, sent fill il·legítim del famós condottiero Muzio Attendolo Sforza.
Alexandre va col·laborar activament amb el seu germà Francesc en la seva campanya militar, i amb ell va conquistar Milà, Alessandria i Pésaro. El 1435, en Fiordimonte, va guanyar la batalla en la qual va caure mort el desenfrenat Niccolò Fortebraccio.
El 1444 va obtenir el senyoriu de Pesaro de Galeazzo Malatesta. Aquí va ampliar el palau ducal per a adaptar-lo als estàndards del Renaixement.
El 1445 a Assís va manar a les tropes assetjades pel condottiero del papa Eugeni IV, Francesco Piccinino. Es va veure obligat a abandonar la ciutat.
Durant les guerres de Llombardia en suport de Francesc, va presidir Parma i, al febrer del 1446, es va proclamar senyor de la ciutat. Després de la conquesta de Francesc del ducat de Milà, el tractat de Lodi (1454) el va confirmar com a senyor de Parma.
El 1464 va obtenir del papa Pius II el senyoriu de Gradara, que va defensar dels intents de reconquesta de la Casa de Malatesta.
Va morir el 1473 d'un atac d'apoplexia. El seu fill Costanzo el va succeir en el senyoriu de Pesaro.

## Matrimonis i descendència

Es va casar amb Costanza da Varano, filla de Pietro Gentile I da Varano, el 8 de desembre del 1444, amb la qual va tenir dos fills: Battista Sforza, qui es va convertir en l'esposa de Federico da Montefeltro, i Costanzo I Sforza. Costanza va morir en el part de Costanzo.
A l'any següent es va casar amb Sveva da Montefeltro (1434-1478), filla de Guidantonio da Montefeltro, comte d'Urbino. El 1457, tement una possible conjura de la família Malatesta per a recuperar el senyoriu de Pesaro, la va obligar a professar com a monja en un monestir de la ciutat.
Alexandre també va tenir una filla il·legítima, Ginevra (c. 1440-1507), coneguda com a mecenes de les arts visuals i literàries. Es va casar amb Sante Bentivoglio el 1454 i, després de la seva mort, amb Giovanni II Bentivoglio, duc de Bolonya.
# Petronella Moens

Petronella Moens (Kûbaard, Littenseradiel, 16 de novembre de 1762 - Utrecht, 4 de gener de 1843) va ser una editora i periodista neerlandesa i una de les escriptores més famoses del seu temps.
El seu treball consta de 150 títols: poemes ocasionals d'articles revisats, obres de teatre, novel·les moralitzadores -pertanyents al corrent de romanticisme- així com novel·les epistolars, històries i discursos religiosos, fullets de política i literatura infantil. Va ser reportera parlamentària i va seguir de prop els debats de l'Assemblea Nacional, on estava particularment interessada en els temes de l'emancipació de les dones i dels jueus així com de l'abolició del tràfic d'esclaus.
Des dels anys 1980, és objecte de diversos estudis. Al febrer de l'any 2000 es va crear, en Nimega, la fundació Petronella Moens De Vriendin van't Vaderland, i el mateix any, J. Resp Veltman-van den Bos van en publicar una biografia bastant completa.

## Biografia

A l'edat de quatre anys ja estava gairebé cega. En principi dictava als seus amics els textos de les seves obres i més tard va contractar a un secretari per ajudar-la.

## Referències

* 1 2 Gobbers, W. «Moens, Petronella» (en neerlandès). DBNL. [Consulta: 14 abril 2016].
* 1 2 «Hagen» (en neerlandès). Resources huygens. [Consulta: 14 abril 2016].
* ↑ «Fondation Petronella Moens» (en neeerlandès). Petronella-moens.nl. [Consulta: 14 abril 2016].
# Francés de Corteta

Francés de Corteta o Corteta de Prades —en francés: François de Cortète o Cortète de Prades— (Agen, 1586 – Hautefage, 3 de setembre de 1667) fou un poeta i escriptor dramàtic barroc occità del segle xvii.

## Biografia

Era senyor de Cambes i de Prades, d'una família magistrats d'Agen. Estudià al Col·legi d'Agen, fou patge del vescomte d'Aubeterre i soldat d'Adrien de Montluc, a qui acompanyaria fins al setge d'Hondarribia i la presa de Salses el 1639.
Fou autor de tres obres de teatre, possiblement escrites entre 1620 i 1625 i que els seus fills publicaren el 1648: Ramounet, ou lo païsan agenez tournat de la guerro, La Miramoundo (ambdues intrigues situades en el món rural) i Sancho Panço al Palais del Duc (farsa comèdia inspirada pel segon tom del Don Quixot de la Manxa de Miguel de Cervantes) Aquestes obres, que més tard influïrien en Jean Racine, utilitzen l'esquema dels amors intervinguts per passions exteriors i estableixen cadenes d'amors impossibles amb forces intrigues amb to tràgic, si bé són comèdies. Fan un bon ús de la llengua occitana, però els models usats són francesos. Corteta també compongué un poema, Las lermas del gravèr.

## Bibliografia

* Edició de Corteta:
** Ratier, Charles. Œuvres de François de Cortète. Agen: Imprimerie Modèrne, 1915. Obres de Corteta a Archive.org
* Crítiques :
** Garavina, Fausta. La letteratura occitanica moderna. Bologna : Sansoni, 1970.
** Gardy, Philippe. Histoire et anthologie de la littérature occitane, Tome II, l'âge du baroque - 1520 -1789. Montpeller: Presse du languedoc, 1997.

## Referències

* Lafont, Robert; Anatole, Christian. Història de la literatura occitana. Barcelona: Dopesa, 1973. (edició original francesa: Nouvelle histoire de la littérature occitane. París: P.U.F., 1970)

## Enllaços externs

* L'obra de Corteta a Archive.org
# Platja de Tsurigasaki

La platja de Tsurigasaki (釣ヶ崎海岸, Tsurigasaki kaigan) es una platja que troba a la localitat japonesa d'Ichinomiya, a la prefectura de Chiba. Forma part del Parc Natural de Kujūkuri.
Durant els Jocs Olímpics d'Estiu de 2020 va acollir la competició de surf.

## Característiques i ús

La platja es troba a l'extrem sud de la costa de Kujūkuri. Cada setembre la platja acull el Festival de les Dotze Companyies de Kazusa (上総十二社祭, Kazusa jū ni jamatsu) , vinculat al vorer santuari de Tamasaki, els orígens del qual es diu que es remunten a l'any 807 i que la prefectura de Chiba va declarar patrimoni immaterial. Cada juny es fa una cerimònia de purificació anomenada Misogi Tamanoura (玉之浦禊行, Tamanoura misogigyō). Des de 1981, un torii presideix un dels accesos a la platja.
És especialment popular entre els surfistes gràcies a les seves onades. S'estima que més de 600.000 persones viatgen a Tsurigasaki per fer surf cada any. El maig de 2019 la platja va ser la seu de la primera edició de l'Open de Japó de surf. Entre el 25 i el 27 de juliol de 2021 la platja va acollir les competicions de surf dels Jocs de Tòquio 2020. Com aquest esport debutava en el programa olímpic, Tsurigasaki es va convertir en el primer escenari d'una competició olímpica de surf.

## Referències

* ↑ «年間行事案内 九月 - 玉前神社» (en japonès). Arxivat de l'original el 30 giugno 2021.
* ↑ «上総十二社祭り【無形民俗文化財】» (en japonès). Arxivat de l'original el 30 giugno 2021.
* ↑ «年間行事案内 六月 - 玉前神社» (en japonès). Arxivat de l'original el 30 giugno 2021.
* ↑ «神々が再会する祭典場 五輪サーフィン会場の一宮・釣ケ崎海岸» (en japonès), 30 maggio 2017. Arxivat de l'original el 30 giugno 2021.
* ↑ «県立九十九里自然公園 - 区域図（南半分)» (PDF) (en japonès). Arxivat de l'original el 30 giugno 2021.
* ↑ «釣ケ崎海岸 五輪待つサーフ「道場」» (en japonès), 16-08-2017. Arxivat de l'original el 21 ottobre 2019.
* ↑ «サーフィンの日本一を決定する「第1回ジャパンオープンオブサーフィン」が釣ヶ崎海岸で開幕» (en japonès), 7 maggio 2019. Arxivat de l'original el 30 giugno 2021.
* ↑ «Surfing - Olympic Schedule & Results» (en anglès). Arxivat de l'original el 27 luglio 2021.
* ↑ «Tsurigasaki Surfing Beach» (en anglès). Tokyo 2020. The Tokyo Organising Committee of the Olympic and Paralympic Games. Arxivat de l'original el 29 June 2021. [Consulta: 23 juliol 2021].

## Enllaços externs

* «釣ヶ崎海岸のご案内» (en japonès). Arxivat de l'original el 29 giugno 2021.
* «Tsurigasaki Surfing Beach» (en en, jp). Arxivat de l'original el 29 giugno 2021.
# Aliat heterosexual

Un aliat heterosexual és una persona heterosexual o cisgènere que dona suport a la igualtat de drets civils, a la igualtat de gènere, als moviments socials LGBT i que està en contra de l'homofòbia, la bifòbia i la transfòbia. Tot i això, algunes persones que compleixen amb aquesta definició no s'identifiquen a si mateixos com a aliats heterosexuals. Un heterosexual recte creu que les persones LGBT s'enfronten a la discriminació i, per tant, estan social i econòmicament en desavantatge.
La majoria de les organitzacions LGBT tenen membres heterosexuals implicats, i altres fomenten activament la seva participació. Es coneix com una aliança gai-hetero un grup d'estudiants, tant LGBT i com homosexuals, que lluita contra l'homofòbia i la transfòbia. També hi ha alguns grups que uneixen la comunitat LGBT per treballar conjuntament amb aliats heterosexuals. Fundada el 1973, Pares, Famílies i Amics de Lesbianes i Gais (PFLAG, per les seves sigles en anglès) va ser la primera organització aliada heterosexual, iniciada per Jeanne Manford, mare del moviment aliat heterosexual. Establerta als Estats Units, PFLAG uneix pares, famílies, amics i aliats heterosexuals amb la comunitat LGBT per promoure la igualtat de les persones LGBT. El 2007, l'organització va posar en marxa un nou projecte, sota el títol Straight for Equality, amb l'objectiu que més aliats heterosexuals s'involucressin en el moviment LGBT en els llocs de feina, la sanitat, i ara a les comunitats religioses.
Alguns fills de les parelles LGBT són aliats heterosexuals, com el conegut Zach Wahls, fill de dues lesbianes, tot i que ha expressat una visió diferent de la seva relació amb la comunitat LGBT:
| « | Perquè quedi clar, jo no em considero un aliat. Podria ser [un] home cisgènere heterosexual, però al meu cap sóc un membre de la comunitat LGBT. Sé que l'últim que algú vol és afegir una altra lletra a les sigles, però hem d'assegurar com a moviment que fem lloc al que anomenem queer-spawn [terme per definir un fill d'una parella LGBT] per treballar i ser part de la comunitat. Perquè tot i que no sóc gai, sé el que és ser odiat pel que sóc. I sí que sé el que és estar a l'armari, i igual que tots els altres membres de la comunitat LGBT, no hi tinc opció. Vaig néixer en el si d'aquest moviment. | » |
Els aliats heterosexuals han estat criticats per una varietat de raons. Per exemple, alguns creuen que els aliats no poden sortir del seu propi món heteronormatiu. Els aliats heterosexuals també són criticats per l'ús de la defensa LGBT com un mitjà per guanyar popularitat i estatus.

## Referències

* ↑ "What We Do: Gay-Straight Alliance".
* ↑ "Straight for Equality website".
* ↑ Washington Blade: Phil Reese, "'That kid from YouTube'," May 23, 2012, accessed June 2, 2012
* ↑ DeTurk, Sara (2011).
* ↑ Becker, Ron (2006).

## Enllaços externs

* Pares, Famílies i Amics de Lesbianes i Gais
* Atticus Circle
# Làmprocles d'Atenes

Làmprocles (en grec antic: Λαμπροκλῆς, llatí: Lamprŏclēs) fou un poeta ditiràmbic natural d'Atenes que va viure al segle vi aC i a començament del segle v aC.
Ateneu de Nàucratis en cita alguns versos. Plutarc esmenta unes millores que havia fet a una varietat musical anomenada Mixolydian. Uns escolis a Plató el fan deixeble d'Agàtocles i mestre de Damó, malgrat que també es podria tractar de Lampre. Frínic li atribueix una oda a Pal·las Atena, a la qual Aristòfanes fa referència. Eratòstenes i altres autors diuen que aquesta oda era de Frínic, encara que altres autors anteriors l'atribuïen a Estesícor. Fabricius l'inclou a la Bibliotheca Graeca.

## Referències

* ↑ 2.Lamprocles a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 715-716
# Francesc Girvés

Francesc Girvés, Franciscus Girvesius en llatí i François Girvès en francès, (Llo, Alta Cerdanya, començaments del segle xviii - Lleida, 1774) va ser un erudit eclesiàstic nord-català que publicà en llatí el 1750 una història del priscil·lianisme.
Es doctorà en teologia i dret canònic, i amplià la seva formació eclesiàstica i literària a Roma. A la Ciutat Eterna, i sota els auspicis d'Alfonso Clemente de Aróstegui, fou un dels cofundadors de l'Academia Española de Historia Eclesiástica a què contribuí amb documents força interessants que han romàs inèdits, amb l'excepció de l'obra del 1750 Dissertatio de historia Priscillianistarum, una historiografia sobre el priscil·lianisme, una doctrina cristiana derivada del gnosticisme. Considerada herètica, havia estat formulada pel bisbe d'Àvila Priscil·lià, que morí decapitat pels seus ideals.
De tornada a Catalunya, va ser nomenat ardiaca (o degà, segons les fonts) de la catedral de Lleida (ho era entre el 1752 i el 1765 pel cap baix). Entre els escrits manuscrits que deixà, la majoria sobre epigrafia ilerdenca, hi hagué un estudi sobre sant Lleïr en què desmentia que aquest hagués estat bisbe de Lleida; posteriorment (1836) seria publicat en apèndix al tom 46 de la España Sagrada que dirigia el frare agustinià Enrique Flórez. El 1762, Girvés era ardiaca de Ribagorça i canonge del capítol catedralici de Lleida, i el 1765 era administrador de la Pia Almoina episcopal.

## Obres

* De historia priscillianistarum dissertatio in duas partes distributa, ordine chronologico digesta Romae: typis Joannis Generosi Salomoni, 1750
* De episcopali sede S. Licerii - Disertatio novo Episcopologio Ilerden. premitenda (manuscrit, reproduït en annex al volum 46 de la España Sagrada)
* Nos el Dr. en derechos Dn. Francisco Girvès ... A Joachin Berga y Vidal, Josef Mariano Avellà ... hacemos saber que por parte de don Balthasar Antonio Gadullo y Sarria, presbitero, rector de la iglesia parroquial de San Antonio Abad de la citada villa de Villanueva de Cubelles ... S.l.: s.n., 1776?

## Bibliografia

* Canal, José de la. España sagrada: Tomo XLVI, Tratado LXXXIV: De las Santas Iglesias de Lérida, Roda y Barbastro en su estado antiguo. Madrid: Herederos de José del Collado, 1836, p. 217-227.
* Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpinyà: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1910 (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978), p. 243.
* Puyol Safont, Agustín. Hijos ilustres de la Cerdaña. Barcelona: Tip. La Académica, 1896, p. 113-114.
* Tarragó Pleyán, Josep Alfons «Materiales de arqueología de la ciudad de Lérida». Ilerda, 2, 1943, p. 402.
* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 125 [Consulta: 26 setembre 2013].
# Casa Jover (Terrassa)

La Casa Jover és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), situat al carrer de la Rutlla fent cantonada amb el carrer del Vall, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i dos pisos, que fa cantonada. Les obertures presenten un esquema de composició molt simple i regular, ja que tenen brancals, trencaaigües i llindes de pedra; al primer pis, de llindes n'hi ha tres, amb escut i la data de 1568. La cantonada, també de pedra, presenta un escut amb un animal que sembla un castor. Cal destacar la cornisa de coronament de l'edifici, amb motllures decorades amb ovals i permòdols de ceràmica que suporten la tortugada, també de ceràmica.
La planta baixa ha estat molt transformada, sobretot a la cantonada.

## Història

L'edifici fou totalment restaurat l'any 1990.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Jover». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Alétheia

Alétheia (en grec ἀλήθεια, 'veritat') és el concepte filosòfic que es refereix a la sinceritat dels fets i de la realitat. Literalment la paraula significa 'allò que no està amagat, allò que és evident', el que 'és vertader'. També fa referència al 'desocultament de l'ésser'.
Es tracta d'un concepte significatiu en els estudis filosòfics i epistemològics, perquè en definir la veritat com alétheia se la distingeix d'altres teories com ho són la de la correspondència o la de la coherència.

## Història

El terme fou emprat pel filòsof presocràtic Parmènides en el seu poema Sobre la natura. Segons ell, es pot oposar el domini de la veritat (alétheia) al de l'opinió (doxa). Després es llegeix a les Definicions del pseudo-Plató que l'alétheia és la «disposició que permet l'afirmació i la negació».
Durant la primera meitat del segle xx, Martin Heidegger recuperà l'alétheia i desenvolupà la noció a la forma en què es coneix en la contemporaneïtat com un intent d'entendre la Veritat. Heidegger donà una anàlisi etimològica al terme i li donà el sentit de 'fer evident'.
Per tant, l'alétheia és diferent d'unes altres conceptualitzacions sobre la veritat ben conegudes, les quals la descriuen com un estat de coses (teoria de la correspondència), mentre que Heidegger se centra en l'elucidació d'un significat de veritat que és presocràtic.
En principi, alétheia significa veritat, però mentre que la veritat o veritas s'obliga a la correspondència entre nocions reconciliables, alétheia en canvi des-oculta, desvela. És a dir, allò ocult es fa evident a si mateix, de manera que a-pareix (ad+parere) i, per tant, es dona com quelcom intel·ligible. Per exemple, un martell conté en el seu desocultament el seu propi ús amb el qual el fuster articula la seva feina de manera transparent o tàcita. En altres paraules, articula amb el martell sense que ell mateix es noti fent-lo. No obstant això, per a qui desconegui la forma d'operar del martell, aquest no es dona i no es desoculta com una eina de treball, sinó com una "cosa" amb la qual no pot articular-se.
# Espícula (astronomia)

En física solar, una espícula és un jet dinàmic d'uns 500 km de diàmetre de la cromosfera del Sol que pot ascendir a una velocitat de fins a 20 km/s des de la fotosfera. Les espícules tenen una vida d'uns 5–10 minuts; en el limbe solar es mostren allardes i se solen associar amb regions de flux magnètic elevat. La massa d'aquest flux és aproximadament de 100 vegades la del vent solar. Normalment es troben al voltant de 70.000 espícules actives simultàniament en el Sol, una espícula individual pot fer dels 3.000 als 10.000 km d'alçada per sobre de la fotosfera.
Les espícules foren descobertes l'any 1877 per Angelo Secchi de l'Observatori vaticà de Roma.

## Causes

El 2004 aparegué la hipòtesi que les espícules es formaven com a conseqüència d'oscil·lacions de mode P en la superfície solar, les ones sonores amb un període al voltant dels cinc minuts provoquen que la superfície solar s'aixequi i caigui a alguns centenars de metres per segon. Els tubs de flux magnètic que s'inclinen respecte a la vertical poden fer de guia del material que s'eleva en l'atmosfera per a formar l'espícula. Això no obstant, aquesta hipòtesi encara roman controvertida.

## Referències

* ↑ Paul Lorrain and Serge Koutchmy: Two Dynamical Models for Solar Spicules, Solar Physics 165, #1 (April 1996), pp. 115–137, doi:10.1007/BF00149093, Bibcode: 1996SoPh..165..115L(anglès)
* ↑ De Pontieu, B., Erdélyi, R. and James, S: Solar chromospheric spicules from the leakage of photospheric oscillations and flows In: Nature. 430/2004, p. 536–539, ISSN 0028-0836(anglès)
# Torre del Mir

La Torre del Mir, o d'en Mir, és una torre de guaita i de senyals medieval situada en el terme comunal de Prats de Molló i la Presta, a la comarca del Vallespir, de la Catalunya del Nord).
Està situada a la zona sud-oriental del terme, al sud-oest de la vila de Prats de Molló i en el vessant nord-est del Puig de les Basses de Fabert, damunt i a ponent de la masia del Mir, d'on pren el nom; és al sud-oest del Coll d'en Ce.
Formava part d'una xarxa de dispositius de vigilància i alerta dels reis de Mallorca i enllaçava amb la Torre de Cabrenç i la Torre de Cos. S'hi podien fer senyals per a informar la població d'un atac imminent. Aquesta torre de guaita data del segle xiii i s'eleva a 1.520 metres d'altitud, on es beneficia d'una situació estratègica que permet veure i vigilar Prats de Molló, tota l'alta vall del Tec, Coll d'Ares (Pirineu) i, al fons a llevant, les planes del Rosselló. La torre va ser restaurada el 2009 i és visitable. Es poden pujar els 2 pisos fins a la terrassa superior. És un edifici de planta circular a tres nivells coberts amb voltes de pedra i construït sobre una plataforma. Va ser declarada Monument històric de França el 16 de desembre del 2002.

## Imatges

* La torre, des de Prats de Molló
* La torre, des de Santa Margarida de Colldares
* Interior

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan; Ponsich, Pere. «Prats de Molló i la Presta: Torre d'en Mir (o del Mir)». A: Catalunya Romànica: El Vallespir, el Capcir, el Donasà, la Fenolleda, el Perapertusès. volum XXV. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996. ISBN 8441225141.

## Referències

* ↑ La Torre del Mir en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Fitxa a la base de monuments històrics francesos Mérimée [Consulta: 1 de setembre del 2014]

## Enllaços externs

* Llista de torres de senyals de la Catalunya Nord
# Tots volem alguna cosa

Tots volem alguna cosa (títol original en anglès, Everybody Wants Some!!) és una pel·lícula de comèdia estatunidenca del 2016 escrita i dirigida per Richard Linklater, sobre un grup de jugadors de beisbol universitari a Texas de la dècada del 1980. La pel·lícula és protagonitzada per Blake Jenner, Zoey Deutch, Glen Powell, Ryan Guzman, Tyler Hoechlin, Will Brittain i Wyatt Russell. Es va estrenar al festival de cinema de South by Southwest l'11 de març de 2016 i va arribar als cinemes dels Estats Units el 30 de març de 2016 amb la distribució de Paramount Pictures. La pel·lícula va recaptar 5,4 milions de dòlars amb un pressupost de 10 milions de dòlars, cosa que la va convertir en un fracàs de taquilla, però va ser aclamada per la crítica. S'ha subtitulat al català.

## Referències

* ↑ «Everybody Wants Some». SXSW. [Consulta: 17 març 2016].
* ↑ «Everybody Wants Some!! (2016)». Rotten Tomatoes. [Consulta: 8 març 2024].
* ↑ «Everybody Wants Some!! Reviews». Metacritic. [Consulta: 18 maig 2016].
* ↑ «Tots volem alguna cosa». ésAdir. [Consulta: 11 gener 2025].
# Casa Miquel Blanxart

La Casa Miquel Blanxart és un edifici del municipi de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Fruit de la reforma d'un antic edifici, que dona a dos carrers i amb una mitgera. Consta de planta baixa i dos pisos. La façana principal de composició simètrica; el balcó és corregut al llarg de les dues façanes. Les finestres del segon pis porten un guardapols molt original, en forma de cercle. A la planta baixa hi ha les típiques finestres modernistes d'arc catenari truncat amb traceria de motius vegetals i animals. En destaca una figura femenina que aguanta la tribuna. La façana està decorada amb esgrafiats geomètrics florals de llenguatge modernista i amb una figura femenina que possiblement simbolitza la fertilitat o la viticultura. Té un estil proper al Modernisme d'arrel centreeuropea.
Jeroni Martorell i Terrats va ser l'encarregat de la reforma i Josep Maria Barnadas es va encarregar de la façana principal.
Forma part de la Ruta Modernista de Granollers.

## Història

L'edifici està situat al carrer-carretera que travessa la població: prové del primer eixample de finals del XIX, i és l'actual eix principal del nucli urbà on trobem representats els moviments arquitectònics dels darrers cent anys (Casa Margarit, Casa Torrebadella, Museu..).
El promotor de la casa va ser Miquel Blanxart i Estapé, un important fabricant d'aiguardents que va ser alcalde de Granollers entre 1903 i 1905 per la Lliga Regionalista.

## Referències

* 1 2 «Casa Miquel Blanxart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* 1 2 3 Consell Comarcal del Vallès Oriental «Guia de modernisme d'estiueig al Vallès Oriental». Guia de modernisme d'estiueig al Vallès Oriental, 4-2014. Arxivat de l'original el 2017-08-05 [Consulta: 9 setembre 2019]. Arxivat 2017-08-05 a Wayback Machine.