OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anushirwan Khan

Anushirwan Khan (persa: انوشیروان خان, Anūshīrvān Khān) (+ vers 1356) fou un suposat kan il-kànida que va ocupar el tron de 1344 fins a la seva mort el 1357 sota control del cobànida Malik Ashraf, fill i successor de Hasan-i Kucik. El seu origen és desconegut i algun relat suggereix que era el seu encarregat de vestuario que es deia Nushirvan, i que se li va donar el nom d'Anushirwan pel gran rei sassànida Khosraw I Anushirwan.
Va encunyar moneda fins al 1356. S'ha trobat moneda seva en diversos llocs, inclòs el territori dels sabardàrides (datada entre 1344 i 1356).
Four proclamar per Malik Ashraf quan va acampar a Babul després de derotar a Surgan i Yaghi Basti, declarant que havia de ser anomenat "el Just" o "al-Adil". Malik no va tardar en desfer-se de Yaghi i Surgan (1345). En resposta Hasan Buzurg de Bagdad no va tardar en proclamar kan a Sulayman Khan que s'havia refugiat a la seva cort, però només per uns mesos (1345/1346). El règim de Malik Ashraf i, per tant, d'Anushirwan fou especialment opresiu provocant l'emigracia de molts habitants del seu territori.
A principis del 748 (primavera del 1347) Malik Ashraf va fer una expedició contra Bagdad en poder de Hasan Buzurg el jalayírida. Aquest mateix va dirigir la defensa de la ciutat. Després d'un setge d'uns quants dies, en veure que la victòria era improbable, Malik Ashraf es va retirar cap a Tabriz. L'abril de 1351 es va dirigir contra Isfahan, que va assetjar durant 50 dies; la ciutat, sense esperança d'ajut exterior i al límit de la resistència, va acordar sotmetre's i llegir la khutba en nom d'Anushirwan Adil i pagar vint milions de dinars a Malik (a mes de 100.000 dinars en objectes diversos). Les províncies d'Isfahan, Kirman, Yazd i Fars (Xiraz) van acabar reconeixent l'autoritat dels cobànides.
Anushirwan hauria mort vers el 1256 (any de les seves darrers monedes), abans de la invasió de l'Azerbaidjan per l'Horda d'Or. Encara hi auria hagut un efímer successor conegut com a Ghazan II (que només consta a les monedes) però enfonsats els cobànides el 1357 ja no hi a haver més kans titelles, car els jalayírides ja havien abandonat aquesta practica.

## Referències

* The Coins of the Later Ilkhanids: A Typological Analysis*, per Sheila Blair a
* Shajrat Ul Atrak: Or the Genealogical Tree of the Turks and Tatars a
# Bàsquet als Jocs Olímpics d'Estiu de 1976

Als Jocs Olímpics d'Estiu de 1976 celebrats a la ciutat de Mont-real (Canadà) es disputaren dues competicions de bàsquet, sent la primera vegada que s'incloïa la categoria femenina en el programa oficial dels Jocs. La competició se celebrà entre els dies 18 i 27 de juliol de 1976 al Centre Étienne Desmarteau i el Montreal Forum de la mateixa ciutat.

## Comitès participants

Hi participaren un total de 213 jugadors, 141 homes i 72 dones, de 13 comitès nacionals diferents:
| Categoria masculina Austràlia Canadà Cuba Egipte Estats Units Itàlia Iugoslàvia  Japó Mèxic Puerto Rico Txecoslovàquia Unió Soviètica | Categoria femenina Bulgària Canadà Estats Units  Japó Txecoslovàquia Unió Soviètica |

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Bàsquet masculí Detalls | Estats UnitsPhil Ford Steve Sheppard Adrian Dantley Walter Davis Quinn Buckner Ernie Grunfeld Kenneth Carr Scott May Tate Armstrong Tom LaGarde Philip Hubbard Mitch Kupchak | IugoslàviaBlagoje Georgievski Dragan Kićanović Vinko Jelovac Rajko Žižić Željko Jerkov Andro Knego Zoran Slavnić Krešimir Ćosić Damir Šolman Žarko Varajić Dražen Dalipagić Mirza Delibašić | Unió SovièticaVladimir Arzamaskov Aleksandr Salnikov Valery Miloserdov Alzhan Zharmukhamedov Andrei Makeev Ivan Edeshko Serguei Belov Vladimir Tkachenko Anatoly Myshkin Mikhail Korkiya Aleksandr Belov Vladimir Zhigily |
| Bàsquet femení Detalls | Unió SovièticaAngelė Rupšienė Tatiana Zakharova-Nadirova Raïssa Kurviakova Olga Barisheva Tatiana Ovechkina Nadezhda Shuvayeva Uljana Semjonova Nadejda Zakhàrova Nelly Feriabnikova Olga Sukharnova Tamāra Dauniene Natalia Klímova | Estats UnitsCindy Brogdon Susan Rojcewicz Ann Meyers Lusia Harris Nancy Dunkle Charlotte Lewis Nancy Lieberman Gail Marquis Patricia Roberts Mary Anne O'Connor Patricia Head Juliene Brazinski | BulgàriaNadka Golcheva Penka Metodieva Petkana Makaveyeva Snezhana Mihailova Krassimira Guiurova Krassimira Bogdanova Todorka Yordanova Diana Dilova Margarita Shturkelova Mania Stoyanova Girgina Skerlatova Penka Stoyanova |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Estats Units | 1 | 1 | 0 | 2 |
| 2 | Unió Soviètica | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 3 | Iugoslàvia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 4 | Bulgària | 0 | 0 | 1 | 1 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Basketball at the 1976 Summer Olympics». [Consulta: 28 desembre 2024].
# Muralles de Sant Pere Pescador

Muralles de Sant Pere Pescador és una resta de muralles del municipi de Sant Pere Pescador (Alt Empordà) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Situades dins del nucli urbà de la població de Sant Pere, a la part més antiga de la vila. Les restes conservades estan ubicades al carrer del Forn, tot i que en origen estarien delimitades també pels actuals carrers de la Verge del Portalet, Girona i la plaça Catalunya.
Es tracta de les restes conservades de l'antic recinte emmurallat de la població, actualment integrades a les construccions i cases que conformen el nucli. En concret es conserven els llenços nord i oest del recinte emmurallat. El tram nord està integrat al casal dels Caramany i presenta una alçada conservada aproximada de sis o set metres. S'observen moltes refeccions, bastides amb diferents tipus de pedra i també amb abundants restes de material constructiu. Encara s'aprecia alguna espitllera original, algun forat de bastida i, sobretot, la part inferior d'una de les torres, de planta circular, que integraven el recinte fortificat.
El llenç oest es troba força més degradat que l'anterior i està integrat als números 2, 8 i 10 del carrer del Forn. El tram més ben conservat es correspon amb el número 2, actual casal de Sant Pere, que havia estat la seu de l'antiga rectoria. Aquest edifici, de la mateixa manera que el recinte original, gira vers el carrer de la Verge del Portalet, deixant entreveure en el seu parament, una gran espitllera ben conservada. La resta del tram del carrer del Forn també té forces refeccions bastides amb material constructiu, i altres tipus de pedra. S'aprecien algunes espitlleres construïdes amb maons i també algun forat de bastida.
Els trams ben conservats deixen veure el parament original de la muralla, bastida amb carreus de pedra ben escairats, lligats amb morter de calç.

## Història

Les restes conservades possiblement pertanyen a la reconstrucció feta vers la meitat del segle xv, ordenada per l'infant Enric en plena època bèl·lica, donat que el castell i la muralla havien quedat malmesos després dels aiguats que arrasaren la població l'any 1421. Encara que també podria ser que la reconstrucció fos seguidament després del fets bel·ligerants de la guerra dels remences, en el que les defenses de la vila sofriren l'embat d'armes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Muralles de Sant Pere Pescador». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Muralles de Sant Pere Pescador». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Moriquendi

Els moriquendi en el món de J.R.R. Tolkien són els elfs obscurs, qualificatiu amb el que els elfs de la llum anomenaven a aquells elfs que no havien vist la llum dels Dos Arbres. Dins dels moriquendi s'incloïen els Avari i els Úmanyar. Fent ús d'una altra classificació inclouria els elfs Silvans, els Nandor, els Laiquendi i a tots els Sindar menys Elwë. A vegades fa referència a tots els elfs no Sindarin. Molt sovint és emprat com un terme pejoratiu.

## Referències

* Tolkien, J.R.R.. El senyor dels anells. Vicens Vives, 2001. ISBN 8431623330.
* Tolkien, J.R.R.. El Silmaríl·lion. Proa, 1996. ISBN 8482562541.
# Les xiques de Manson

Les xiques de Manson o Les noies d'en Manson (originalment en anglès, Charlie Says) és una pel·lícula dramàtica biogràfica estatunidenca del 2018 dirigida per Mary Harron i protagonitzada per Hannah Murray com a Leslie Van Houten i Matt Smith com l'assassí Charles Manson. S'ha doblat al català oriental amb el títol de Les noies d'en Manson, i també en valencià per a À Punt, que va emetre-la per primer cop el 21 d'octubre de 2022 amb el nom de Les xiques de Manson.
Es va estrenar al 75è Festival Internacional de Cinema de Venècia el 2 de setembre de 2018 i es va estrenar als cinemes dels Estats Units el 10 de maig de 2019 a càrrec d'IFC Films.

## Repartiment

* Hannah Murray com a Leslie "Lulu" Van Houten
* Matt Smith com a Charles Manson
* Sosie Bacon com a Patricia "Katie" Krenwinkel
* Marianne Rendón com a Susan "Sadie" Atkins
* Merritt Wever com a Karlene Faith
* Suki Waterhouse com a Mary Brunner
* Chace Crawford com a Tex Watson
* Annabeth Gish com a Virginia Carlson
* Kayli Carter com a Lynette "Squeaky" Fromme
* Grace Van Dien com a Sharon Tate
* Bridger Zadina com a Paul Watkins
* Julia Schlaepfer com a Sandra Good
* Dayle McLeod com a Catherine "Gypsy" Share
* India Ennenga com a Linda Kasabian
* Cameron Gellman com a Bobby Beausoleil
* James Trevena Brown com a Dennis Wilson
* Bryan Adrian com a Terry Melcher

## Referències

* 1 2 «Les xiques de Manson». À Punt, 22-10-2022. [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ «Las chicas de Manson». Prime Video. [Consulta: 15 abril 2023].
* ↑ Tartaglione, Nancy. «Venice Film Festival Lineup: Welles, Coen Brothers, Cuaron, Greengrass, More – Live». Penske Business Media, 25-07-2018.
* ↑ Keslassy, Elsa. «Manson Family Drama 'Charlie Says' Picked Up by IFC Films for U.S. (EXCLUSIVE)», 10-09-2018.

## Enllaços externs

* [ Les xiques de Manson - Lloc web oficial]
# Aramuniq

Aramuniq fou una antiga ciutat armènia al districte de Kotayk.
La seva importància deriva de ser el lloc de naixement del patriarca David I d'Aramuniq (728-741). Els patriarques residien a Dvin, però David I, considerant que la ciutat estava esdevenint una vila musulmana i era la residència dels emirs o governadors àrabs i, per tant, no era segura, va decidir traslladar la residència a la seva vila natal, el que va marcar el començament de la decadència de Dvin.

## Enllaços externs

* http://www.documentacatholicaomnia.eu/03d/1240-1250,_Kirakos_Ganjakets'i,_History_Of_Armenia,_EN.pdf PDF
# Ocapins

Els ocapins (Okapiinae) són una subfamília de mamífers artiodàctils de la família dels giràfids oriünds de l'Àfrica subsahariana. A més a més de l'ocapi (Okapia johnstoni) el seu únic representant vivent, inclou l'espècie Afrikanokeryx leakeyi, del Miocè. Es caracteritzen per les grans dimensions de les bul·les timpàniques, els canals interns o depressions distals que presenten els ossicons, la llargada mitjana dels metàpodes i la presència d'un solc de certa profunditat als metacarps. A més a més, tenen el canal nasolacrimal tancat.

## Referències

* 1 2 Werdelin i Sanders, 2010, «Giraffoidea» (J. M. Harris, N. Solounias i D. Geraads).
* ↑ Prothero i Foss, 2007, «Family Giraffidae» (N. Solounias).

## Bibliografia

* Prothero, D. R.; Foss, S. E. The Evolution of Artiodactyls (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2007. ISBN 978-0-8018-8735-2.
* Werdelin, L.; Sanders, W. J. Cenozoic Mammals of Africa (en anglès). University of California Press, 2010. ISBN 9780520257214.
# Al-Muwàffaq (valí de Mallorca)

Al-Muwàffaq (àrab: الموفق, al-Muwaffaq) fou un llibert del califa Abd-ar-Rahman III que fou valí de Mayurqa (~946 - 969)

## Bibliografia

* Pi Ferrer, Pablo; Quadrado, José Maria. Las Islas Baleares.
# Sant Esteve de Vilacolum

Sant Esteve de Vilacolum és un edifici religiós del municipi de Torroella de Fluvià (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Esteve de Vilacolum està situada a la part més elevada del nucli, i s'hi accedeix a través del recinte del cementiri. L'edifici és d'una nau amb capelles laterals entre contraforts i absis poligonal. La coberta és de teula a dues vessants. A l'interior, la volta de la nau és de llunetes. La façana principal, orientada a ponent, presenta una gran porta d'accés rectangular, emmarcada amb carreus molt ben tallats. A la dovella central hi ha la inscripció "Charitas me fecit 1791". Al damunt hi ha adossat un petit timpà semicircular. El campanar està situat a la dreta de l'edifici, a l'angle sud-oest; és de planta rectangular i té dues obertures d'arc de mig punt.

## Història

L'església de Sant Esteve de Vilacolum és una construcció del segle xviii, segons consta a la inscripció del 1791 que apareix a la llinda de la porta d'accés. Va ser bastida sobre restes del segle X -restes d'un mur i una porta tapiada-. També s'hi conserva una finestra del segle xii, que segurament correspon a una reforma del temple. Sembla que el campanar és anterior a la construcció del segle xviii.

## Referències

* 1 2 «Sant Esteve de Vilacolum». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Cicle de combustió esglaonada (coets)

El cicle de combustió esglaonada, també conegut com a cicle d'ompliment o cicle de precremador, és un cicle termodinàmic de motors de bipropel·lent. Es consumeix part del combustible en un precremador, generant un gas calent que es fa servir per impulsar les turbines i bombes del motor. Aleshores, el gas d'escapament és injectat a la cambra de combustió principal juntament amb la resta del propel·lent i es completa la combustió.
L'avantatge del cicle de combustió esglaonada és que els gasos i la calor de tots els cicles del motor passen per la cambra de combustió, cosa que permet evitar pràcticament al 100% les pèrdues de bombament. Per això, sovint se'l considera un "cicle tancat", car tots els productes de propel·lents passen per la cambra, a diferència dels cicles oberts, que expulsen els gasos que impulsen la turbobomba, cosa que provoca una petita pèrdua de rendiment.

## Referències

* ↑ United States General Accounting Office. Aerospace Plane Technologies: R&D in Japan & Australia (en anglès). DIANE Publishing, 1994, p. 145. ISBN 1568060599.
* ↑ Dieter K. Huzel. Modern Engineering for Design of Liquid-Propellant Rocket Engines. AIAA, 1992, p. 37–. ISBN 978-1-60086-400-1.

## Vegeu també

* Cicle de gasogen
# Four-on-the-floor

Four-on-the-floor o four-to-the-floor és un patró rítmic utilitzat en la música disco i l'electrònica. És una constant, uniforme i accentuat batec en el compàs 4/4 en el qual el bombo és colpejat a cada batec (1, 2, 3, 4) en un temps constant. Això va popularitzar-se en la música disco dels setanta i el terme four-on-the-floor va ser àmpliament usat en aquella era: originat per la pedalera, i pel mecanisme de bombo de les bateries. El terme també va ser usat (tant com "three on the tree") per descriure les transmissions automobilístiques.
Molts estils de música electrònica, particularment aquells que són descrits en la música house i techno, usen aquest batec de tan important que forma part de la seva estructura rítmica. Sovint el terme és referit com a patró de bateria uniforme a 4/4 per qualsevol bateria. Una forma del four-on-the-floor és també usada en el jazz. En lloc de colpejar el bombo d'una manera notable i, per tant, fàcilment audible, es colpeja lleugerament (estil que s'anomena "feathering") de manera que el so del tambor se sent en lloc d'escoltar-se per l'oient. En general, això es combina amb un platet ride i hi-hat a síncope. Quan un instrument de corda fa que el ritme (guitarra rítmica, banjo), els quatre cops del ritme s'interpreten per cadències idèntiques.
En el ritme del reggae, el bombo sol colpejar en el tercer batec però quasi empre els bateries interpreten four on the floor. Sly Dunbar dels Sly & Robbie va ser un dels bateries de reggae que més va tocar amb aquest estil. També Carlton Barrett de Bob Marley & The Wailers va tocar amb four on the floor en moltes peces amb The Wailers com "Is This Love" i "Exodus". En el reggae, four on the floor sovint va amb bandes que tenen una línia de baix molt greu i potent. Four on the floor apareix en molts derivats moderns del reggae com el dancehall, mentre que és menys comú de trobar en d'altres com el roots reggae.

## Referències

* 1 2 Rick Snoman "The Dance Music Manual: Tools, Toys and Techniques," (2004) ISBN 0-240-51915-9
* ↑ Shapiro, Peter. Modulations: a History of Electronic Music: Throbbing Words on Sound, p. 40, London: Distributed Art Publishers, 2000, ISBN 1-891024-06-X
* ↑ Miller, Michael. The Complete Idiot's Guide to Playing Drums, 2004. ISBN 1-59257-162-X
# Arieja

L'Arieja (en occità Arièja i en francès Ariège) és un departament francès (09) situat a la regió d'Occitània. El nom li ve del riu Arieja, que el travessa. Limita al sud amb Catalunya (provincia de Lleida), Andorra i l'Alta Cerdanya (departament francès dels Pirineus Orientals), al nord-oest amb el departament de l'Alta Garona, i al nord-est amb el de l'Aude i el llac de Montbel.

## Clima

Les característiques, a la part sud, són les d'un indret d'alta muntanya: estius calorosos i secs, i hiverns durs i amb abundants precipitacions, en forma de neu al sud i en forma de pluja al nord. La mitjana anual de temperatura des del 1956, quan es crea l'estació meteorològica de Sent Gironç i, per tant, les estadístiques locals, és de 12 °C.

## Història

El departament és un dels vuitanta-tres departaments originals creats el 4 de març de 1790, en aplicació de la llei del 22 de desembre de 1789, durant la Revolució Francesa. Va ser creat a partir del Comtat de Foix i del de Coserans.
De 1960 a 2015 l'Arieja fou un departament de la regió de Migdia-Pirineus.

## Administració

Un prefecte nomenat pel govern francès és l'alta representació estatal i un consell de 26 membres escollits per sufragi universal nomena un president, que exerceix el poder executiu.
El departament és dividit en 3 districtes, Foix, Pàmies i Sent Gironç, 13 cantons, 8 estructures intercomunals i 331 comunes.

## Personatges destacats

* Pierre Bayle (1647-1706), filòsof i escriptor, nascut a Carla-Bayle
* Théophile Delcassé (1852-1923), polític, ministre, ambaixador nascut a Pamiers
* Jacques Dupont (1928-2019), ciclista nascut a Lézat-sur-Lèze
* Gabriel Fauré (1845-1924), compositor, nascut a Pamiers
* Claude Piquemal (1939), atleta i corredor, medallista olímpic nascut a Siguer

## Refugis de muntanya

* Refugi d'En Beys
* Refugi de Bassiès
* Refugi de Bésines
* Refugi de Chioula
* Refugi de Pinet
* Refugi de Rulhe

## Llocs d'interès

* Mont Valier
* Castell de Foix
* Catedral de Pàmies
* Castell de Gudanes

## Vegeu també

* Llista de municipis de l'Arieja
* Cantons de l'Arieja
* Consell departamental de l'Arieja.
* Tuc de Montabòna.
* Parc Natural Regional dels Pirineus Ariejans

## Referències

* ↑ La gazette Ariégeoise, Réchauffement climatique: les conséquences concrètes en Ariège Arxivat 2014-02-04 a Wayback Machine. 4/2/10

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de l'Arieja
* Lloc web oficial del Consell departamental Arxivat 2008-07-17 a Wayback Machine. (francès)
* Lloc web oficial de la prefectura (francès)
Viccionari
# Quercus john-tuckeri

Quercus john-tuckeri és una espècie de roure que pertany a la família de les fagàcies i està dins de la secció dels roures blancs.

## Descripció

Quercus john-tuckeri és un arbust atapeït que creix com a màxim entre 2 a 5 metres d'alçada, de vegades convertit en forma d'arbre, de més de sis metres. Les branques són de color gris o marró, les branques recobertes de fibres curtes de llana quan és nou i convertir-se en escates amb l'edat. Les fulles són coriàcies perennes i espesses, de vegades fràgils. Són de color gris-verd la part superior, la part inferior lleugerament més pàl·lides. Les parts inferiors són peludes, les superfícies superiors una mica menys. El limbe de la fulla és aproximadament ovalada, columna dentada, i menys de 4 centímetres de llarg. El fruit és una gla amb una fina capa 1 a 1,5 centímetres d'ample i una femella de 2 a 3 centímetres de llarg.

## Distribució i hàbitat

Anteriorment conegut com a Quercus turbinella ssp. californica, va ser elevat a l'estatus d'espècie el 1994. És un arbre endèmic a Califòrnia, on creix en les garrigues i boscos de roure dels vessants de muntanya a les Muntanyes Transversals, la més meridional de la Central Coast Ranges, i els marges del desert de Mojave.

## Taxonomia

Quercus john-tuckeri va ser descrita per Nixon i C.H.Mull. i publicat a Novon 4(4): 391, a l'any 1994.

### Etimologia

Quercus: nom genèric del llatí que designava igualment al roure i a l'alzina.
john-tuckeri: epítet atorgat en honor de John M. Tucker, professor de botànica (1947 - 1986) en la Universitat de Califòrnia a Davis, especialista en Quercus.

### Sinonímia

* Quercus turbinella var. californica (Tucker) L.D.Benson
* Quercus turbinella subsp. californica Tucker

## Referències

* ↑ Nixon, K. C. and C. H. Muller. (1994). New names in California oaks. Novon 4:4 391-93.
* ↑ «Quercus john-tuckeri». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ «Quercus john-tuckeri». The Plant List. [Consulta: 30 maig 2020].
* ↑ «Quercus john-tuckeri». Royal Botanic Gardens, Kew: World Checklist of Selected Plant Families. [Consulta: 30 maig 2020].

## Enllaços externs

* Jepson Manual Treatment - Quercus john-tuckeri
* Flora of North America; Quercus john-tuckeri
* Quercus john-tuckeri - Photo gallery
# Abd-Al·lah ibn Issam al-Khawlaní

Abd-Al·lah ibn Issam al-Khawlaní (àrab: عبد الله بن عصام الخولاني, ʿAbd Allāh ibn ʿIṣām al-Ḫawlānī) fou valí de Mayurqa (913-946). Succeí en el càrrec al seu pare Issam al-Khawlani i el va abandonar per peregrinar a la Meca.

## Bibliografia

* Pablo Pi Ferrer, José Maria Quadrado. Las Islas Baleares.