OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mesures extremes

Mesures extremes (títol original en islandès, Eiðurinn) és una pel·lícula de thriller islandesa del 2016 escrita per Ólafur Egill Egilsson, i coescrita i dirigida per Baltasar Kormákur, que també interpreta el paper principal. Es va projectar a la secció Presentacions especials del Festival Internacional de Cinema de Toronto de 2016. Va ser la pel·lícula més popular als cinemes islandesos el 2016. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Repartiment

* Baltasar Kormákur com a Finnur
* Hera Hilmar com a Anna
* Gísli Örn Garðarsson com a Óttar
* Ingvar Eggert Sigurðsson com a Halldór
* Þorsteinn Bachmann com a Ragnar

## Referències

* ↑ «Berlin: Baltasar Kormakur Preps Thriller 'The Oath'». Variety. 1 September 2016.
* ↑ Graham, Adam «Review: Father pushes to save daughter in icy thriller». Detroit News, 07-09-2017 [Consulta: 17 juliol 2021].
* ↑ «The Oath». TIFF, 01-09-2016. [Consulta: 17 juliol 2021].
* ↑ «Eiðurinn vinsælasta kvikmynd ársins 2016». Viðskiptablaðið, 11-01-2017 [Consulta: 17 juliol 2021]. Arxivat 6 October 2020$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.
* ↑ «Mesures extremes». Goita què fan, ara!. [Consulta: 24 setembre 2023].
* ↑ «Mesures extremes». ésAdir. [Consulta: 24 setembre 2023].
# Locus de caràcters quantitatius

En genètica el Locus de caràcters quantitatius, QTL (acrònim de l'anglès quantitative trait locus, «locus d'un caràcter quantitatiu») és un locus on la variació al·lèlica està associada amb la variació d'un caràcter quantitatiu, és a dir, amb aquells caràcters quantificables que varien de forma contínua. La presència d'un QTL es dedueix per cartografia genètica, on la variació total per a un determinat caràcter es divideix en components associats a una o diverses regions cromosòmiques discretes.
Els QTL són, a priori, difícils d'identificar a causa de l'absència d'una segregació fenotípica discreta observable i, a més, que els efectes fenotípics de cada gen associat amb un caràcter quantitatiu complex són relativament petits. L'anàlisi dels QTL per a un caràcter s'involucra en primer lloc escollir i creuar dues línies parentals que difereixin en un o més caràcters quantitatius i, posteriorment, analitzar la segregació de la descendència per relacionar cada QTL amb un marcador genètic conegut, o un interval de marcadors.
La identificació dels QTLs que afecten un determinat caràcter quantitatiu en un organisme es basa en la teoria de lligament i recombinació desenvolupada en el primer terç del segle xx. La disponibilitat de mapes genòmics densos de plantes i d'animals ha fet ressorgir l'interès per aquesta teoria des de l'última dècada del mateix segle. Les poblacions més aptes per mapejar QTLs són les derivades de l'encreuament de dues línies pures. En els últims anys s'han desenvolupat mètodes estadístics i biomètrics per analitzar la presència i efectes dels QTLs.
El mètode modern utilitzat per localitzar i cartografiar els QTL implica buscar associacions entre marcadors d'ADN i fenotips. Per exemple, a partir d'individus procedents de dues línies creades a través de selecció artificial que són divergents per a un fenotip. Al llarg de moltes generacions de selecció artificial sorgeixen dues línies divergents altament homozigòtiques. Els individus d'aquestes línies amb fenotips divergents s'usen com a progenitors per crear la F1 (que seran heterozigòtics). Si creuem els individus de la F1 entre si o els de la F1 amb línies paternes obtenim la generació F2 amb diferents parts de genomes paterns i, per tant, amb diferents QTL que podem identificar.

## Referències

* ↑ Portal de terminologia de la FAO.
* ↑ Pérez-Panadés J. Carbonell E. A. 2003. Optimización del análisis de QTLs (Quantitative trait loci) en poblaciones de líneas recombinantes puras (RILs). IX Conferencia Española de Biometría La Coruña, 28-30 de maig de 2003
* ↑ Arus, P. and J. Moreno-González. 1993. In Plant Breeding: Principles and Prospects, Hayward, M.D., Bosemark, N.O and Romagosa, I. (eds.), Chapman and Hall, London.
* ↑ Liu, B.H. 2004. Statistical genomics : linkage, mapping, and QTL analysis. Boca Raton, CRC Press.
# Jean Servais Stas

Jean Servais Stas (Lovaina, 21 d'agost de 1813 − Sint-Gillis-Obbrussel (Brussel·les), 13 de desembre de 1891), fou un químic analític belga.

## Biografia

Stas estudià inicialment medicina, però després s'encaminà cap a la química i estudià a l'École polytechnique de París sota la direcció de Jean-Baptiste Dumas. El 1840, Stas, fou nomenat professor de la Reial Acadèmia Militar de Bèlgica a Brussel·les.
Stas es retirà el 1869 a causa de problemes de salud. Es convertí en comissionat de la Casa de la Moneda, però renuncià el 1872 perquè no estava d'acord amb la política monetària del govern.

## Obra

Stas i Dumas establiren la massa atòmica del carboni, C, a partir de la massa d'una mostra de carboni pur mitjançant la combustió amb oxigen pur i, després, mesurant la massa del diòxid de carboni, CO₂ produït.
Stas adquirí fama internacional per la determinació de masses atòmiques dels elements químics amb una precisió que mai s'havia fet abans, destacant la determinació de la massa atòmica de l'oxigen. Els seus resultats refutaren la hipòtesi de Prout, del físic anglès William Prout, que deia que totes les masses atòmiques dels elements químics eren múltiples sencers de la de l'hidrogen. Aquestes mesures precises de masses atòmiques permeteren a Dmitri Mendeléiev establir les bases per a la taula periòdica.

### Obres

* Stas, Jean Servais. L. W. Spring. Œuvres Complètes. 1, 1894.
* Stas, Jean Servais. J. B. Depaire. Œuvres Complètes. 2, 1894.

## Referències

* ↑ Asimov, Isaac. «Stas, Jean Servais». A: Enciclopedia biográfica de ciencia y tecnología : la vida y la obra de 1197 grandes científicos desde la antigüedad hasta nuestros dias (en castellà). Nueva edición revisada. Madrid: Ediciones de la Revista de Occidente, 1973, p. 348. ISBN 8429270043.
* ↑ Rawson, Don C. «The process of discovery: Mendeleev and the periodic law». Annals of Science, 31, 3, 1974, pàg. 181–204. DOI: 10.1080/00033797400200221.
# Herpele multiplicata

Herpele multiplicata és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae. És endèmica de Camerun. Els seus hàbitats naturals inclouen boscos secs tropicals o subtropicals, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.
# Conservatori de Velluters

El Conservatori de Velluters, és la seu del Conservatori Professional de Música de València, que imparteix EEPP i EEEE.
El conservatori va nàixer l'any 1850 com a escola gratuïta d'ensenyament musical de la mà de la Reial Societat Econòmica d'Amics del País. El projecte va créixer, i es va veure necessitat d'una Comissió. En 1879 s'aprova el primer reglament. D'aquesta data hi ha documents digitalitzats a l'arxiu de la Reial Societat Econòmica d'Amics del País de València. En 1882, la institució es trasllada a l'actual edifici a la Plaça Viriat. Després de la seva privatització, el 1917 va ser inscrit a l'Estat. I uns anys més tard, el 1968, el conservatori va adquirir l'opció de l'ensenyament superior de música. Actualment, des de 1997, amb la separació de conservatoris superior i professional s'obre una nova era.

## L'edifici

L'edifici actual va obrir les portes abans d'acabar les obres, patint posteriorment problemes de construcció.

### Exterior

L'edifici de Velluters, situat entre els carrers Murillo, Lope de Rueda, Carrasquer, Arolas i En Sendra, ha estat dissenyat mantenint algunes de les característiques dels edificis adjacents, com illetes allargades en la direcció oest-est. Tant ell com l'Escola de Disseny també a la Plaça Viriat són producte d'un pla de remodelació del barri, conegut com a Pla Riva La seva composició és de tres edificis de mesures semblants units tant pel soterrani, com per diverses passos elevats. A més, les seves façanes són diferents si donen als carrers interiors o a la Plaça Viriat. El color predominant és el blanc, podent-se veure especialment en les tres façanes. Finalment, s'ha posat especial cura en la seva insonorització.

### Interior

Predominen els colors gris, blanc i fusta clara en les aules i blanc i vidre als passadissos i passarel·les. El seu major atractiu i sobre el qual gira la temàtica decorativa és el "jardí de vidre", que compta amb una olivera acompanyat d'un camí en ferro sobre pedres blanques que s'il·luminen de nit. Pel que fa a les aules, tenen altes finestres amb estors grisos a joc amb la moqueta i els panells acústics. A més d'aquests panells, les habitacions disposen de mobles dissenyats especialment per augmentar la ressonància i el so. Algunes compten també amb miralls perquè els músics puguin corregir la seva postura.

## Referències

* ↑ El País, 8.000 documentos sobre Valencia accesibles con un solo clic, 28 de Maig de 2013
* ↑ El País, El conservatorio de Velluters abre sus puertas con el edificio inacabado, 5 de novembre 2002
* ↑ Las Provincias, Las sedes del Conservatorio Profesional y de CulturArts Música se caen a pedazos, 14 de febrer 2016
* ↑ Pla Riva (Pla de Rehabilitació Integral de València)
* ↑ Guía de Arquitectura, Complejo Educativo en Velluters
* ↑ Generalitat Valenciana, Mestre a casa, Conservatori Professional de Música

## Bibliografia

* FONTESTAD PILES, Ana: El Conservatorio de Música de Valencia: antecedentes, fundación y primera etapa (1879-1910) Edita Universitat de València, Departament d'Història de l'Art, 2005 (Tesi doctoral. Servei de publicacions de la UV 2006. pdf)
# Portal dels Romeus

El Portal dels Romeus és una obra de Tortosa (Baix Ebre) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Portal, actualment obert, que comunicava la plaça de la Cinta amb el carrer Nou del Vall; el sector d'habitació que es troba a sobre és modern. L'arc que li dona per banda de la plaça és apuntat, amb un escut de Tortosa en el carcanyol, mentre que el que comunica el c/ Nou és escarser. L'interior del portal es troba cobert amb revoltons i bigues de fusta, i els murs són de carreus de pedra i pedres petites de mesures forces desiguals; un dels trams, però, és de maons posats de pla. Al mur dret, mirant des de la plaça, s'obre una porta de mig punt adovellada, una fornícula d'estructura romànica -amb dues columnes a cada extrem amb capitells treballats amb formes de monstres- on hi ha una verge a l'interior d'aparença gòtica. Adossat en el parament hi ha la figura de Sant Joan Baptista, de mesures naturals, en relleu. En el mur enfrontat s'hi obre també una porta, ara allindada, i a l'extrem la figura en relleu de St. Jaume. Al mig de les dues s'inscriu un plafó de rajola vidriada amb una part del Camí de Santiago i a sobre la inscripció: "portal del Romeu/ sobre el Vall/ via romana/ Tarraco-Tortosa/ Ruta Santiago/ Restaura: Valls pintor 1385/ Restaura: Capera 171756/ Restaura: Corp. Municipal 1909/ Restaura: Corp Municipal 1963".
L'origen del portal és romà. Està situat a l'extrem del decumanus i donava pas a la via a Barcelona. Originàriament la porta anava acompanyada d'una torre de guaita. En el segle xv, per a facilitar el pas sobre el barranc del rastre, anava seguida d'un pont. Entre els anys 1336 y 1379, havia estat tapiat per raons de seguretat durant la guerra de Pere el Cerimoniós amb Castella. El 1740 es va tombar l'arc exterior a causa de les obres de la casa superior. El 1756 es produí la destrucció dels relleus dels pelegrins; Gabriel Molano, regidor de la ciutat, els va tornar a reconstruir. Segons la tradició, la Verge del Romeu acabà el 1650 amb una epidèmia i per commemorar aquest fet, en 1680 s'inscriuen uns goigs. La tradició a transformat el nom original del Romeu pels de Romeus.

## Referències

* 1 2 «Edifici Portal dels Romeus». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# Rota (instrument musical)

La rota o arpa-cítara és un instrument medieval de corda pinçada amb una estructura triangular i cordes paral·leles a la caixa de ressonància, en nombre variable, per ambdós costats de l'estructura, com una arpa doble. La denominació de rota pot correspondre segons regions a diferents tipus d'instruments, com ara la lira, l'arpa-cítara, la giga o la lira bizantina. En el cas de l'Europa Occidental aquest terme fa esment a l'arpa-cítara, trobant-se diferents exemples plàstics tant d'obres en pedra (capitells, escultures) com en dibuixos en còdex i llibres en general. El nom de l'instrument té un origen probable en les paraules celtes crot i cruit.
L'instrument té forma de triangle rectangle, amb les cordes paral·leles a la hipotenusa del triangle, amb les clavilles de les cordes per fora del triangle de l'estructura de l'instrument. Donat que n'hi ha cordes per totes dues bandes del triangle les clavilles no es poden col·locar al mateix pla de les cordes, com en el cas de la cítara. El catet amb les clavilles queda posicionat, quan es toca l'instrument, en la part superior i horitzontal. L'altre catet queda en contacte amb el cos de l'instrumentista, qui el toca assegut, i l'instrument es subjecta amb les cames. Les cordes es poden pinçar amb els dits o amb un plectre.
A les imatges que es conserven es poden veure dos tipus diferents de rotes. Mentre que un dels tipus té la caixa harmònica entre les dues arpes l'altre, més senzill, conté una sola línia de cordes, sent semblant a una arpa. Al primer d'aquest tipus correspon la denominació d'arpa-cítara, és a dir, un instrument en forma d'arpa (triangular) i amb la caixa de ressonància paral·lela a les cordes, com en la cítara.
La rota fa la seva aparició en imatges cap el segle xi, tant a l'Orient com a l'Occident de Europa, i el seu ús s'estén fins al segle xv. S'ha suggerit un probable origen bizantí d'aquest instrument, a partir de la cítara oriental, i la seva difusió a través de la Mediterrània.
La rota és esmentada sovint a la literatura medieval, com ara en aquest poema del segle XV:
       «El pleyto de joglares era fiera nota
       Avie hy sinfonia, arpa, giga, e rota,
       alboghes e salterio, citola que mas trota,
       cedra e viola que las coitas enbota...»
       (Albogue, del "Libro de Alexandre")

## Referències

* ↑ «Rota». Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 29 juliol 2016].
* 1 2 Álvarez, Rosario. El arpa-cítara (rota): su probable origen bizantino y su trayectoria mediterránea hacia la Europa Occidental (en castellà). Revista de Musicología, Vol. 22, No. 1, juny 1999, p. 11-48 [Consulta: 29 juliol 2016].
* ↑ Sánchez, T.A.. Colección de poesias castellanas anteriores al siglo 15 (eBook disponible) (en castellà), p. 358 [Consulta: 29 juliol 2016].

## Bibliografia

* Capdepón Verdú, Paulino. La Música en la época de Alfonso X el Sabio: las Cantigas de Santa María (en castellà). Nº. 7, 2010-2011 (Alcanate: Revista de estudios Alfonsíes ISSN 1579-0576) [Consulta: 29 juliol 2016].
* Remnant, Mary. Historia de los instrumentos musicales (en castellà). Ediciones Robinbook, 2002. ISBN 978-84-95601-52-0.
Viccionari
# El Quinto

El Quinto és una muntanya de 169 metres que es troba al municipi de Cubelles, a la comarca del Garraf.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Dacs

El Dacs és una masia de Gurb (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La masia està formada per dos cossos annexes amb un portal rodó cada un, amb un arc semicircular format per dovelles a la part superior que es recolza sobre les rebranques de carreus.
El cos principal és de planta quadrada, cobert amb una teulada a quatre vessants regulars. La majoria de les obertures del primer pis són balcons de barrots de ferro forjat, mentre que al pis superior les obertures formen un arc sobreposat a la part superior de la finestra i estan tancades per unes petites balustrades de pedra.
El segon cos és adossat a l'anterior i es caracteritza pels dos pisos de porxos. El primer amb una arcada cega de mig punt i la superior, encara oberta, amb arcs carpanells molt rebaixats.
Molí de vent
Estructura metàl·lica amb base d'obra, utilitzat per moldre grans.

## Història

Aquesta masia, malgrat el seu aspecte, en part senyorial, forma part del conjunt de masies de Gurb que conserven el seu aspecte original perquè les remodelacions i noves construccions que s'hi ha anat fent, la majoria amb la intenció de rehabilitar alguns desperfectes, han estat prudents.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «El Dacs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# Matsnaberd

Matsnaberd o Mlznaber (armeni: Մածնաբերդ), és una fortalesa medieval, situada en el sud de la població de Chovdar en el raión de Donaşkəsən, de l'Azerbaidjan. Es troba a l'est d'una muntanya envoltada de profundes gorges.

## Història

En les fonts històriques s'esmenta a Matsnaberd com a seu del rei Aghsart'an.
Després de la caiguda del rei Gurguèn I d'Aghuània (mort el 989) de la dinastia armènia dels Bagratuní, el seu fill, David Anholin (mort el 1048), va aprovar les regles d'autoritat de Matsnaberd (on van sobreviure fins a final del segle xiii) i els límits del seu poder van ser estesos a les províncies veïnes i els seus castells. Segons l'historiador armeni Mkhitar de Ayrivank (1222-1290): «I per a sorpresa dels reis Bagratuní es va quedar en Matsnaberd i al nou castell, amb la construcció de fortaleses en molts més districtes ... » Durant la primera meitat del segle xii Matsnaberd va sofrir atacs dels seljúcides i per un temps va estar sota el domini dels mongols.

## Arquitectura

A la fi del segle xix, les portes de la fortalesa realitzades amb morter i pedra irregular havien estat destruïdes. En 1886 el periòdic Eco de Matsnaberd va reflectir la situació declarant: «Ara les petjades són amb prou feines perceptibles de les habitacions i la paret de la fortalesa es troba en ruïnes...»

## Referències

* ↑ Nord d'Artsakh, 2004.
* ↑ Gandzaketsi, 1961, p. 153.
* ↑ Պատմութիւն, 1861.
* ↑ Les petites cròniques

## Bibliografia

* Gandzaketsi, Geragos. Historia d'Armènia. Erevan: K. Melik-Ohanjanyan, 1961.
# Límit ultrarelativista

En física, una partícula s'anomena ultrarelativista quan la seva velocitat és molt propera a la velocitat de la llum c.
L'expressió de l'energia relativista d'una partícula amb massa en repòs m i moment p ve donada per
$E^{2}=m^{2}c^{4}+p^{2}c^{2}.$
L'energia d'una partícula ultrarelativista es deu gairebé completament al seu moment (pc ≫ mc$^2$) i, per tant, es pot aproximar amb E = pc. Això pot resultar de mantenir la massa fixa i augmentar p a valors molt grans (el cas habitual); o mantenint l'energia E fixada i reduint la massa m a valors insignificants. Aquest últim s'utilitza per derivar òrbites de partícules sense massa com el fotó a partir de les de partícules massives (cf. problema de Kepler en la relativitat general).
En general, el límit ultrarelativista d'una expressió és l'expressió simplificada resultant quan $pc\gg mc^{2}$ s'assumeix. O, de la mateixa manera, en el límit on el factor Lorentz $\gamma =1/{\sqrt {1-v^{2}/c^{2}}}$ és molt gran ($\gamma \gg 1$ ).

## Expressió inclòs el valor de massa

Tot i que és possible utilitzar l'aproximació $E=pc$, això descuida tota la informació de la massa. En alguns casos, fins i tot amb $p\gg m$, la massa no es pot ignorar, com en la derivació de l'oscil·lació de neutrins. Una manera senzilla de retenir aquesta informació massiva és utilitzar una expansió de Taylor en lloc d'un simple límit. La següent derivació suposa $c=1$ (i el límit ultrarelativista $pc\gg mc^{2}$). Sense pèrdua de generalitat, es pot mostrar el mateix incloent l'adequat $c$ termes.

## Exactitud de l'aproximació

Per als càlculs de l'energia d'una partícula, l'error relatiu del límit ultrarelativista per a una velocitat v = 0.95c és d'aproximadament 10 %, i per a v = 0.99c és només 2 %. Per a partícules com els neutrins, els γ (factor de Lorentz) solen estar per sobre de 10$^6$ (v pràcticament indistingible de c), l'aproximació és essencialment exacta.
El cas oposat (pc ≪ mc$^2$ ) és una partícula anomenada clàssica, on la seva velocitat és molt menor que c i, per tant, la seva energia es pot aproximar per E = mc$^2$ + $^{p2}$⁄$_{2m}$

## Referències

* ↑ «The ultrarelativistic limit of Kerr» (en anglès). https://arxiv.org.+[Consulta: 25 agost 2023].
* ↑ «On the Ultrarelativistic Limit of General Relativity» (en anglès). https://arxiv.org.+[Consulta: 25 agost 2023].
* ↑ «Ultrarelativistic limit of a Rarefied Gas with Internal Structure» (en anglès). https://arxiv.org.+[Consulta: 25 agost 2023].
* ↑ «Ultrarelativistic limit for neutrinos: Why is this approximation working?» (en anglès). [Consulta: 25 agost 2023].
# Oscaecilia koepckeorum

Oscaecilia koepckeorum és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae. És endèmica del Perú. Els seus hàbitats naturals inclouen boscos secs tropicals o subtropicales, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.
# Sant Cristòfol de Vespella

Sant Cristòfol de Vespella és una església barroca de Gurb (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici religiós. Església de nau única amb capelles laterals i sense absis. La façana és orientada a migdia, és de gran alçada i presenta un portal d'arc rebaixat de pedra amb un òcul al damunt i a la part superior hi ha un frontó amb un petit òcul.
A ponent de l'església hi ha el campanar adossat a la nau, el qual és de torre i cobert a quatre vessants amb un penell al damunt.
A la part dreta de la façana hi ha la rectoria adossada. L'interior és pintat.
La construcció és de pedra arrebossada i pintada, L'estat de conservació és força bo.

## Història

Aquesta església fou construïda al 1752 amb unes línies pròpies del barroc neoclàssic.
L'església de Sant Cristòfol venia a substituir-ne una altra situada en un serrat que es troba al davant de 'actual temple. Es traslladà de la muntanya al pla, de l'antiga no en queda més rastre que alguns carreus dels fonaments que es deixen entreveure al mig de l'herba.
La rectoria és convertida en casa de colònies.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Sant Cristòfol de Vespella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2017].
# Robot Jox

Robot Jox és una pel·lícula de ciència-ficció de 1990 post-apocalíptica dirigida per Stuart Gordon i protagonitzada per Gary Graham, Anne-Marie Johnson i Paul Koslo. La pel·lícula va ser coescrita per l'autor de ciència-ficció Joe Haldeman. Ha estat doblada al català.

## Argument

La trama de la pel·lícula segueix la història d'Aquil·les, un dels «jox robot», màquines mecàniques gegantes pilotades per humans que participen en batalles internacionals per resoldre disputes territorials, en un món post-apocalíptic i distòpic.

## Repartiment

* Gary Graham: Achilles (Aquil·les)/Jim
* Anne-Marie Johnson: Athena
* Paul Koslo: Alexander
* Robert Sampson: Comissionat Jameson

## Al voltant de la pel·lícula

Després que el productor Charles Band aprovés el concepte inicial de Gordon, el director es va apropar a Haldeman per escriure el guió. Gordon i Haldeman es van enfrontar amb freqüència en relació al to de la pel·lícula i el públic al que estava dirigida. El rodatge va finalitzar a Roma el 1987, però la fallida de Empire Pictures Band va retardar l'estrena de la pel·lícula fins a l'any 1990. Va generar una recaptació d'1,272 milions de dòlars, que no va compensar el pressupost de 10 milions. La pel·lícula va rebre una resposta negativa de la crítica i poca atenció de l'audiència en la seva estrena, però amb el pas del temps ha atret un seguiment de culte, minoritari, a més d'influir en elements de la cultura popular.

## Referències

* ↑ «Robot Jox». esadir.cat.
* ↑ «Robot Jox». Allociné.
* ↑ Matanza de Texas, La. Tobe Hooper (1974). Nau Llibres, 2014. ISBN 9788476429419.

## Bibliografia

* Berra, John. American Independent (en anglès). Intellect Books, 2010. ISBN 9781841503684.
* Science Fiction Film Directors, 1895-1998 (en anglès). McFarland, 2011. ISBN 9780786485055.