OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Luis Julve Ceperuelo

Luis Julve Ceperuelo (nascut a Alcanyís) fou un industrial i polític aragonès, governador civil de diverses províncies i procurador a Corts durant el franquisme.
Membre de les FET de las JONS, era un camisa vella fundador de Falange Española a Alcanyís que havia lluitat amb la Divisió Blava al Front Oriental de la Segona Guerra Mundial. Quan va tornar el 1941 fou nomenat president de la Diputació Provincial d'Osca, càrrec que va deixar l'octubre de 1942 quan fou nomenat governador civil d'Osca. Va ocupar el càrrec fins al març de 1944, quan fou nomenat governador civil de Càceres Ocupà el càrrec fins a l'octubre de 1946, quan fou governador civil de Castelló. Durant el seu mandat es van traslladar les dependències de l'ajuntament del carrer Major fins a la plaça Maria Agustina, inaugurats el 1949.
Deixà Castelló el juliol de 1954, quan fou nomenat governador civil de Màlaga i conseller nacional del Movimiento Nacional, càrrec que comportava ocupar un escó com a procurador a Corts. Durant el seu mandat es va preocupar pel subministrament elèctric de la ciutat i per condicionar-la amb visió de fomentar-hi el turisme. Va designar com a sotscap provincial del Movimiento al futur governador civil de Sevilla i ministre franquista José Utrera Molina. També va lluitar contra l'analfabetisme i va fer construir habitatges socials. Va renunciar al càrrec el maig de 1958 i es retirà de la política activa. El seu fill, Luis Enrique Julve Guerrero, fou president de la Diputació d'Osca en els darrers anys del franquisme (1974-1975).

## Referències

* ↑ D E C R E T O de 17 de octubre de 1942 por el que se nombra Gobernador Civil de la provincia de Huesca a don Luis Julve Ceperuelo.
* ↑ Caballeros de Guadalupe
* ↑ Ofreció sus esfuerzos por Castellón, al servicio de los gobernadores, El Periódico de Castellón, 21 de gener de 2012
* ↑ Luis Julve Ceperuelo, Índex Històric del Congrés dels Diputats
* ↑ Juli8o Ponce Alberca (coord) Guerra, Franquismo y Transición. Los gobernadores civiles en Andalucía (1936-1979) p. 88
* ↑ CONSOLIDACIÓN Y EVOLUCIÓN DEL FRANQUISMO EN MÁLAGA: 1943-1959, p. 71
# El moliner, el seu fill i l'ase

El moliner, el seu fill i l'ase és el nom que rep una faula d'origen incert (potser Isop) que compta amb múltiples versions, entre elles una àrab recollida als contes de Nasreddín, un relat de El Conde Lucanor o l'adaptació de Jean de La Fontaine.

## Argument

Un moliner va al mercat amb el seu fill. Carreguen la mercaderia a l'ase i ells van a peu fins que senten com uns veïns es burlen d'ells per anar caminant tenint un transport. El moliner llavors fa pujar el seu fill a l'ase. Una dona comenta que el fill no té pietat del pare vell i aleshores és el moliner qui puja a l'ase mentre el nen va a peu. Però un camperol afirma que és un pare desnaturalitzat per permetre que el fill vagi caminant i s'esgoti mentre ell va tan còmode. Per això decideixen pujar tots dos a lloms de l'ase, fins que uns homes s'exclamen que són uns maltractadors per carregar tant el pobre animal.

## Anàlisi

El missatge de la faula és que mai es pot contentar tothom i que qualsevol decisió portarà crítiques de la gent o d'algunes persones i, per tant, cal mantenir-se en les pròpies conviccions. En algunes versions el moliner acaba sacrificant l'ase per no sentir més retrets, en un final infeliç que accentua les conseqüències negatives de fer massa cas de l'opinió dels altres.
# Svabita

La svabita és un mineral de la classe dels arsenats que pertany al grup de l'apatita. Va ser anomenada per Hjalmar Sjögren en honor d'Anton von Swab (29 de juliol de 1703, Fahlun, Suècia - 18 de gener de 1768, Estocolm, Suècia), un químic i mineròleg. El 1891, Sjögren va anomenar i descriure la svabita com un nou mineral trobat a Harstigen, Värmland, Suècia. El 1892 es va trobar svabita a la mina de Jakobsberg, també a Suècia. En aquella època no es podien diferenciar els minerals pel seu contingut majoritari en flúor o grups OH; això va suposar que posteriorment es comprovés que el mineral trobat a Harstigen no era realment svabita (rica en flúor) sinó que era johnbaumita (rica en grups OH). Per tant, alguns autors (Biagioni & Pasero 2013) consideren que la localitat tipus per la svabita hauria de passar de ser Harstigen a ser Jakobsberg.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «08.BN - Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, només amb cations de mida gran, (OH, etc.):RO₄ = 0,33:1» juntament amb els següents minerals: aradita, magganasita, fluorpiromorfita, fluorsigaiïta, fluoralforsita, alforsita, belovita-(Ce), clorapatita, mimetita-M, johnbaumita-M, fluorapatita, hedifana, hidroxilapatita, johnbaumita, mimetita, morelandita, piromorfita, fluorstrofita, turneaureïta, vanadinita, belovita-(La), deloneïta, fluorcafita, kuannersuïta-(Ce), hidroxilapatita-M, fosfohedifana, hidroxilpiromorfita, estronadelfita, fluorfosfohedifana, carlgieseckeïta-(Nd), vanackerita, miyahisaïta, pieczkaïta, hidroxilhedifana, pliniusita, parafiniukita, arctita, krügerita i goryainovita.

## Referències

* ↑ «Svabita» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 abril 2015].
* ↑ «Strunz-mindat (2024) Classification - With only large cations, (OH, etc.):RO4 = 0.33:1». Mindat. [Consulta: 25 juny 2024].
# Detondes

Detondes (en llatí Daetondas, en grec antic Δαιτώνδας), va ser un escultor grec nascut a Sició que va esculpir l'estàtua de l'atleta d'Elis Teòtim a Olímpia, segons explica Pausànias.
Se sap que Mosquió, el pare de Teòtim va acompanyar Alexandre el Gran a Àsia i, per tant, Detondes devia florir cap al final del segle iv aC i començaments del III aC.

## Notes

* ↑ Segons la forma del nom que proposen el Diccionari Grec-Català, p. 1329, i les obres de la Fundació Bernat Metge

## Referències

* ↑ Daetondas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 929
# Manuela García Romero

Manuela García Romero és una metgessa i política mallorquina, ocupant actualment el càrrec de Consellera de Salut del Govern Balear.

## Biografia

És llicenciada en Medicina i Cirurgia per la Universitat de Sevilla i especialista en gestió de malalties per la Universitat de València. Des del 1990 ha treballat com a metgessa, desenvolupant des del 1997 la seva tasca professional com a anestesiòloga, primer a l'hospital de Son Dureta i després, des del tancament d'aquest, a Son Espases. Entre el 2006 i el 2016 fou presidenta de la Societat Balear d'Anestesiologia i Reanimació. El maig de 2018 fou elegida presidenta del Col·legi Oficial de Metges de les Illes Balears, càrrec que ocupà fins a l'octubre de 2020 en que fou elegida vicepresidenta de l'Organització Col·legial Mèdica d'Espanya.
Gràcies a un acord entre el Partit Popular i Vox, que possibilità un govern en solitari del PP, fou nomenada Consellera de Salut.

## Referències

* 1 2 «Margalida Prohens anuncia els nous consellers del Govern, en el qual es combina "l’experiència en l’Administració i en el sector privat"». Govern de les Illes Balears, 10-07-2023. [Consulta: 20 juliol 2023].
* ↑ CV Manuela García Romero, Organización Médica Colegial de España
# Escala de Forel-Ule

L'escala Forel-Ule és un mètode per determinar aproximadament el color de les masses d'aigua, que s'utilitza en limnologia i oceanografia. Mitjançant una barreja química diferent (les solucions estàndard es fan amb aigua destil·lada, amoníac, sulfat de coure, cromat de potassi i sulfat de cobalt) una paleta de colors s'obté en una sèrie de vials designats numèricament (1-21) que es compara amb el color del cos d'aigua. El resultat és un índex de color de la massa d'aigua que proporciona una indicació de la transparència de l'aigua i, per tant, ajuda a classificar la producció primària. Les graduacions de colors corresponen als colors de mar obert i d'aigua de llac, tal com pot veure un observador a terra o a bord d'un vaixell. El mètode s'utilitza juntament amb el disc de Secchi submergit a la meitat de la profunditat de Secchi.
El mètode va ser desenvolupat per François-Alphonse Forel i va ser estès tres anys més tard amb els marrons de verdós a cola pel limnòleg alemany Wilhelm Ule. L'escala de Forel-Ule, una escala comparadora de color, ha estat descrita per Wernand i van der Woerd i pot ser vist com una simple escala, però adequada per classificar el color de rius, llacs, mars i oceans. Les observacions Forel-Ule pertanyen, a més de la temperatura, la salinitat i la profunditat Secchi, als més antics paràmetres oceanogràfics que es remunten a 1890.

## Referències

* ↑ «TOOLS OF THE OCEANOGRAPHER: Equipment: Measuring tools: Visibility» (en anglès). Biological Sciences Santa Barbara City College. Arxivat de l'original el 2010-12-12. [Consulta: 21 novembre 2012].
* ↑ M. R. Wernand, H. J. van der Woerd, "Spectral analysis of the Forel-Ule Ocean colour comparator scale.", J. Europ. Opt. Soc. Rap. Public. 10014s Vol 5 (2010), doi:10.2971/jeos.2010.10014s
# Cave Junction

Cave Junction és una població dels Estats Units a l'estat d'Oregon. Segons el cens del 2000 tenia 1.363 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Cave Junction tenia 1.363 habitants, 603 habitatges, i 356 famílies. La densitat de població era de 320,9 habitants per km².
Dels 603 habitatges en un 28,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 39,8% hi vivien parelles casades, en un 14,3% dones solteres, i en un 40,8% no eren unitats familiars. En el 33,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 20,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,26 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,87.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 26,8% tenia menys de 18 anys, un 7,7% entre 18 i 24, un 21,9% entre 25 i 44, un 21,9% de 45 a 60 i un 21,8% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 40 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 79,8 homes.
Entorn del 23,6% de les famílies i el 28,7% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Cave Junction». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 10 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Cave Junction». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Dhariawad

Dhariawad és una concentració de població designada pel cens al Districte de Pratabgarh en l'estat del Rajasthan, Índia.
En el passat fou una de les thikanes feudatàries de Mewar o Udaipur. Es va fundar a la meitat del segle XVI per Kunwar Sahasmal, segon fill del maharana Pratap Singh d'Udaipur i, per tant, un rajput sisòdia del clan Ranawat amb títol de kunwar després canviat a rawat.

## Llista de kunwars i rawats

* Kunwar SAHAS MAL
* Kunwar BHUPAT RAM (fill)
* Kunwar KESRI SINGH I
* Kunwar VIRAM DEO
* Kunwar VIJAI SINGH I
* Kunwar BAKHAT SINGH
* Kunwar SAKAT SINGH
* Rawat JODH SINGH
* Rawat SURAJ MAL
* Rawat PREM SINGH
* Rawat RAI SINGH
* Rawat RAGHUNATH SINGH
* Rawat BAKHTAWAR SINGH
* Rawat VIJAI SINGH II
* Rawat KESRI SINGH II
* Rawat PRATAP SINGH
* Rawat JASWANT SINGH
* Rawat KHUMAN SINGH

## Referències

* Genealogia per H. Soszynski Arxivat 2009-05-29 a Wayback Machine.
# La Peixateria (el Morell)

La Peixateria és una obra racionalista del Morell (Tarragonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La peixateria del Morell és un edifici singular de la primera part del segle xx. Fou construïda per l'arquitecte Pablo Montsió, que fou qui va estructurar el plànol de l'eixample del poble, l'any 1926.
La peixateria és un edifici d'estil racionalista, dels pocs que es poden veure per aquestes viles de tan aviat.
Té una porta d'accés a la botiga de forma quadrada i al seu costat podem observar la font d'aigua del poble. La teulada és una planxa de ciment de forma irregular que augmenta de volum cap al costat del front.
També, a la façana es poden observar tres contraforts construïts, amb carreus, que separen l'espai.
Molt característic de la botiga és el seu emplaçament, ja que està situada tot just sota el jardí del castell dels Montoliu, és a dir, està excavat als baixos del mateix.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Peixateria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 octubre 2017].

## Enllaços externs

* «La Peixateria». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Can Pitxó

Can Pitxó és una masia de Maçanet de Cabrenys (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia situada a mig quilòmetre del nucli. És una masia de planta baixa, pis i golfes, amb coberta de dues vessants, amb altres construccions annexes i als seus voltants, algunes d'elles d'època posterior a la masia. El paredat d'aquesta construcció és de pedra força ben escairades i les obertures són carreuades. Una escala exterior suportda per voltes de canó porta fins al primer pis. Pel que fa a les façanes laterals cal destacar que una d'elles està arremolinada i, per tant, no veiem el parament original, però a la contrària veiem un edifici annex a la masia, de la mateixa època, i amb una inscripció a la llinda de la porta d'entrada a on també hi figura la data 1753. A continuació de la masia hi ha un mur amb una porta d'entrada en arc rebaixat, que porta a la pallissa. Aquest mur té com a elements de suports dos contraforts.

## Referències

* ↑ «Can Pitxó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2017].
# Castell de Duocastella

El Castell de Duocastella és un edifici de Sora (Osona) declarat Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Només es veuen restes de fonaments i murs de poques filades. Aquestes restes de murs conformarien una estructura de muralla de grans dimensions que envoltaria la pràctica totalitat del pla del turó. Es pot observar el que seria una torre a la zona sud-oest, amb alguna obertura a mode d'espitllera. Per altra banda, a la zona interior, també s'aprecien restes de murs coberts per la vegetació i el sediment acumulat. Malgrat tot, és possible resseguir sobretot el tancament de ponent de la fortificació, confeccionat amb carreus treballats de mida mitjana en una alçada d'entre 4 i 6 filades. Al turó a part de les restes del castell es documenten ceràmiques d'època ibèrica, amb algunes importacions com ara ceràmica vernís negre que podrien correspondre a un suposat poblament d'època ibèrica instal·lat en aquesta zona.

## Història

Castell termenat. Documentat el 1023. Dit també castell de Rocafiguera, per trobar-se prop d'aquest mas. L'any 1224 Bernat de Manlleu deixa a la seva mort sense hereus el castell a l'ordre hospitaler. El 1336 després de nombrosos conflictes, el castell passà a mans del senyor de Sant Agustí. El 1358 el Rei Pere el Cerimoniós ven el castell a Guillem Sa Sala. El 1628 els Sa Sala es vengueren el castell a la família Descatllar, aleshores senyors de Besora i Montesquiu.

## Referències

* 1 2 «Castell de Duocastella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Can Rossinyol

El Can Rossinyol és un jaciment arqueològic interpretat com una estació a l'aire lliure, situada a Girona a la riba dreta del riu Ter, entre el barri de Pedret i el Pont Major, a la sortida de Girona en direcció a Palamós, molt a prop de "Sobre Pedret".
Va ser descobert per E. Carbonell i V. Raimundo l'any 1978. Correspon al paleolític inferior i s'hi recolliren rierencs treballats procedents de terrasses altes del Ter, concretament una trentena de còdols tallats molt rudimentàriament, de caràcter arcaic, la major part útils obtinguts a una o dues extraccions, per la tècnica unifacial o bifacial (choppers i chopping-tools). El fet de no haver-hi localitzat instruments sobre esclat, li donen tipològicament i tecnològicament una major antiguitat, formant part de les cultures arcaiques del Ter. Tot i ser un jaciment molt proper al de "Sobre Pedret" i mantenir les condicions estratègiques d'aquest, la indústria que conté és totalment diferent, tant en matèries primeres com en tecnologia de talla i, per tant, ambdós jaciments no poden estar relacionats.

## Referències

* ↑ «CAN ROSSINYOL». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2022].

## Bibliografia

* Pere CantónPlayà, "Les comarques Gironines: Del Paleolític als Visigots"
# Teodoric II d'Autun

Thierry II o Teodoric II d'Autun fou un comte d'Autun i de Mâcon, de la família dels Guillèmides. La seva filiació és incerta i apareix com fill de Teodoric I d'Autun o de Teuduí d'Autun (fill de Teodoric I). Armand de Fluvià el cita com a comte d'Autun i fill de Teuduí comte d'Autun i diu que va morir sense successió després del 821, i el seu cosí germà Teodoric (que seria Teodoric III d'Autun), fill de Guillem I de Tolosa, també és esmentat com a comte d'Autun, mort vers 840 (sense successió coneguda). No se saben prou coses sobre aquest comte i la seva filiació així com la seva qualitat de comte d'Autun i Mâcon estan encara subjectes a discussió.
És citat en les Europäische Stammtafeln, però la font que permet establir que era un fill del comte Teudoí no ha estat identificada. Pierre Riché el qualifica de comte d'Autun i el fa un fill de Teodoric I d'Autun, comte d'Autun i Màcon, però hi podria haver una confusió amb el nebot homònim. Christian Settipani el col·loca com a comte d'Autun, fill de Teudoí en una genealogia dels Guillèmides i dels Nibelúngides, però no dona tampoc fonts.
Finalment, la Foundation for Medieval Genealogy l'identifica amb un Teodoric citat en el Manual de Duoda, esposa de Bernat de Septimània, com el padrí del seu fill Guillem, Teodoric, que no pot ser identificat ni al fill homònim de Teodoric I per raons cronològiques, ni al fill homònim de Guillem de Gel·lona, ja que aquest últim és citat en una altra banda al mateix manual sense que aquesta qualitat de padrí sigui esmentada. Per tant, com a germà de Guillem de Gel·lona seria la millor opció. La Fundació el cita sense donar la seva qualitat de comte d'Autun.

## Notes i referències

* ↑ Schwennicke, Detlev, 1984-2002 Europäische Stammtafeln, volum III, tabla 731.
* ↑ Riché, 1983, pàg 369, taula XXIII.
* ↑ Settipani, 1993, pàg. 345.
* ↑ Foundation for Medieval Genealogy

## Bibliografia

* Pierre Riché, Les Carolingiens, une famille qui fit l'Europe, París, Hachette, col. « Pluriel », 1983 (reimpr. 1997), 490 p. (ISBN 2-01-278851-3)
* Christian Settipani, La Préhistoire des Capétiens (Nouvelle histoire généalogique de l'auguste maison de France, vol. 1), ed. Patrick van Kerrebrouck, 1993 (ISBN 2-9501509-3-4)
* Foundation for Medieval Genealogy : Carolingian Nobility (Families of Nibelung, Childebrand and Theodoric)
# Torre Urquinaona

La Torre Urquinaona és un gratacel situat al xamfrà de la plaça d'Urquinaona i el carrer de Roger de Llúria de Barcelona, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

Va ser encarregada entre 1968 i 1970 per la immobiliària La Llave de Oro als arquitectes Antoni Bonet i Castellana (1913-1989) i Benet Miró i Llort. La idea de transformar el centre de la ciutat en un espai de negocis ple de gratacels, inspirat en el de les grans urbs nord-americanes, formava part del projecte urbanístic de Porcioles. És per això que la Torre Urquinaona ofereix una imatge del que la ciutat podria haver esdevingut en unes dècades del 1960 i 1970 dominades pel brutalisme i l'estètica kitsch.
L'octubre de 2023 es va col·locar a l'entrada de l'edifici l'escultura El Saltador, obra de Jordi Díez i Fernández, que representa un saltador de trampolí capbussant-se al mapa de Barcelona.

## Descripció

Amb 22 plantes, fa 70 m d'alçada, la màxima que permetien les ordenances per aquesta tipologia d'edifici durant el mandat de l'alcalde Josep Maria de Porcioles. És de planta octogonal, resolguent la seva localització en un xamfrà del Pla Cerdà. Amb influències de l'arquitectura americana, té una marcada verticalitat, potenciada per uns prismes asimètrics que segueixen el perfil de l'edifici. A la part superior, té una composició escultòrica, jugant amb els volums, com a remat de l'edificació i trenca amb aquesta verticalitat tan marcada d'aquest tipus de construccions.
Per tot l'exterior, els arquitectes van revestir-lo de gres fosc per a evitar l'enfosquiment que pateixen els materials de colors clars a causa de la contaminació.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Torre Urquinaona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Comença la instal·lació de l’escultura ‘El saltador’, de Jordi Díez, davant la Torre Urquinaona». Betevé, 17-10-2023.

## Enllaços externs

* «Torre Urquinaona». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Dipòsit d'aigua d'Ultramort

El Dipòsit d'aigua d'Ultramort és una obra del municipi d'Ultramort (Baix Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

El dipòsit d'aigua es troba en un petit promontori situat al nord-est del municipi i a 33, 1 m sobre el nivell del mar. Uns quant esglaons permeten accedir a la torre del dipòsit. A la base hi ha una caseta de planta rectangular i sostre pla que recull les instal·lacions de les canalitzacions que portaven l'aigua impulsada des dels pous. Aquest habitacle sustenta quatre pilars de formigó armat que aguanten el dipòsit pròpiament dit. Aquest és de forma cilíndrica i té un diàmetre aproximat de 6 m i una altura de 3,75. L'alçada total de l'estructura de la torre és d'uns 14,5 m.
L'aigua es captava de pous subterranis per mitjà d'unes bombes que la impulsaven fins al dipòsit i d'allà es distribueix per la xarxa de canalitzacions. Hi ha dues canonades principals, una per a la distribució i una altra per a la impulsió.

## Història

El dipòsit d'aigua fou construït el 1961 i estigué en funcionament fins al 2003. La torre del dipòsit està situada en el punt més alt del poble, allunyada simètricament del campanar de l'església de Santa Eulàlia i, per tant, destaca per la seva alçada.

## Referències

* 1 2 3 «Dipòsit d'aigua d'Ultramort». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 març 2016].
# Cal Ferrer (Sora)

Cal Ferrer és una casa de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular construïda amb carreus irregulars i morter. En alguns dels murs encara és visible el parament de fang. Adossat a la façana principal hi ha un cos teulat, de dos pisos que a la planta baixa fa d'entrant a la casa i en el primer pis amplia l'habitatge.
La coberta és de teules a doble vessant.

## Referències

* 1 2 «Cal Ferrer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].