OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Laia Cañigueral i Olivé

Laia Cañigueral i Olivé (Cassà de la Selva, 11 de març de 1981) és una sociòloga i política catalana d'Esquerra Republicana de Catalunya.
Llicenciada en Sociologia per la Universitat Autònoma de Barcelona, ha complementat la seva formació amb un postgrau en Participació Ciutadana i Desenvolupament Sostenible a la mateixa universitat i amb un altre de Govern Local a la Universitat de Barcelona.
Ha participat, en representació de les JERC, a la Plataforma Aturem la Guerra i a la Plataforma Joves en Defensa de l'Ebre. A més, ha estat membre del Comitè Català al Festival Mundial de la Joventut i els Estudiants de Caracas 2005 i d'Algèria 2001, així com delegada al Fòrum Social Europeu de Londres i al Fòrum Social de la Mediterrània celebrat a Barcelona.

## Trajectòria política

Militant de les JERC des del 1999 i d'Esquerra des del 2000. Ha estat membre de la direcció nacional de les JERC, primer com a secretària nacional d'Universitats i de Moviments Socials i, posteriorment, com a responsable de la secretaria de Relacions Internacionals.
Ha representat les JERC a la llista d'Esquerra de Cassà de la Selva a les eleccions municipals del maig del 2003 i a la llista d'Esquerra per la circumscripció de Girona a les eleccions al Congrés dels Diputats del març del 2004. Del 2008 al 2012, va ser presidenta comarcal d'ERC del Gironès i va ser la número 3 de la llista d'Esquerra per la circumscripció de Girona a les eleccions al Congrés dels Diputats del març d'aquest any.
El 2006, va esdevenir diputada al Congrés dels Diputats en substitució de Francesc Canet i Coma que va deixar l'escó per dedicar-se a les eleccions municipals de Figueres. Cañigueral va ser portaveu de les Comissions d'Educació i Ciència i de Cooperació Internacional per al desenvolupament del Congrés dels Diputats i es va convertir en la diputada més jove al Congrès.
Va ser escollida diputada al Congrés a les eleccions del 28 d'abril de 2019. Des de llavors, és secretària primera i portaveu d'ERC a la Comissió de Salut, Consum i Benestar Social, portaveu d'ERC a la Comissió de les Polítiques Integrals de la Discapacitat i portaveu a la Comissió d'Igualtat.
Va encapçalar la llista del partit en les eleccions al Parlament de Catalunya de 2024 per a la circumscripció de Girona.

## Referències

* 1 2 3 4 «Laia Cañigueral». Congrés dels Diputats. [Consulta: 9 març 2015].
* 1 2 «Laia Cañigueral». Esquerra Republicana de Catalunya. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 9 març 2015].
* ↑ «Marta Vilalta, Raquel Sans i Laia Cañigueral acompanyaran Pere Aragonès a les eleccions a Catalunya». VilaWeb, 25-03-2024. [Consulta: 26 març 2024].
# Xanthoria parietina

Xanthoria parietina (del grec "xanthos" [ros] i del llatí parietina [parets derruïdes]) és un liquen foliaci, de la família Teloschistaceae. Creix sobre una gran varietat de substrats, és de fàcil reconeixement i present a gran part del món. Ha estat escollit pel Joint Genome Institute (JGI) com a organisme model per estudiar-ne el genoma. Degut a la seva abundància, fàcil reconeixement i resistència a la pol·lució, ha estat un liquen molt emprat com a bioindicador de diversos tipus de contaminació atmosfèrica.

## Morfologia

Aquest liquen està format per un fong ascomicot (micobiont) i una alga del gènere Trebouixa (ficobiont). El seu tal·lus és de biotipus foliaci i normalment pot arribar fins als 10 cm de diàmetre. La cara superior del tal·lus és de color groc, taronja o verd groguenc segons l'exposició a la llum i la seva hidratació. En el tal·lus s'hi observen lòbuls arrodonits d'entre 3 i 6 mm d'ample, així com un nombre abundant d'apotecis prominents (lecanorins), amb el disc de color ataronjat o taronja. La cara inferior (la part adherida al substrat) és blanca, amb ricines esparses, simples, d'aquest mateix color. Normalment viu desenes d'anys.

## Ecologia

Aquest liquen es pot trobar sobre diferents substrats, tals com roques (epilític) o arbres (epífit), mostrant preferència per aquells rics en aports nitrogenats. El podem trobar sobre molts foròfits (arbre on se situa el liquen) diferents. Es tracta d'una de les espècies més abundants arreu del món, ben coneguda i de senzilla determinació. Espècie cosmopolita, és la més abundant del seu gènere a Europa, on és present des de les zones boreals fins a les zones mediterrànies. Existeixen moltes citacions ibèriques i catalanes. Presenta una tolerància intermèdia a la pol·lució atmosfèrica, de manera que només és absent a les zones més contaminades (grans ciutats, zones properes a centrals tèrmiques o papereres).

## Usos

La seva àmplia distribució i la seva resistència intermèdia a la pol·lució han fet que sigui un dels líquens més emprats per fer estudis de deposició atmosfèrica de metalls pesants, especialment al sud d'Europa. A l'antiguitat, s'usava com a remei per la icterícia pel seu color groc. Avui en dia, s'ha observat que inhibeix la replicació del virus paragripal humà tipus 2.

## Referències

* ↑ «Catalogue of life». [Consulta: 6 abril 2010].(anglès)
* ↑ «Xanthoria parietina». Institució Catalana d'Història Natural. [Consulta: 19 agost 2023].
* ↑ Calatayud,V., Sanz, M.J., Sánchez. Guía de líquenes epífitos. Organismo Autónomo de Parques Nacionales.199 1(català)
* ↑ Giralt,M. Esteve, M.G. Líquens Epífits i Contaminació Atmosfèrica a la Plana i les Serralades Litorals Tarragonines. Barcelona.Institut d'Estudis Catalans, 1996
* ↑ Karagoz A, Aslan A. (2005). Antiviral and cytotoxic activity of some lichen extracts. Biologia 60(3): 281-6.
# Can Maranges (la Selva de Mar)

Can Maranges és una casa amb elements renaixentistes dins del nucli antic de la població de la Selva de Mar (l'Alt Empordà), amb la façana principal orientada a la Plaça de la Constitució i la lateral al Carrer de l'Hospital.
Edifici entre mitgeres de planta irregular, format per dos cossos independents units per un pati central de planta rectangular. El cos davanter, orientat a la plaça, és de planta rectangular, presenta la coberta de teula de dues vessants i està distribuït en planta baixa i pis. La façana principal presenta obertures rectangulars bastides amb carreus desbastats de marbre blanc combinat amb vetes fosques. Es té constància escrita que les obertures de Can Maranges pertanyien a l'Antic Hospital de la mateixa població.
A la planta baixa hi ha una portalada renaixentista emmarcada per dues pilastres decorades amb basaments i capitells corintis, que alhora compta amb una llinda plana motllurada gravada amb un relleu central. Aquest està envoltat per una orla decorada amb motius geomètrics, al mig de la qual hi ha una creu patriarcal entre les lletres S i E (referència a Sant Esteve, patró de la vila). Al pis, damunt del portal, hi ha un balcó exempt amb la llosana motllurada, i al seu costat, una finestra de la que destaca l'ampit motllurat. La portalada dona accés a un vestíbul cobert per una gran volta rebaixada arrebossada, des del que s'arriba al pati central, que compta amb un pou. El cos posterior, orientat al Carrer Hospital, consta de dos volums adossats, amb les cobertes de teula de dues aigües i distribuïts en planta baixa i pis. De l'interior de l'edifici destaquen diverses estances cobertes per voltes rebaixades bastides en pedra lligada amb morter, o bé de maons, i decorades amb llunetes. En origen estaven destinades a celler. La construcció davantera està bastida amb pedra desbastada i sense treballar, disposada regularment i lligada amb morter. S'observen les empremtes d'antigues obertures fetes de maons.

## Referències

* 1 2 «Can Maranges». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Destiny

«Destiny» té aquests significats:
* Destiny (àlbum), àlbum d'estudi de la banda finlandesa de power metal Stratovarius
* Destiny (mòdul de l'ISS), quart mòdul col·locat a l'Estació Espacial Internacional i el segon fabricat per la NASA després del Unity
* Destiny (videojoc), videojoc de trets en primera persona, en forma de multijugador massiu en línia en un món obert de ficció especulativa
# Can Bosch (la Selva de Mar)

Can Bosch és una casa de la Selva de Mar (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat dins del nucli urbà de la població de la Selva de Mar, a l'extrem de migdia del terme, al costat de la riera de la Selva.
Edifici de planta rectangular amb jardí, amb la coberta de teula de dos vessants i distribuït en planta baixa i dos pisos. La façana principal presenta majoritàriament obertures rectangulars. Les de la planta baixa presenten el mateix emmarcament que la resta del parament, un placat de pedra picada emblanquinada amb un sòcol de diferent color. Al primer pis hi ha tres balcons exempts amb les llosanes motllurades i baranes de ferro treballat. Els finestrals de sortida són rectangulars i estan bastits amb carreus de pedra ben desbastats. Aquest nivell compta amb dos plafons de ceràmica vidrada decorada. Les obertures de la segona planta són rectangulars i tenen un emmarcament en relleu emblanquinat. A l'extrem de tramuntana del parament hi ha una obertura d'arc de mig punt que forma part de la galeria del pis superior de l'edifici. La façana lateral presenta obertures rectangulars al primer pis, mentre que a la segona planta hi ha la galeria d'arcs de mig punt, que presenta els emmarcaments emblanquinats i està delimitada per balustrades de pedra. Aquestes balustrades són idèntiques a la barana de delimitació del pati, el qual es troba elevat respecte el nivell del carrer de la Font.
La construcció presenta els paraments arrebossats i emblanquinats.

## Referències

* 1 2 3 «Can Bosch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Ilyas Khoja

Ilyas Khoja (+ 1368) fou kan de Transoxiana o Txagatai occidental (1363) i kan de Mogolistan del 1363 al 1368. Era fill de Tughluq Timur i, per tant, net d'Esen Buka I.
El 1362 Tughluq Timur, en tornar a Mogolistan va deixar com a virrei del Kanat de Txagatai occidental al seu fill Ilyas Khoja però a la sortida del pare, diversos amirs es van revoltar dirigits per Amir Husayn dels karaunes i Amir Timur (Tamerlà) dels barles. Enfrontats als mongols i les tribus locals lleials, els rebels van aconseguir la victòria. Llavors va morir Tughluq Timur i Ilyas Khoja va decidir marxar a Mogolistan on estava cridat a exercir com a kan.
El 1365 Ilyas Khoja va tornar a Transoxiana i el maig va derrotar a Amir Husayn i a Amir Timur (que per segona vegada va perdre la direcció dels barles, encara que breument) però quan va arribar a les portes de Samarcanda els habitants li van refusar l'entrada i el setge que va seguir fou desastrós: una plaga entre els cavalls va privar als mongols del seu poder i es van veure forçats a retirar-se de Transoxiana una altra vegada.
Ilyas Khoja va morir el 1368. El amir dels dughlat, Qamar al-Din, que probablement havia estat el causant de la mort del kan, va usurpar el títol de kan tot i no ser genguiskànida. La major part de la família del kan fou assassinada però el seu germà Khizr Khoja (Khidr Khoja) es va poder salvar i el 1389 va retornar al Mogolistan i finalment va assolir el poder restaurant la dinastia txagataïda.

## Referències

* René Grousset, The Empire of the Steppes: a History of Central Asia. Trans. Naomi Walford. Rutgers University Press, 1970. ISBN 0813513049.
* Mirza Muhammad Haidar, The Tarikh-i-Rashidi: A History of the Moghuls of Central Asia.Traduit per Edward Denison Ross. ISBN 81-86787-02-X
# Recinte fortificat de Vilacolum

El Recinte fortificat de Vilacolum és una obra de Torroella de Fluvià (Alt Empordà) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

L'antic portal de la muralla medieval de Vilacolum està situat a la banda de migdia de l'església de Sant Esteve, i dona accés a un passadís cobert amb volta que porta al cementiri i al temple. Es tracta d'un arc de mig punt a l'exterior i rebaixat a l'interior. S'hi conserven restes de grans carreus que formaven el passadís, que s'ha ampliat amb obra de paredat per sostenir l'edifici superior.

## Història

L'element pertany al recinte fortificat medieval de Vilacolum, del qual no s'han conservat restes visibles en el nucli. És possible, però, que hi hagi restes de la muralla que formin part de les cases. El portal segurament devia ser la part baixa d'una torre de l'antiga muralla, i la seva cronologia probablement correspon als segles XIII- XIV.

## Referències

* 1 2 «Recinte fortificat de Vilacolum». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Hasan Ali

Hasan Ali (? - 1469) fou emir Qara Qoyunlu. El 1458, aprofitant l'absència del seu pare Jahan-Xah, es va revoltar però el 1459 fou derrotat i es va haver de sotmetre, sent empresonat. Va restar tancat fins a la mort del seu pare el 1467. Dels seus sis germans tres havien mort, un era cec i l'altra va morir al cap de poques setmanes. Els amirs el van alliberar i fou proclamat sultà, però durant unes setmanes s'havia produït un buit de poder que va permetre que a l'estiu del 1468 Uzun Hasan aconseguís dominar l'Azerbaidjan. Hasan Ali va cridar llavors en ajut als timúrides. Aquests eren conscients del buit de poder i esperaven recuperar recuperar l'Iran i, per tant, van atendre la crida de Hasan Ali. Abu Said va avançar des de Khurasan i va arribar fins a l'Iraq Adjemí; l'expedició fou organitzada amb molta pompa i detalls, fins i tot ja s'havien designat els governadors de les ciutats a conquerir, però militarment no estava ben preparada i a més el poble estava cansats de lluites; Abu Said va iniciar el camí sense esperar els carros que havien de portar els subministraments; la rereguarda fou atacada per desertors; alguns cossos que havien d'actuar encara no estaven organitzats. Abu Said, en veure que s'acostava l'hivern, es va endinsar a l'Azerbaidjan i decidir acampar per esperar l'arribada de nous contingents, establint els quarters d'hivern a Karabagh, prop de Mughan, on foren assetjats pels aq qoyunlu. Pel seu costat Hasan Ali va fer un intent contra aquests però fou derrotat decisivament per Uzun Hasan a Marand i es va haver de refugiar al campament timúrida. Abu Said fou fet presoner en un intent de sortida el gener del 1469 i executat al cap de poc per orde del timúrida Yadgar o Yadigar Muhammad, un vassall d'Uzun Hasan (febrer del 1469) per venjar la mort de la seva àvia per ordre d'Abu Said. Hasan Ali va fugir llavors a Hamadan on es va suïcidar l'abril de 1469 quan va veure que no podia eludir la captura. El va succeir el seu germà cec, Abu Yusuf Ibn Djahan Xa.

## Bibliografia

* F. Sümer, Kara Koyunlular, Ankara, 1967
# Riva degli Schiavoni

Riva degli Schiavoni és una pintura a l'oli realitzada per Canaletto entre el 1724-1730 i actualment exposada al National Gallery de Viena.
És una insòlita vista de Venècia encarada a l'oest al llarg de la riba que porta cap al moll i el Palau Ducal. En canvi la vista en direcció contrària, cap a l'Arsenal, era un tema molt corrent, realitzada diverses vegades pel mateix Canaletto i per molts altres pintors. Sembla que aquest quadre, el primer i més petit de les dues versions, va ser un encàrrec rebut a través de Joseph Smith, mentre que el segon, més gran, data de 1736 i el va pintar per l'heroic mariscal Johann von der Schulenburg, que havia defensat amb l'illa de Corfú dels turcs el 1716.
El paisatge que aquí es reprodueix és, en molts aspectes, típic de les primeres vedute de Canaletto de la seva ciutat natal, a la que buscava les belleses més ocultes i semblava ansiós de mostrar-la en els seus aspectes més quotidians. Es tracta d'una vista apartada del centre cerimonial i social de la ciutat, aquí representat pel distant campanar, però fonamental des del punt de vista de la composició. L'angle de visió està a l'altura dels ulls, o una mica més alt i, per tant, qui el contempla pot veure l'escena com si estigués passejant pel moll. A l'esquerra s'hi representa la bulliciosa vida de la Venècia marinera al costat d'altres elegants góndoles i desgavellades embarcacions de pesca i de càrrega. La dreta d'aquesta Riva degli Schiavoni est flanquejada per edificis escantellats.

## Referències

* Canaletto. Grandes maestros de la pintura. 2001, Barcelona. Ediciones Altaya ISBN 84-487-1412-1
# Casa al carrer de Mossèn Trayter, 4 (Ventalló)

La Casa al carrer de Mossèn Trayter, 4 és una obra amb elements gòtics de Ventalló (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situada dins del nucli urbà de la població de Ventalló, al bell mig del terme.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta irregular, amb la coberta de teula de dos vessants i distribuït en planta baixa i dos pisos. La façana principal presenta un portal d'accés rectangular amb els brancals bastits amb carreus de pedra escairats i la llinda plana sostinguda amb permòdols. Presenta decoració central actualment rehabilitada. Al costat hi ha un altre portal rectangular, tot i que amb l'emmarcament arrebossat. Al primer pis, damunt del portal d'accés principal, destaca una finestra rectangular amb els brancals bastits en pedra desbastada i la llinda plana. Presenta motllures decoratives a tot l'emmarcament, l'ampit motllurat i guardapols adossat a la llinda i gravat amb la data 1584. Al seu costat hi ha una altra finestra rectangular bastida amb carreus de pedra i llinda plana monolítica. Les obertures de la segona planta han estat reformades. La façana lateral presenta una finestra rectangular emmarcada en pedra i amb l'ampit motllurat, situada al primer pis. Per contra, la finestra de la segona planta presenta la llinda d'arc trilobulat.
La construcció presenta els paraments exteriors arrebossats i pintats de color groc.

## Història

El nucli urbà de Ventalló està format per un conjunt de cases antigues adscrites cronològicament entre els segles xvi i xviii, com és el cas de la casa del carrer Mossén Trayter, 4.
Segons el fons documental del COAC, aquesta casa es va construir als segles XVII-XVIII encara que presenta reformes posteriors. Tot i així s'ha de ressaltar que a una de les finestres presenta incisa la data 1584, cosa que emmarcaria la seva construcció al segle xvi.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa al carrer de Mossèn Trayter, 4». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# 112a Brigada Mixta (Exèrcit Popular de la República)

La 112a Brigada Mixta va ser una unitat de l'Exèrcit Popular de la República creada durant la Guerra Civil Espanyola. La unitat va tenir una participació destacada durant el cop de Casado, el març de 1939.

## Historial

La unitat va ser creada l'abril de 1937 a partir del batalló «Arts Gràfiques» i els batallons 1r, 3r i 4t d'«El Socialista». El seu primer comandant va ser el major de milícies Valentín Gutiérrez de Miguel, mentre que la prefectura d'Estat Major va recaure en el capità de milícies Jesús Reinoso Puig. José Delgado Prieto, del PSOE, va ser nomenat comissari polític.
La brigada va ser assignada a la 5a Divisió del VI Cos d'Exèrcit, cobrint la línia del front que anava des de La Zarzuela fins al Pont de San Fernando. En la tardor de 1937 la unitat encara es trobava encara molt desorganitzada, amb 2.383 homes sense armar. Durant tot 1937 només va participar en un operació reseñable, l'assalt a la cota 661, ocorregut el 4 de novembre. Al començament de juny de 1938 la 112a BM va ser assignada a la 8a Divisió del II Cos d'Exèrcit, sent destinada a guarnir el sector comprès entre El Pardo i la Sierra. Posteriorment va ser adscrita a la 65a Divisió.
La 112a BM va tenir va tenir un paper important durant l'anomenat Cop de Casado, el març de 1939. En el matí del 6 de març va marxar cap a Madrid, ocupant el carrer San Bernardo, Nous Ministeris i el Ministeri de la Governació, i també va participar en l'assalt al Ministeri de la Guerra. Posteriorment la brigada va haver de fer front als atacs de la 8a Divisió en la seva posició dels Nuevos Ministerios. La 112a BM va ser dissolta el 28 de març de 1939, en rendir-se l'Exèrcit del Centre a les forces franquistes.

## Comandaments
### Comandants

* Major de milícies Valentín Gutiérrez de Miguel;
* Major de milícies Tomás Lozano Peralta;
* Major de milícies Juan Buxeda García;
* Major de milícies Jesús Herrera Mateos;

### Comissaris

* José Delgado Prieto, del PSOE.
* Enrique Reina Rodríguez, del PSOE;

## Notes

* ↑ En aquest sentit, en un informe datat l'11 d'octubre de 1937 la brigada declarava que dels 3548 homes amb què comptava, la 112a BM només disposava amb 1165 fusells de cinc calibres diferents i d'una dotació de tot just 200 magranes de mà (que seria la quantitat normal per a tot just unes hores de combat).

## Referències

* 1 2 3 Engel, 1999, p. 101.
* ↑ Oyala Morales, 1990, p. 207.
* ↑ Bahamonde Magre i Cervera Gil, 1999, p. 378.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 182.

## Bibliografia

* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Bahamonde Magro, Ángel. Así terminó la Guerra de España. Madrid: Marcial Pons, 1999. ISBN 84-95379-00-7.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Olaya Morales, Francisco. El oro de Negrín. Ediciones Madre Tierra, 1990.
* Salas Larrazábal, Ramón. Historia del Ejército Popular de la República. La Esfera de los Libros, 2000. ISBN 84-9734-465-0.
# Cal Baldiri (Sant Pere Sallavinera)

Cal Baldiri és una casa de Sant Pere Sallavinera (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta irregular, en la qual és gairebé impossible determinar la forma de la construcció primitiva, degut a la restauració de les parts antigues i la construcció de parts modernes utilitzant pedres i carreus portats d'altres indrets.
A la llinda d'una de les portes d'entrada de la casa, hi ha una inscripció que situa la construcció de la casa, o almenys d'aquesta part, al segle xviii.

## Referències

* 1 2 «Cal Baldiri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 octubre 2017].
# Parartocarpus

El Parartocarpus és un gènere de de plantes angiospermes de la tribu de les artocàrpies dins la família de les moràcies. Agrupa un parell espècies tropicals distribuïdes a Malàisia i Indonèsia. Tenen similituds amb el gènere Artocarpus.

## Taxonomia

Dins d'aquest gènere es reconeixen les següents espècies:
* Parartocarpus bracteatus (King) Becc.
* Parartocarpus venenosus (Zoll. & Moritzi) Becc.

## Referències

* 1 2 «Parartocarpus» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 22 juliol 2022].

## Enllaços externs

* Informació de Parartocarpus al World Agroforestry Centre Arxivat 2007-03-12 a Wayback Machine.