OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bisbat de Vítsiebsk

El bisbat de Vicebsk (belarús: Віцебскай дыяцэзіі, llatí: Dioecesis Vitebscensis) és una seu de l'Església Catòlica a Belarús, sufragània de l'arquebisbat de Minsk-Mahiliou. Al 2017 tenia 170.000 batejats sobre una població de 1.433.600 habitants. Actualment està regida pel bisbe Aleh Butkevich.

## Territori

La diòcesi comprèn la província de Vítsiebsk, a la part nord-oriental de Belarús.
La seu episcopal és la ciutat de Vítsiebsk, on es troba la catedral de Jesús Misericordiós.
El territori s'estén sobre 40.100 km², i està dividit en 94 parròquies, agrupades en 9 vicariats.

## Història

La diòcesi va ser erigida el 13 d'octubre de 1999 mitjançant la butlla Ad aptius consulendum del papa Joan Pau II, prenent el territori de l'arquebisbat de Minsk-Mahiliou. Originàriament la catedral era l'església de Santa Bàrbara.
El 18 de juny de 2011 l'església de Jesús Misericordiós esdevingué la nova catedral de la diòcesi.

## Cronologia episcopal

* Władysław Blin (13 d'octubre de 1999 - 25 de febrer de 2013 renuncià)
** Franciszek Kisiel (25 de febrer de 2013 - 29 de novembre de 2013) (administrador apostòlic)
* Aleh Butkevich, des del 29 de novembre de 2013

## Estadístiques

A finals del 2017, la diòcesi tenia 170.000 batejats sobre una població de 1.433.600 persones, equivalent al 11,9% del total.
| any | població | població | població | sacerdots | sacerdots | sacerdots | sacerdots | diaques | religiosos | religiosos | parròquies |
| any | batejats | total | % | total | clergat secular | clergat regular | batejats por sacerdot | diaques | homes | dones | |
| 2000 | 175.000 | 1.630.000 | 10,7 | 55 | 23 | 32 | 3.181 | | 55 | 47 | 79 |
| 2001 | 140.000 | 1.400.000 | 10,0 | 59 | 23 | 36 | 2.372 | | 54 | 47 | 64 |
| 2002 | 140.000 | 1.400.000 | 10,0 | 70 | 29 | 41 | 2.000 | | 59 | 53 | 69 |
| 2003 | 140.000 | 1.400.000 | 10,0 | 72 | 30 | 42 | 1.944 | | 62 | 65 | 81 |
| 2004 | 140.000 | 1.400.000 | 10,0 | 80 | 40 | 40 | 1.750 | | 55 | 69 | 83 |
| 2010 | 170.000 | 1.448.000 | 11,7 | 97 | 54 | 43 | 1.752 | | 55 | 53 | 140 |
| 2014 | 172.000 | 1.431.800 | 12,0 | 104 | 64 | 40 | 1.653 | | 55 | 58 | 142 |
| 2017 | 170.000 | 1.433.600 | 11,9 | 88 | 51 | 37 | 1.931 | | 39 | 47 | 94 |

## Fonts

* Anuari pontifici del 2018 i anteriors, publicat a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina Diocese of Vicebsk (anglès)
* Pàgina oficial de la diòcesi (bielorús)
* Esquema de la diòcesi a www.gcatholic.org (anglès)
* Esquema de la diòcesi a la pàgina de la Conferència Episcopal (bielorús)
* Butlla Ad aptius consulendum (llatí)
# Coll de la Cuna

El Coll de la Cuna és una serra situada al municipi de Tivissa a la comarca de la Ribera d'Ebre, amb una elevació màxima de 453 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ángel Ibáñez Lahoz

Ángel Ibáñez Lahoz o La Hoz (Bárboles, 3 de gener de 1939) va ser un ciclista espanyol, que fou professional entre 1961 i 1969. El seu major èxit esportiu l'aconseguí en guanyar una etapa de la Volta a Espanya de 1967.

## Palmarès

* 1965
** 1r al Trofeu Borràs
* 1966
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Andalusia
* 1967
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Espanya
** Vencedor d'una etapa de la Bicicleta Eibarresa

### Resultats al Tour de França

* 1967. 48è de la classificació general

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1966. Abandona
* 1967. 41è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1968. Abandona
* 1969. 50è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Ángel IBÁÑEZ LAHOZ» (en anglès). Museo del Ciclismo. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Ángel Ibáñez Lahoz». Enciclopèdia catalana de l'esport. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Ángel Ibáñez, un maño héroe en su tierra por un día» (en castellà). biciciclismo, 05-03-2014. [Consulta: 28 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Puig de Bellver

El Puig de Bellver és una muntanya de 222 metres que es troba al municipi de Sant Celoni, a la comarca del Vallès Oriental.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 297111001).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cantó d'Hazparne

El cantó d'Hazparne (en francès i oficialment canton de Hasparren) és una divisió administrativa francesa, situada al departament dels Pirineus Atlàntics i la regió Nova Aquitània. El seu conseller general és Bernard Inchauspé.

## Composició

El cantó d'Hasparren agrupa 7 comunes:
* Lekuine
* Hazparne
* Makea
* Mehaine
* Lekorne
* Donostiri
* Donamartiri

## Consellers generals

Llista de consellers generals :
| Data d'elecció | Identitat | Qualitat |
| 1963 | Laurent Darraïdou | |
| 1967 | Laurent Darraïdou | |
| 1973 | Jacques Coumet | |
| 1979 | Jacques Coumet | |
| 1985 | Jacques Coumet | |
| 1992 | Jacques Coumet | |
| 1998 | Jacques Coumet | alcalde d'Hazparne |
| març de 2004 | Bernard Inchauspé | |
| No es coneixen les dades anteriors a 1963. ||||

## Vegeu també

* Cantons de Pirineus Atlàntics

## Enllaços externs

* Dades sobre el cantó d'Hasparren a Le Trésor des Régions
* Mapa del cantn en el web de la prefectura Arxivat 2008-12-05 a Wayback Machine.
# Bitextor

Bitextor és una aplicació lliure de codi obert que té com a objectiu la generació de memòries de traducció a partir de llocs web multilingües, que són utilitzats com a corpus base. Bitextor ha estat publicat sota llicència GNU GPL v2.
L'aplicació descarrega tots els fitxers HTML del lloc web indicat per l'usuari. Aleshores, realitza un preprocessament per a convertir-los a un format coherent i adequat per a les següents etapes. Seguidament, s'hi aplica un conjunt d'heurístiques (principalment basades en l'estructura d'etiquetes HTML i la longitud de les cadenes de text) per a fer parelles de fitxers que seran considerats com a candidats a contenir el mateix text en diferents idiomes. A partir d'aquests candidats, es generen les memòries de traducció en format TMX mitjançant la llibreria LibTagAligner, que utilitza les etiquetes HTML i la longitud dels blocs de text (també) per a realitzar l'alineament.
L'objectiu d'aquesta eina és el de facilitar l'obtenció de corpus multilingüe a partir d'Internet. Bitextor va ser desenvolupat, en un principi, per a facilitar el procés d'entrenament d'aplicacions de traducció automàtica i, concretament, la de la plataforma Apertium.

## Vegeu també

* Memòria de traducció
* Traducció automàtica
* Processament de llenguatge natural

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Bitextor
* Pàgina oficial de TagAligner
* Pàgina oficial del proyecto Apertium
# Coll de les Canaletes

El Coll de les Canaletes és una serra situada al municipi de Tivissa a la comarca de la Ribera d'Ebre, amb una elevació màxima de 164 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Buggenhout

Buggenhout és un municipi belga de la província de Flandes Oriental a la regió de Flandes. Està compost per les seccions de Buggenhout i Opdorp. L'1 de gener del 2024 tenia 14.953 habitants.

## Referències

* ↑ «BEVOLKINGSCIJFERS PER PROVINCIE EN PER GEMEENTE OP 1 JANUARI 2024 / CHIFFRES DE LA POPULATION PAR PROVINCE ET PAR COMMUNE, A LA DATE DU 1er JANVIER 2024» (en francès i neerlandès). Ministeri d'Interior de Bèlgica, 27-01-2024. [Consulta: 29 desembre 2024].
# Rafael Carrasco Guerra

Rafael Carrasco Guerra (Toledo, 22 de setembre de 1940) va ser un ciclista espanyol, que competí entre 1962 i 1967. Va venir a Barcelona als 15 anys de la mà de Federico Martín Bahamontes. De la seva carrera no destaca cap victòria d'importància. Un cop retirat va dirigir alguns equips ciclistes entre ells el Kelme durant 12 anys.

## Palmarès

* 1964
** 2n a la Clàssica de Primavera
* 1965
** 3r al Trofeu Mossen Borràs
** 2n al Trofeu Doctor Assalit (etapa de la Setmana Catalana)
** 3r al Trofeu Masferrer (etapa de la Setmana Catalana)

## Referències

* ↑ «Rafael CARRASCO GUERRA» (en anglès). Museo del Ciclismo. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Rafael Carrasco, el ‘lecherito’ de Toledo» (en castellà). Mundo Deportivo, 19-07-2016. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Rafael Carrasco Guerra». Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 28 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# La Foradada (les Franqueses del Vallès)

La Foradada és una muntanya de 262 metres que es troba al municipi de Les Franqueses del Vallès, a la comarca del Vallès Oriental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sali Noyan

Sali Noyan fou un general mongol del segle XIII.
A la primera meitat del segle xiii foren enviats importants contingents mongols com a guarnició a les fronteres de l'Índia i Caixmir. Els van aportar els caps de diversos ulus: Txagatai, Joci i Ogodei. El 1253 Mongke va enviar a Sali Noyan per fer-se càrrec de les seccions enviades per Txagatai i Ogodei; Sali Noyan va establir residència a Qunduz i Baghlan i el contingent va esdevenir una guarnició permanent que ben aviat es va posar al servei d'Hulagu. Les tropes enviades per Joci anaven manades per Neguder (Nikudar) i vers el 1260 encara era viu i es mantenia independent de Sali Noyan i de Hulagu, responent directament davant els kans jòcides.
Vers el 1280 les tropes de Sali Noyan havien esdevingut un grup separat, però encara poc cohesionat i poc unificat. Una secció era dependent directament del Il-kan mentre que un altre operava a la regió de Badghis, al Khurasan (Herat). Els amirs de les dues seccions eren nomenats pels il-kan i no era un càrrec hereditari tot i que a la secció principal de Kunduz i Baghlan en certa manera ho fou almenys per un temps ja que a Sali Noyan el va succeir el seu fill Uladu (o Uyadu) i a aquest el seu fill Baktut o Bagtüt (que a l'inici del segle xiv apareix donant suport a Yasaur en la seva rebel·lió contra els il-kans).
La residència que va establir Sali Noyan es va dir Sali Sarai (Palau de Sari), prop de Kunduz i Baghlan. Aquesta residència es va mantenir amb el mateix nom sota els seus successors.

## Referència

* The rise and rule of Tamerlan, per B. F. Manz, Cambridge University Press, ISBN 978-0-521-63384-0.
# Cantó d'Arudi

Cantó d'Arudy és una divisió administrativa francesa, situada en el departament dels Pirineus Atlàntics i la regió Aquitània. El cap cantonal és Arudi i té 10 municipis: Arudi, Bescat, Busi, Castèth, Isesta, Lobier de Baish, Lo Lis, Revenac, Senta Coloma i Sevinhac e Meirac.

## Enllaços externs

* Mapa del cantó al web de la prefectura (arxivat)
# Black & White 2

Black & White 2 és la segona entrega de Black & White, un videojoc d'estratègia en temps real realitzat per Lionhead Studios i publicat per Electronic Arts. Va sortir a l'agost de 2005.

## Objectiu del joc

La característica principal de Black & White 2 és que el jugador pot jugar a ser Déu. El joc comença en una illa, on el jugador pot controlar una civilització i el seu entorn. Per a fer-ho, cal situar els ciutadans en el lloc adequat perquè facin una acció: construir edificis, atacar als enemics, recol·lectar recursos... O moure els objectes de l'entorn, arrencar arbres, roques, llançar o trencar...
Si el jugador ajuda als ciutadans, sumarà punts de bondat i es convertirà en un déu bondadós amb molts seguidors, les accions contràries convertiran al jugador en un déu malvat.

## La criatura

La criatura és una mascota que tria el jugador abans de començar la partida, i que va creixent durant la partida. Es pot escollir entre: el mico, el lleó, el llop o la vaca.
El jugador pot educar i interaccionar amb la criatura durant la partida, i aquesta es comportarà segons els ensenyaments rebuts, ajudant o atemoritzant els habitants.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial en diversos idiomes Arxivat 2006-04-13 a Wayback Machine. (castellà)
* Pàgina oficial en anglès Arxivat 2006-04-11 a Wayback Machine. (anglès)
# Via verda del Serpis

La via verda del Serpis, o la via verda dels anglesos, és una via verda no condicionada que comença a la ciutat d'Alcoi i finalitza a Gandia, en travessar les comarques de l'Alcoià, el Comtat i la Safor. Vorejant en gran manera el riu Serpis que comunica la Serra Mariola i la mar Mediterrània. La ruta de 53 km està condicionada en molt pocs trams del seu recorregut, i és ideal per a fer-la caminant, a cavall i especialment en bicicleta.

## Història

El ferrocarril originari va ser construït l'any 1892 per la Railway and Harbour Company Limited a conseqüència del desenvolupament industrial de les comarques que travessava, que transportaven originàriament matèries primeres com farina, vi i oli, i productes industrials com tèxtils i siderúrgics. Va tancar l'any 1969 per la baixa rendibilitat.

## Itinerari

Port de Gandia, Almoines, Beniarjó, Potries, Vilallonga, l'Orxa, Beniarrés, Gaianes, Muro d'Alcoi, Cocentaina i Alcoi.

## Llocs d'interés

La via verda travessa el Racó del Duc, o barranc de l'Infern, es tracta d'un impressionant congost al riu Serpis entre Vilallonga i l'Orxa, limitat per les serres de la Safor i la Cuta.

## Referències

* ↑ «Via Verda del Serpis». Beniarres.org. [Consulta: maig 2016].
* ↑ «Anteproyecto: construcción de la vía verde del Serpis» (en castellà). Beniarres.org, 01-09-2005. Arxivat de l'original el 2016-03-09. [Consulta: maig 2016].
* 1 2 «Senderos de agua y carbonilla» (en castellà). Elpais.com, 19-08-2012. [Consulta: maig 2016].
* 1 2 «El ferrocarril Alcoi-Gandia, el tren dels anglesos». Auntirdepedra.com, 04-05-2011. [Consulta: maig 2016].
* ↑ «Anteproyecto: construcción de la vía verde del Serpis» (en castellà). Beniarres.org, 01-09-2005. Arxivat de l'original el 2016-03-09. [Consulta: maig 2016].
* ↑ «El Racó del Duc, Via Verda del Serpis o Barranc de l'Infern». Auntirdepedra.com, 23-08-2010. [Consulta: maig 2016].

## Bibliografia

* Hernández Villaplana, Ricardo. Las Vías Verdes de la Comunitat Valenciana y el trazado turolense de la vía de Ojos Negros. Carena editors, 2007. ISBN 978-84-96419-30-8.
* La Fundación de los Ferrocarriles Españoles. Guía de Vías Verdes. 1. Anaya Touring, 2006. ISBN 84-8165-761-1.
* La Fundación de los Ferrocarriles Españoles. Guía de Vías Verdes. 2. Anaya Touring, 2006. ISBN 84-8165-690-9.
* Peiró Pérez, Josep Lluís. El tren Alcoi-Gandia. Edicions Tivoli, 2009.
* J. Villaplana; J. M. Ferrairó; F. Sastre; J. M. Mascarell; F. Romaguera. El Racó del Duc a peu, un itinerari de la natura. Gandia: Edicions Tivoli, 1994.
* J. Pellicer. De la Mariola a la mar: viatge pel riu Serpis. Gandia: Col·lectiu de Mestres de la Safor, 1997.
# Ambrosio Luciáñez Riesco

Ambrosio Luciáñez Riesco (Alacant, 1901- Alacant, 3 d'octubre de 1947) fou un polític valencià, pare d'Ambrosio Luciáñez Piney. Es llicencià en dret a la Universitat de Múrcia, el 1918 fou secretari de les Joventuts Conservadores i partidari d'Eduardo Dato, i el 1920 col·laborà al diari El Día. El 1926 fou secretari a Alacant de la Unión Patriótica i de 1928 a 1930 dirigí la Voz de Levante.
El 1931 es dedicà a l'exercici de l'advocacia, alhora que militava a la Derecha Regional Agraria (integrada a la CEDA), i des del diari Más atacava la Segona República. Durant la guerra civil espanyola fou empresonat. El dia del seu alliberament, 30 de març de 1939, fou nomenat primer alcalde d'Alacant del règim franquista, càrrec que va ocupar fins a febrer de 1942. Durant el seu mandat va fer aixecar la Creu als Caiguts i va fer algunes reformes urbanístiques. També fou director del diari Lunes, cap de l'Associació de Premsa i degà del Col·legi d'Advocats d'Alacant.

## Referències

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.326. ISBN 9788495484802.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Ramón Hernández Fuster | Alcalde d'Alacant 1939 - 1942 | Succeït per: Román Bono Marín |
# Parc de Xavier Montsalvatge

El Parc de Xavier Montsalvatge es troba per sobre de la Ronda de Dalt, al límit amb el parc natural de Collserola, al barri d'Horta de Barcelona. Va ser creat el 2002 amb un projecte de Jaume Coll i Judith Leclerc i està dedicat al compositor Xavier Montsalvatge i Bassols (Girona, 1912 - Barcelona, 2002), Premi Nacional de Música el 1985.

## Història i descripció

Està situat sobre les Cotxeres d'Horta, un aparcament d'autobusos de Transports Metropolitans de Barcelona. Per això, inicialment es va dir Parc de les Cotxeres d'Horta, encara que el 2008 va ser rebatejat amb el seu nom actual.
Quan es va construir la cotxera ja hi era prevista la construcció d'una coberta ecològica, que aprofitant el pendent del terreny queda al nivell del carrer a la part superior. Alhora que parc, serveix per a la recollida d'aigües pluvials, a través d'un sistema d'embuts de formigó que les condueixen fins a un desguàs central. Aquests embuts, de forma circular, marquen la topografia del terreny, ja que creen una sèrie d'illes de diferent configuració, algunes dures i unes altres de gespa o un altre tipus de vegetació, la qual cosa fa que s'alterni el color i crea un tapís de diverses tonalitats. D'altra banda, els diferents materials utilitzats fa que es generin dos tipus de paisatge: un de fred, derivat del formigó, la sorra, el marbre i l'heura, ideal per a activitats com el patinatge, el bike trail o els cotxes teledirigits; i un altre càlid, procedent del cautxú, l'herba i les enfiladisses, pensat per al lleure, el passeig o el pícnic.
L'arbrat està compost principalment per pollancres (Populus nigra), arbres del Paradís (Elaeagnus angustifolia), pruneres de fulles porpra (Prunus cerasifera var. pissardii), mimoses (Acàcia retinoides), tamarius (Tamarix pentandra), oliveres (Olea europaea) i pins pinyers (Pinus pinea).

## Referències

* ↑ «Parc de Xavier Montsalvatge». Parcs i Jardins. Ajuntament de Barcelona.

## Bibliografia

* Sánchez Vidiella, Àlex; Zamora Mola, Francesc. Paisatgisme urbà. Barcelona. Ajuntament de Barcelona, 2011. ISBN 978-84-9850-355-5.

## Vegeu també

* Parcs i jardins de Barcelona
# La Gronxadora

La Gronxadora és una serra situada al municipi de Fogars de Montclús a la comarca del Vallès Oriental, amb una elevació màxima de 1.676 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# I picari

I picari o Los alegres pícaros és una pel·lícula italià-espanyola de 1987 dirigida per Mario Monicelli.
Inspirada lliurement en almenys quatre obres de la literatura espanyola del segle XVI i segle xvii, les novel·les picaresques Lazarillo de Tormes (1554), d'autor desconegut, Guzmán de Alfarache (1599), de Mateo Alemán, Rinconete y Cortadillo (1613), de Miguel de Cervantes i Vida del Buscón (1626), de Francisco de Quevedo, narra les desventures tragicòmiques dels protagonistes Lazarillo de Tormes i Guzmán de Alfarache, interpretats respectivament per Enrico Montesano i Giancarlo Giannini, a l'Espanya del segle XVI (al final de la pel·lícula s'esmenta l'any 1598) com a pícars: aventurers errants i salvatges («com els gitanos, poc estables, els ocells als arbres o els ratolins als mobles») d'un món on sobreviuen els més intel·ligents i astuts.

## Argument

I picari va ser l'última de les pel·lícules de Monicelli, com ara L'armata Brancaleone, ambientada a l'època renaixentista i medieval. Com en les seves pel·lícules anteriors, una inclinació de la societat i l'entorn dels personatges fa que la pel·lícula sigui una paròdia de l'estil de vida goliardic dels segles XII o XIII.
A l'Espanya del segle xvii, els vagabunds Lazarillo i Guzmán es troben com a esclaus en un vaixell. Tots dos van tenir una infància problemàtica i difícil a causa dels seus pares. El primer va ser adoptat per una prostituta i un cec errant (Nino Manfredi) que es guanyava la vida fent trampes i robatoris. El segon va ser colpejat i flagel·lat. Escapant del vaixell en què estaven captius, Lazarillo i Guzman s'aturen en un lloc estrany on enganyen un ferrer. Més tard, disfressats de cavallers, són acollits per un noble empobrit (Vittorio Gassman). Els dos vagabunds, que esperaven fer fortuna entrant al servei d'un noble, estan commocionats pel seu pobre habitatge i les seves pèssimes condicions de vida. Lazarillo i Guzman formen part d'una companyia de teatre, recapten diners, compren una prostituta i es troben amb una banda de delinqüents. Un d'ells mata la guàrdia d'un rei i és condemnat a mort. El seu amic el salva substituint-lo per un altre presoner.

## Repartiment

* Giancarlo Giannini: Guzman de Alfarache
* Enrico Montesano: Lazarillo de Tormes
* Vittorio Gassman: Marquès Felipe d'Aragona
* Nino Manfredi: el vagabund cec
* Giuliana De Sio: Rosari
* Bernard Blier: el proxeneta
* Paolo Hendel: el tutor
* Vittorio Caprioli: Impressionant
* Enzo Robutti: el capità del vaixell
* Blanca Marsillach: Pontia
* Maria Casanova: Dona embarassada
* Claudio Bisio: el líder dels remers amotinats
* Sal Borgese: el contramaestro
* Sabrina Ferilli la jove prostituta

## Referències

* ↑ Roberto Chiti; Roberto Poppi; Enrico Lancia Dizionario del cinema italiano. Gremese Editore, 1991, 1996.
* ↑ De Franceschi, Leonardo. Lo sguardo eclettico: il cinema di Mario Monicelli. Marsilio, 2001, p. 342. ISBN 978-88-317-7763-6.

## Enllaços externs

* I picari a YouTube
# Black Beaver

Black Beaver (Belleville, Illinois, 1806 - Anadarko, Oklahoma, 1880) fou un militar i explorador lenape al servei dels Estats Units. El 1834 entrà al servei del coronel Richard Dodge a Red River, i el va fer de guia i intèrpret davant dels comanxe, kiowa i wichita. També va fer nombroses expedicions a les muntanyes Rocoses.
# Coll de Santpau

El Coll de Sant Pau és una serra situada al municipi de Móra d'Ebre a la comarca de la Ribera d'Ebre, amb una elevació màxima de 156 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Llibre dels set savis de Roma

El Llibre dels set savis de Roma és un poema didàctic d'origen anònim. Aquesta obra deriva d'una traducció d'un text en prosa francès, el qual és una adaptació d'un poema francès del segle xii, inicialment traduït d'un text hebreu., La seva gran difusió es deu a l'estil clar i concís, juntament amb l'exposició lúcida dels seus arguments.

## Referències

* ↑ Gaston Paris. Deux rédactions du roman des Sept sages de Rome. Librairie de Firmin Didot & Cie, 1876, p. 56–.
* ↑ «Literatura didàctica i moralitzadora medieval». Visat. [Consulta: 17 abril 2020].
* ↑ «Llibre dels Set Savis». Diccionari de la Literatura Catalana. [Consulta: 17 abril 2020].

## Enllaços externs

* Hi ha una traducció al català actual amb un estudi previ del 2019 inserida al llibre Poesia Narrativa Exemplaritzant Catalana d'Enric Peres i Sunyer. ISBN.
* Alguns fragments del llibre. Calaix Cultural.
# Richard Guy

Richard Guy (Nuneaton, 30 de setembre de 1916 - Calgary, 9 de març de 2020) fou un matemàtic anglès, professor emèrit de matemàtiques a la Universitat de Calgary. És conegut principalment pel seu llibre Unsolved Problems in Number Theory i per haver co-escrit Winning Ways for your Mathematical Plays. Va publicar més d'un centenar d'articles sobre la teoria dels jocs combinatòrics, la teoria de nombres i la teoria de grafs. La noció de planar en el joc de la vida és seva.
Guy ha estat igualment una figura notable de la composició d'escacs. Va escriure més de 200 estudis, i va coinventar la classificació dels estudis, el Codi GBR.
Guy va escriure quatre articles amb Paul Erdős, cosa que li dona nombre d'Erdős 1.

## Referències

* ↑ «Remembering Richard Guy: 1916-2020». University of Calgary, 10-03-2020. [Consulta: 10 març 2020].
* ↑ «Canadian Climbing Legend Richard Guy Dies at 103», 10-03-2020.