OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mare de Déu de la Soledat de Selvanera

Mare de Déu de la Soledat de Selvanera és una ermita de Selvanera, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Ermita de planta rectangular d'una sola nau sense absis. La façana principal presenta una coberta a dues aigües i un campanar de cadireta d'un sol ull semicircular. S'accedeix a l'interior a través d'una portada d'arc escarser emmarcada per una motllura de pedra força considerable.
A l'interior s'observa una volta semicircular amb una cornisa esgraonada que ressegueix tot el perfil interior de l'edifici i un presbiteri lleugerament elevat per un esgraó. L'interior d'aquesta ermita, fins i tot la volta, es troba pintat de color ocre, a excepció d'una franja d'un metre i mig que arrenca des de terra, que està pintada de color salmó. A la part de l'altar hi ha tres fornícules que s'obren al mur, la central, més gran i coronada per una petxina i les dues laterals, que alberguen la figura de dos sants. L'única font de llum que il·luminen l'interior de l'ermita és una petita rosassa que hi ha damunt de la portada d'accés.
A l'exterior s'observa el parament dels murs amb filades de carreus irregulars de pedra i dos grans contraforts als murs de ponent i tramuntana.

## Referències

* 1 2 3 «Mare de Déu de la Soledat de Selvanera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Mina de Ramgarh

La mina de Ramgarh fou un camp de carbó explotat al segle XIX pels britànics al districte d'Hazaribagh, a la vall del Damodar, i proper a la població de Ramgarh, capital del zamindari de Ramgarh. La superfície del camp no excedia de 100 km². La màxima llargada d'est a oest era de 22,5 km i la màxima amplada de nord a sud de 13 km. Es va deixar d'explotar per no ser rendible econòmicament, ja que el carbó en general era de baixa qualitat.

## Bibliografia

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Molí del Vives

El Molí del Vives és molí de Torrefeta, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Del molí poca cosa en queda: queden en peus part de la façana sud, on hi ha una petita entrada, i el mur oest, quasi cobert per la vegetació. A uns 10 metres a l'est hi ha una edificació de quatre façanes i una planta. A la façana est hi ha una entrada amb arc rebaixat de mig punt i porta metàl·lica. Just a sobre té una finestra. A la façana sud hi ha una obertura a la part esquerra. A la façana oest hi ha una obertura emmarcada amb carreus. La façana nord, està pràcticament coberta de vegetació i enfiladisses i no s'observa cap obertura. La coberta és de dos vessants (nord-sud), acabada amb teules.

## Referències

* ↑ «Molí del Vives». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Carrer del Carme (Tàrrega)

El carrer del Carme és una via pública de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El carrer del Carme comunica amb dues places, a la plaça del Carme, popularment coneguda com el Pati, i la plaça Major a la qual s'accedeix per l'arc del carrer Cervera. El carrer del Carme és un dels carrers comercials més importants i antics de tot Tàrrega, tal com ho demostra el fet que en gran part de la seva llargada es conserva encara porticat. Antigament era un carrer habitat principalment per gent benestant. Avui en dia es presenta com un carrer viari tot pavimentat amb grans lloses polides de pedra grisa i en la seva desembocadura a l'antiga placeta, antigament coneguda com el Pou de Colom, en el sòl s'hi dibuixa un laberint pentagonal.

### Porxos del carrer Carme

Par baixa d'un bloc d'edificis del carrer del Carme, la qual es desenvolupa amb una porxada magnífica que ocupa part de la vorera lateral del carrer. Aquest tram amb porxos és curt però d'una gran amplada. Està format per quatre grups d'arcades, totes elles apuntades. Cada arcada, sostinguda per un pilar separador, és desdoblada en dos: per una banda, hi ha l'arcada corresponent a la part exterior del porxo i per altra banda hi ha l'arcada, perpendicular a la primera, pertanyent a la part inferior de la volta. Per tant, sumen un total de vuit arcades apuntades formades per grans carreus de pedra alineats i perfectament tallats els quals donen la forma a la volta. Les parts de mur que estan entre l'arcada i la coberta del porxo estan arrebossades i pintades de color blanc, diferenciant-se de l'arcada pròpiament dita, ja que aquesta no té la capa de pintura en els carreus. La coberta d'aquest pas és plana suportada pels quatres arcs apuntats que es formen a l'interior.

## Història

Aquest carrer antigament s'havia conegut amb el nom del carrer del Falcó, més endavant fou també anomenat com el carrer Cervera per la seva confluència amb el vial que donava al camí que portava a aquesta veïna població capital de la Segarra. No fou pavimentada correctament fins a mitjans del segle xx, i fins aleshores només tenia com a mínimes mesures sanitàries resoltes les voreres dels porticats.

## Referències

* 1 2 3 «Carrer del Carme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Huehuecoyotl

Huehuecoyotl o també "Ueuecoyotl" (en náhuatl: huehuecoyotl, «coiot vell» «huehue: vell; coyotl: coiot») a la mitologia asteca és el déu de les arts, senyor de la música i de la dansa cerimonial, guia de l'adultesa i de l'adolescència.

## Representació i associacions

Al Còdex Borbònic és representat com un coiot ballant amb mans i peus humans, acompanyat per uns platerets. Huehuecóyotl comparteix moltes característiques amb el tòpic del coiot estafador de les tribus nord-americanes, incloent en la narració i el cant coral. En ambdues cultures és un bromista, els trucs del qual sovint són jugats sobre altres déus, però amb freqüència fallen, causant més problema a ell que a les víctimes. Déu festós, fins i tot es deia que instigava guerres entre humans per alleugerir el seu avorriment. Ell és part de la família de déus de la civilització asteca de Tezcatlipōca, i té els seus poders per transformar-se. Els que tenien mals auguris dels déus de vegades apel·laven a Huehuecóyotl per mitigar o invertir el seu destí.
El nom de «coiot vell» té una connotació positiva perquè en la cultura asteca els coiots eren el símbol de l'astúcia, de la saviesa mundana, del pragmatisme i de la bellesa masculina. El prefix] huehue que significa «molt vell» a Náhuatl era utilitzat en la mitologia asteca per al·ludir a la saviesa, els coneixements filosòfics relacionats amb l'experiència i l'edat. Encara que en general Huehuecoyotl apareix com a home, té la capacitat de canviar de gènere -com molts dels fills de Tezcatlipoca. Se l'associa també amb la indulgència, la sexualitat masculina, la bona sort i la narració d'històries. Una dels seus principals consorts era Temazcalteci (o Temaxcaltechi), la deessa dels temazcales o banys de vapor. Una altra dels seus amants era Xochiquetzal, la deessa de l'amor, de la bellesa, de la sexualitat femenina, les prostitutes, les mares joves i les flors. Els seus amants masculins eren Opochtli, el déu esquerrà de la cacera i la pesca i Xochipilli el déu de les arts, els jocs i patró dels homosexuals i de la prostitució masculina. Es podria dir que Huehuecoyotl era o és bisexual o pansexual.
De totes les deïtats mexiques, Huehuecoyotl representava la dualitat en termes del bé i el mal, així com l'equilibri entre el vell i el nou, el mundà i l'espiritualitat, el masculí i el femení, la joventut i la vellesa.
* El dia sagrat Cuetzpallin (en posició quarta de la tretzena) pertanyia a Huehuecoyotl.
* És associat sovint amb Xolotl.

## Referències

* ↑ Spranz, Bodo. Los Dioses en los Códices Mexicanos del Grupo Borgia: Una Investigación Iconográfica (en castellà). Mèxic: Fondo de Cultura Económica México, 1975. ISBN 968-16-1029-6.
# Manuel Dalmau i Blanch

Manuel Dalmau i Blanch fou un organista i eclesiàstic. Nasqué a Cassà de la Selva el 1909, on es formà amb l'organista i mestre de música Gabriel Garcia. Prengué possessió del benefici de l'orgue de Sant Esteve d'Olot el 1934, essent-ne també vicari sota el rectorat d'Antoni Butiñà. Traspassà el 10 de novembre de 1943, als 34 anys.
De la seva obra compositora se'n conserva una cançó en el revers d'un manuscrit d'un altre autor, i un Ave Maria dintre d'un recull de càntics marians del fons de l'església parroquial de Sant Esteve d'Olot.

## Referències

* ↑ «Obra de Manuel Dalmau i Blanch a l'IFMuC».

## Bibliografia

* Gregori i Cifré, Josep Maria; Monells i Laqué, Carme. Fons de l'Església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa. Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, Servei de Publicacions, 2012, p. 114.
* Pagès i Pons, Joan. L'església de Sant Esteve d'Olot (Notes Històriques). Olot: Alzamora, 1986, p. 327 i 329.
# Casa 10 (Gurp)

La Casa 10 és una obra de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici construït a quatre vents, amb un alçat de tres plantes més golfes, i una ordenació volumètrica complexa, deguda en part a que bona part de l'immoble està en procés de remodelació. La seva façana sud-oriental és la que presenta estructures arquitectòniques amb un valor patrimonial significatiu, especialment en la seva planta baixa, en la que es localitza un cos porxat obert en dos dels seus costats mitjançant dos grans arcs rebaixats. Aquests elements estan conformats per dovelles de pedra tosca i descansen sobre brancals construïts amb carreus de pedra regulars. A partir de les arcades es desenvolupa una vola d'aresta arrebossada. La resta de la façana està força retocada, especialment la galeria del primer pis, i presenta greus problemes d'estabilitat, que es tradueixen en les importants esquerdes visibles en la part superior, també cal destacar el mal estat de la coberta.

## Referències

* ↑ «Casa 10». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Cal Sàrries (Tàrrega)

Cal Sàrries és una obra de Tàrrega (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local. És una casa construïda el 1902, segons data inscrita al portal del carrer Urgell. Al seu interior conserva decoració pintada i en relleu d'estil modernista

## Descripció

És un edifici construït entre mitgeres que consta de planta baixa i tres pisos. És força interessant per la qualitat de la composició de les dues façanes. Ambdues són iguals, amb els elements disposats simètricament i separats per elements arquitectònics verticals. Cal destacar a l'interior l'escala principal, amb elements decoratius d'estil modernista.
La planta baixa presenta tres portades, resoltes amb arcs de mig punt sostinguts per pilastres adossades. El primer pis té tres balcons, el central amb doble finestral; les obertures són estructurades per arcs escarsers i brancals de pedra. El segon pis també presenta tres balcons de la mateixa mida, amb portes de llindes i brancals de pedra. Els balcons centrals són ressaltats per dos parells de pilastres estriades adossades, les quals defineixen un parament vertical que destaca per sobre de la divisió de pisos horitzontal. El tercer pis correspon a les golfes i a la façana és destacat mitjançant un seguit de finestres, nou en total, de mida reduïda.
La coberta és a dues vessants, amb el carener paral·lel a la façana principal; els extrems de cada vessant són tallats per l'emplaçament de sengles terrats de tipus català, tancats a la façana per una balustrada d'obra. La façana lateral del conjunt presenta un seguit de finestres rectangulars, de mides diferents i algunes corresponents a balcons. Tots els murs són fets amb maó, a excepció d'alguns elements destacats que són fets amb pedra: carreus de reforç de les cantonades, elements de separació de les obertures, les estructures de portes i finestres i les línies de cornisa que separen els diferents pisos. El mur lateral que queda al descobert encara conserva restes d'arrebossat i pintat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Cal Sàrries». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Cy Twombly

Edwin Parker "Cy" Twombly, Jr. (Lexington, Virgínia, 25 d'abril de 1928 - 5 de juliol 2011) fou un dels grans artistes plàstics contemporanis. El seu llenguatge, basat en una abstracció gestual, poètica, recorda els senyals i els graffiti que habitualment trobem en els murs de les grans ciutats.
Va començar els seus estudis a l'Escola del Museu de Belles Arts de Boston i, posteriorment, a la Universitat Washington i Lee de Lexington. De l'any 1950 al 1951 es matricula en la prestigiosa Art Students League de Nova York on mantindrà forta amistat amb artistes rellevants de l'expressionisme abstracte nord-americà, com Robert Rauschenberg i Jasper Johns. També assistirà al prestigiós Black Mountain College, a la localitat d'Asheville on compartirà estudis amb artistes de renom com Franz Kline, Robert Motherwell, Ben Shahn, John Cage.
Malgrat que els anys 50 són d'una gran ebullició artística als Estats Units i Nova York esdevé la capital cultural i artística del món, Cy Twombly, després de viatjar per Europa i el nord d'Àfrica, deixa els Estats Units per a instal·lar-se definitivament a Roma l'any 1959.
# Pierre Hermabessière

Pierre Hermabessière (Arles, Vallespir, 3 d'octubre de 1803 - Els Banys d'Arles, 22 de desembre de 1862) va ser un metge i polític nord-català. Va ser director de les Termes Hermabessière (Termes romanes dels Banys d'Arles), alcalde d'Els Banys d'Arles, reanomenada els Banys i Palaldà de 1833 a 1838 i de 1840 a 1848, i conseller general del cantó d'Arles de 1839 a 1842 i de 1852 a 1862. Fou fill del baró Hermabessière, primer impulsor modern del balneari. Potser va escriure el llibre Etablissement Thermal et Minéral, sis à la Commune des Bains, dits d'Arles, Departement des Pyrénées-Orientales. Perpinyà: s.n., 1817.

## Notes

* ↑ .Des sources miraculeuses Arxivat 2015-06-10 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* VVAA. Nouveau Dictionnaire de Biographies Roussillonnaises 1789-2011. 1 Pouvoirs et société. Perpignan: Publications de l'olivier, 2011, p. 699. ISBN 9782908866414.
# Batalla de les Termòpiles (1941)

Batalla de les Termòpiles :
* Batalla de les Termòpilesbatalla de Grècia Batalla de les TermòpilesBatalla de les Termòpiles
* Les Termòpiles sota el control de les forces alemanyes, 1941. Aquesta fotografia va ser capturada més tard per les forces britàniques.Tipusbatalla Data24 d'abril de 1941 a 25 d'abril de 1941Coordenades38° 48′ N, 22° 30′ E﻿ / ﻿38.8°N,22.5°E﻿ / 38.8; 22.5LlocTermòpilesEstatGrècia ResultatVitòria alemanaBàndols
* Australia  Nova Zelanda
* Alemanya Nazi
* Comandants
* George Vasey Harold Barrowclough
* Ferdinand Schörner Gustav Fehn
* Forces
* Austràlia: 19ena brigada Neva Zelanda: 6ena brigada
* 6.ª División Panzer 5.ª División Panzer
* Baixes
* desconegudes
* 100 baixes 15 tancs destruïts
* Cronologia← -
* La batalla de les Termòpiles, del 24 al 25 d'abril de 1941, va ser part de la Batalla de Grècia durant la Segona Guerra Mundial.
* Batalla
* Un grup de batalla alemany Basat en la 6a Divisió de Muntanya, sota el Comandament del general major Ferdinand Schörner, va atacar a les 11.30 hores del 24 d'abril, trobant-s'hi una ferotge resistència. Un altre grup de batalla, la 5ana Divisió Panzer també va atacar.
* Els australians i neozelandesos van resistir durant tot un dia, van destruir 15 tancs alemanys i van infligir considerables baixes. Amb l'acció retardadora realitzada, la rereguarda es va retirar cap a una altra posició defensiva a Tebes.
* Conseqüències
* Els alemanys continuarien la seva marxa pel país, finalment ocupant el país.
* L'absència de l'exèrcit grec, en una batalla en un lloc tan significatiu per a la psique nacional com les Termòpiles, va ser controvertida dins de Grècia, ja que el general Georgios Tsolakoglou ja havia capitulat. Després de la guerra, Aris Velouchiotis -un veterà de la campanya de 1941 i líder de l'exèrcit Popular d'Alliberament de Grècia- va argumentar que aquest fet era una eterna "vergonya" per al règim grec que no va participar en la batalla.
* Referències
* ↑ Bailey, p. 33.
* Bibliografia
* J.E. Brooks va escriure un poema sobre aquesta batalla titulat "Thermopylae 1941" Arxivat 2018-07-20 a Wayback Machine..
# Baghaberd

Baghaberd (en armeni: Բաղաբերդ) és el nom donat a una fortalesa armènia dels segles IV al XII situada al llarg d'una cresta amb vista al riu Voghji a catorze quilòmetres al nord-oest de la ciutat de Kapan a la província de Siunik d'Armènia. Es troba a 1.267 metres sobre el nivell del mar.

## Història

Baghaberd es creu que va ser construït al segle IV per Baghak de Sisak Nahapet. D'acord amb la Història de la Província de Siunik de Stepanos Orbelian, en la segona meitat del segle IV el príncep Andovk, senyor hereditari de Siunia, va atacar i va saquejar una de les ciutats del rei persa sassànida Sapor II (309-379), mentre aquest rei estava en guerra amb els hunos. Sapor II, furiós per l'incident, va conduir als seus exèrcits cap a Siunia per derrotar el príncep Andovk amb gran quantitat de contingents fins a Baghaberd. Una vegada que les forces del rei van arribar a la fortalesa, Andovk i les seves tropes van aconseguir detenir a tres de les unitats militars de Sapor, fent rodar roques a baix pel penya-segat, sobre ells. No obstant això el príncep Andovk aviat va fugir a Constantinoble i els seus súbdits es van dispersar. Quan va arribar a la ciutat l'emperador Teodosi I li va rebre i li va honrar amb grans honors. Baghaberd es va convertir a l'última capital del regne Siunia després de la destrucció de la propera població de Kapan l'any 1103. La fortalesa va ser capturada pels turcs seljúcides l'any 1170 i els seus tresors van ser destruïts juntament amb més de 10.000 manuscrits.

## Galeria

* Vista de la parte fortificada Baghaberd.
* Vista de una parte del muro.
* Ruinas de Baghaberd.
* Vista general.

## Vegeu també

* Llista de castells d'Armènia

## Referències

* 1 2 Kiesling, Brady «An Archaeological/Touristic Gazatteer and Map Set for the Historical Monuments of Armenia» (en anglés). Rediscovering Armenia [Erevan/Washington DC], 6-2000. Arxivat de l'original el 2006-05-03 [Consulta: 3 setembre 2016].
* ↑ «Baghaberd Altitude and Location». elevationmap.net. Arxivat de l'original el 2020-10-26. [Consulta: 3 setembre 2016].
* ↑ Arte Melik-Bashhyan. T., O. H. Barseghian topónimos Diccionario de Armenia y de los territorios adyacentes Volum I (Հայաստանի եւ հարակից շրջանների տեղանունների բառարան). Editorial de la Universidad Estatal de Erevan, 1986.
# José Nascimento

José Augusto Moreira do Nascimento (Lisboa, 19 de setembre de 1947) és un cineasta portuguès, que comença la seva activitat en la pràctica del documental cultural i cinema militant utilitzant les tècniques del cinema directe.

## Biografia

Va començar com a director amb pel·lícules per a televisió (Rádio e Televisão de Portugal), signant el 1973 i 1974 els programes Ensaio i Impacto, produïts per João Martins.
Soci fundador de la Cooperativa de Cinema Experimental Cineequipa després de la revolució dels clavells, amb Fernando Matos Silva i João Matos Silva, és responsable d'alguns programes de televisió, com Nome: Mulher i Ver e Pensar. Es va dedicar a la realització de documentals: Caminhos da Liberdade (1974), Aquilino e Mestre Zé (1975). Pela razão que têm (1976), Terra de Pão, Terra de Luta (1977) i Julho no Baixo Alentejo (1978), pel·lícules del cinema militant portuguès, sobre els canvis socials provocats per la revolució, especialment a les zones rurals.
Presentat a Rádio e Televisão de Portugal (RTP), dirigeix amb Augusto M. Seabra el documental sobre la figura de Manoel de Oliveira, per a la sèrie Ecran, en honor a els cinquanta anys d'activitat cinematogràfica d'Oliveira, incloent-hi fragments de les seves obres.
Durant uns anys, va presidir el muntatge cinematogràfic a l'Escola Superior de Teatro e Cinema de Lisboa.
Fa el seu primer llargmetratge el 1986. La pel·lícula Repórter X, té com a personatge principal Reinaldo Ferreira (pare), un famós periodista dels anys 20 i 30.
Realitza altres obres per a televisió, de les quals destaquen les revistes de cinema "Ecran" i les revistes d'arts plàstiques TV Artes,
Dirigeix la seva segona pel·lícula Tarde Demais (2000).
És el pare de l'actor Francisco Nascimento.

## Filmografia
### Documentals de ficció

* Bengalas (1974)
* As Mãos (1975)
* Aquilino e Mestre Zé (1975)
* Asas (1976)
* ... pela razão que têm (1975)
* Terra de Pão, Terra de Luta (1976)
* Viagem (1978)
* Manoel de Oliveira (1980)

### Sèries de televisió

* B i n á r i o (1978)
* Ecran, revista de cinema (1981)
* TV Artes (1992)

### Curtmetratges de ficció

* Glória

### Llargmetratges de ficció

* Repórter X (1986)
* Mar à Vista (1989)
* Tarde Demais (2000)
* Hora da Morte (2002)
* Relâmpago (2003)
* T2QUARTOANDAR (2004)
* Lobos (2006)
* Agosto (1988)

## Referències

* ↑ Perfil de José Nascimento no Memoriale - Cinema Português
* ↑ Brennan, Sandra. «Jose Nascimento > Overview». Allmovie.com. Rovi. [Consulta: 8 agost 2010].

## Enllaços externs

* José Nascimento no Centro de Língua Portuguesa do Instituto Camões - Universidade de Hamburgo
* web de José Nascimento
# Masia (Camós)

La Masia és una obra de Camós (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció rural de planta rectangular i coberta de taula a dues vessants. Presenta parets portants de carreus irregulars i també de maçoneria. A les cantonades i al voltant de les obertures hi ha carreus ben tallats. Les finestres presenten ampit de pedra motllurada i la llosana dels balcons és del mateix material. L'edificació presenta diverses ampliacions que s'han anat afegint a la construcció originària. Les parets exteriors són parcialment arrebossades.

## Història

En una llinda hi figura el nom de Joan Prat i Moner i l'any 1633.
En el portal de la part superior, al pati figura l'any 1861.

## Referències

* 1 2 3 «Masia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# (206) Hersília

Hersilia és el nom que rep l'asteroide número 206, situat al cinturó d'asteroides.
Fou descobert per l'astrònom C.H.F. Peters des de l'observatori de Clinton (Estats Units), el 13 d'octubre del 1879.
Fou nomenat així en honor d'Hersília, dona romana de Ròmul.

## Referències

* ↑ «Asteroid Hersilia | Space Reference». [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «Small-Body Database Lookup» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory NASA. [Consulta: 8 gener 2025].

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de la NASA