OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Preses (Sant Andreu de la Barca)

Can Preses és una obra del municipi de Sant Andreu de la Barca (Baix Llobregat) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia tradicional catalana amb terres de cultiu.
Consta de planta baixa i pis. Les diverses teulades, fruit de les diferents etapes constructives, són a dues vessants, i les d'algunes de les naus adossades, d'una sola.
A la façana principal les finestres estan emmarcades amb carreus de pedra i dovelles, la porta és d'arc de mig punt.
A l'exterior, rodejant la casa, trobem diferents racons, tots ells molt ben ambientats.
Interior:
El sostre, a dues vessants, d'una de les sales interiors és fet de cabirons que sostenen la teulada, perpendiculars a la direcció del vessant i uns travessers que aguanten les llates.
Caixa per a guardar roba situada en una sala del primer pis que dona a la façana principal. Està treballada amb delicadesa i precisió fent formes geomètriques simètriques.
Verge d'estil gòtic tardà en bon estat de conservació.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Preses». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 febrer 2016].
# Castell de Toneu

El Castell de Toneu és un edifici d'Oristà (Lluçanès) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Les restes del castell se situen al subsol del Serrat del Prat, al sud respecte el Prat del Toneu, al nord-est del terme. La seva planta s'adaptaria a l'orografia del turó. Es conserven restes en planta d'algun tram de mur al nord i nord-oest de l'inici del vessant del turó. La resta de murs i estructures, juntament amb les restes de l'evolució i ús de tot el conjunt se situen al subsol.

## Història

Castell que apareix com a tal el 1045 en el testament de Bernat Guifré de Balsareny. Després pràcticament desapareix de la documentació i segurament que passà a la canònica vigatana per donació del bisbe Guillem de Balsareny. Sobre el Prat de Toneu hi ha un puig, en el qual són perceptibles els vestigis del castell.

## Referències

* 1 2 «Castell de Toneu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2017].
# Cichlasoma trimaculatum

Cichlasoma trimaculatum o vidriada (?) és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 36,5 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Amèrica Central: als rius del vessant pacífic des de Mèxic fins al Salvador.

## Referències

* 1 2 «Cichlasoma trimaculatum» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ Conkel, D., 1993. Cichlids of North and Central America. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units.

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Font dels Saiols

La Font dels Saiols és una font d'Olot (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una popular font per l'excursionisme a Sant Andreu del Coll a Sant Miquel del Mont. Accessible des de la carretera d'Olot a Ripoll (N-230). Amb accés amb cotxe fins a Sant Andreu, d'on surt el camí fins a la font o del camí de Cal Llop als Salois.
La font raja permanentment i abundosa en una raconada i fondalada del vessant. Bastida amb paret de pedra semicircular, formant una bassa, i al costat s'hi troba una taula i pedrissos de pedra en una petita àrea d'estada. Al marge hi ha una llosa de pedra que indica la titularitat del terreny com a part d'una extensió més gran del Marqués de Vallgornera. També hi ha un relleu de la Mare de Déu col·locada en la dècada dels setanta.

## Referències

* 1 2 «Font dels Saiols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
* ↑ Mauri, Josep. «La Font dels Saiols». Blog d'Indrets Oblidats, 09-08-2013. [Consulta: 3 març 2019].
# Formiguer cuallarg

El formiguer cuallarg (Drymophila caudata) és una espècie d'ocell de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als bosquets de bambú del vessant occidental dels Andes orientals i el curs superior del riu Magdalena, a Colòmbia oriental.

## Referències

* ↑ «Formiguer cuallarg». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2021(català)
# Martí Tauler i Pruneda

Martí Tauler i Pruneda (Palafrugell, 21 de març de 1888 - Rubí, 29 de desembre de 1947) fou un pedagog català.
Arriba a Rubí el 1916 on desenvolupa la tasca de mestre a les Escoles Ribas. El 6 d'octubre de 1919 morí a Rubí amb vint-i-dos anys la seva primera muller, Josepa Ribó i Juaní, amb qui s'havia casat a Palamós el dia 16 d'agost del mateix any. El 4 de setembre de 1930 es casà en segones núpcies, a Sant Climent de Peralta, amb Mercè Massich i Vilar, de Calonge.
El primer de març del 1931, amb motiu de la jubilació de Joan Bosch i Cusí, fou nomenat director en propietat de les Escoles Ribas, càrrec que ocupà fins al 27 de juliol de 1939, després d'acabada la Guerra Civil, quan fou destituït pel règim franquista i empresonat a la presó Model durant tres anys (1939 a 1942), acusat de francmaçó, separatista i socialista. El resultat del procediment sumaríssim va ser d'absolució.
A més del vessant docent, és l'iniciador de l'obra dels Homenatges a la Vellesa a Rubí. Col·labora en els setmanaris rubinencs Saba Nova i Endavant. Va ser director del Butlletí dels Mestres de Catalunya. Impulsa la cultura a les classes populars.
En record del mestre Martí Tauler la biblioteca pública de Rubí porta el seu nom des de l'11 de setembre del 1987, quan va ser inaugurat el Complex Cultural de l'Escardívol, que és l'edifici on s'ubicava.

## Referències

* ↑ Llibre XIV de Baptismes. Parròquia de Sant Martí (Palafrugell), p. 90.
* ↑ Llibre de baptismes. Parròquia de Santa Maria (Palamós), p. 98.
* ↑ Llibre de baptismes. Parròquia de Sant Martí (Calonge), p. 70.
* ↑ Rubinencs del segle XX. El Gra, 2001, p. 134.
* ↑ Torné i Clemente, Meritxell. Rubí : recull gràfic : 1872-1965. Barcelona: Efadós, 2002, p. 546. ISBN 8495550121.
# Parc Nacional de la Serra de Guadarrama

El Parc Nacional de la Serra de Guadarrama és un parc nacional que es troba a les províncies espanyoles de Madrid i Segòvia. Fou declarat parc nacional el 25 de juny de 2013. Protegeix unes 30.000 ha² de la zona més valuosa del vessant sud-est de la serra de Guadarrama (Sistema Central), i està situat a les comunitats de Madrid i Castella i Lleó (Espanya). Aquest parc nacional és el quinzè del país en antiguitat i el quart en extensió.
El parc tracta de protegir els 11 ecosistemes diferents presents a la serra de Guadarrama, alguns d'ells pertanyen a l'alta muntanya mediterrània, i són únics a la península. En total, a la zona que serà declarada parc nacional hi ha més de 1280 espècies, de les quals 13 estan en perill d'extinció, més de 1500 plantes autòctones i 30 tipus de vegetació. Les espècies animals presents al parc representen el 45% de la fauna total d'Espanya i el 18% de l'europea. Entre les espècies vegetals destaquen el pi roig, el roure, el ginebró, l'alzina i el bàlec, entre moltes altres. Pel que fa a la fauna, abunden mamífers com cérvols, senglars, cabirols, daines, cabres salvatges, teixons, diversos mustèlids, gats salvatges, guineus, llebres, etc. També hi ha una gran quantitat d'espècies d'aus aquàtiques en els embassaments, i grans rapinyaires com l'àguila imperial o el voltor negre.

## Referències

* ↑ «Ley 7/2013, de 25 de junio, de declaración del Parque Nacional de la Sierra de Guadarrama». Boletín Oficial del Estado. Gobierno de España, 152, 26-06-2013.
* ↑ «La Junta supera el último trámite antes de solicitar el parque nacional». El Adelantado, 15-01-2010. Arxivat de l'original el 2012-03-17. [Consulta: 16 gener 2010].

## Enllaços externs

* Informació del Parc Nacional de Guadarrama en la web de la Comunidad de Madrid Arxivat 2017-02-10 a Wayback Machine.
* Informació del Parc nacional de Guadarrama en la Web fida.es Arxivat 2010-04-03 a Wayback Machine.
* Mapa oficial del vessant madrileny del Parc Nacional de Guadarrama Arxivat 2012-02-09 a Wayback Machine.
# Pitasoma cap-roig

El pitasoma cap-roig (Pittasoma rufopileatum) és una espècie d'ocell de la família dels conopofàgids (Conopophagidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial, a les terres baixes del vessant del Pacífic fins als 1100 m a l'oest de Colòmbia i nord-oest de l'Equador.

## Referències

* ↑ «Pitasoma cap-roig». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2021(català)
# Sandy Park

El Sandy Park és un estadi de rugbi i centre de banquets i convencions situat a Exeter, Devon, Anglaterra. És l'estadi dels Exeter Chiefs que des de la temporada 2010-11 juguen a l'Aviva Premiership, la màxima divisió del rugbi anglès. L'estadi té una capacitat per 12.500 espectadors.
Sandy Park és 1 dels 13 estadis que seran seu de la Copa del món de Rugbi de 2015. Concretament s'hi jugaran partits del grup C i D: Tonga contra Namíbia, Namíbia contra Georgia i Itàlia contra Romania.
El Sandy Park també ha estat seu del England Saxons en un partit internacional contra els Ireland Wolfhounds que els anglesos van guanyar per 23-17.

## Expansió

L'estiu de 2012 el club va anunciar un pla de cinc anys per remodelar la graderia i per augmentar la capacitat de l'estadi fins a 20.600 espectadors. La remodelació s'executarà en diverses fases, començant per l'extinció de banda oest. La segona fase (pendent de finançament) implicarà construir un centre de conferències que s'estendria des del vessant sud fins a la tribuna principal.
La primera fase de la remodelació va tenir un cost aproximat de 10 milions de lliures esterlines i fou executat l'estiu de 2014 i va suposar, després de la seva reinauguració, al setembre de 2014, que el Sandy Park tingués una capacitat per a 12.500 aficionats, que serà la que tindrà durant la celebració del mundial de Rugbi de 2015, a més d'un augment de la sala de conferències i banquets de l'estadi.

## Referències

* 1 2 "Bigger Sandy Park conference facility now open for business".
* ↑ Arxivat 2008-12-08 a Wayback Machine.$^{[deadlink]}$
* ↑ "Clubs : Exeter Chiefs".
* ↑ "RWC 2015 Official Site" Arxivat 2014-08-19 a Wayback Machine.
* ↑ "England Saxons 23-17 Irish Wolfhounds".
* ↑ "Club announce redevelopment plans"
# Tirà crestat flamulat

El tirà crestat flamulat (Deltarhynchus flammulatus) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae) i única espècie del gènere Deltarhynchus.

## Hàbitat i distribució

Bosc decidu obert i matolls, a les terres baixes del vessant del Pacífic de l'oest de Mèxic des de Sinaloa cap al sud fins oest de Chiapas.

## Referències

* ↑ «Tirà crestat flamulat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-1-2021 (català)
# Vena pulmonar

Les venes pulmonars són les encarregades de canalitzar la sang des dels pulmons fins a l'aurícula esquerra.

## Enllaços externs

* http://www.infomat.net/infomat/focus/health/health_curriculum/images/heart.gif Arxivat 2012-04-15 a Wayback Machine.
# Fàscia

La fàscia és una estructura de teixit connectiu molt resistent que s'estén per tot el cos com una xarxa tridimensional. És d'aparença membranosa i connecta i envolta totes les estructures corporals. Dona suport, protecció i forma a l'organisme. Constitueix el material d'embolcall i aïllament de les estructures profundes del cos. Aquest sistema de fàscies està caracteritzat per una gran capacitat de lliscament i desplaçament; fan possible els petits moviments fisiològics, com el batec del cor i també moviments més visibles com l'expansió dels pulmons en respirar.
Sota el teixit subcutani, també anomenada fàscia superficial, es troba la fàscia profunda. La fàscia profunda és una capa de teixit connectiu dens i organitzat, desproveït de greix, que cobreix la major part del cos paral·lelament o profundament la pell i al teixit subcutani. Les extensions des de la seva superfície interna revesteixen estructures més profundes, com els músculs o paquets neurovasculars i se li denomina fàscia de revestiment. Quan s'uneixen fàscia i ossos, aquesta quedi fermament unida al periosti (coberta òssia).
# Lac de Rius

El Lac de Rius es un llac glacial situat a la capçalera de la vall de Rius , al terme municipal de Naut Aran, a la Vall d'Aran. És el punt on neix el riu Ribèra de Rius, el qual desaigua al riu Valarties, afluent del Garona. La seva superfície és de 21,828 hectàrees, i està situat a una altitud de 2.328 metres. Està inclòs a la zona perifèrica del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
Al nord està envoltat pel Tuc del Lac Redon (2.564 metres), el Tuc de Sarrahera (2.634 metres) i el Malhs de Rius (2.634 metres). Al sud es troba el Lac Tòrt de Rius.
Pel vessant nord del Lac de Rius hi ha el sender per on passa el recorregut GR-11, enllaçant la vall de Conangles (a la conca del Noguera Ribagorçana) a l'oest de l'estany, amb la Vall de Rius a l'est de la posició del Lac de Rius.
Els refugis més propers son el refugi de la Restanca i el refugi de Conangles.
L'aigua de l'estany de Rius és derivada mitjançant una canonada soterrada cap el Lac de Mar, el qual desaigua naturalment a l'estany Restanca. Aquesta obra fou realitzada per la Sociedad Productora de Fuerzas Motrices per abastir el Salt d'Arties de la central d'Arties.
A la vall de Rius i a pocs metres del Lac de Rius s'alça la Barraca de Rius, punt d'entrada al sistema de regulació de la conducció d'aigua del Lac de Rius cap a l'estany de Mar.

## Referències

* 1 2 3 «Mapa de l'Institut Geològic i Cartogràfic de Catalunya. Lac de Rius» (HTML). Institut Geològic i Cartogràfic de Catalunya. [Consulta: 9 desembre 2019].
* ↑ Farre Nou, Carles «Sistema idroelectric d'ENDESA ena Val d'Aran» (pdf) (en aranès). Terra Aranesa. Fondacion Muséu Etnologic dera Val d' Aran, Segona època, número 3, juny 2002, pàgina 29 [Consulta: 9 desembre 2019].

## Bibliografia

* Editorial Alpina, SL. Mapa Val d'Aran (2005-2006). Escala 1:40.000. ISBN 84-8090-191-8
# Desdèmona (Bonis)

Desdèmona, op. 101, és una composició musical de Mel Bonis, per a piano, escrita el 1913. L'obra, dedicada a Paul Locard, fou publicada el mateix any per Éditions Alphonse Leduc i reeditada el 2004 per Furore .

## Anàlisi

Desdémona forma part d'un conjunt d'obres que descriuen set figures femenines de la mitologia o la literatura amb destí llegendari, inspiradores de la compositora. Aquestes peces mostren figures arquetípiques de les diferents dones i permeten una reflexió en torn a quin lloc ocupen i quin destí els espera. El cicle fou recollit de forma pòstuma per la seva besneta Christine Géliot en una suite titulada « Femmes de légénde (dones de llegenda) 1909-1922 », que també inclou Mélisande, Ophélie, Salomé, Viviane, Phoebe, Écho, Cléopatra i Omphale.
A l'epígraf de la partitura, la compositora anota els dos primers versos de la traducció del « cant del salze » de Maurice Bouchor, cantada pel personatge Desdémona a l'obra « Othello or the Moor of Venice » (ca. 1603) de William Shakespeare: “La pobre ànima segué suspirant al peu d'un sicòmor, canteu tot al salze verd”. Bonis converteix el cant en forma de lament de la dona que assassinarà Otelo en una mena de 'romança sense paraules' a partir d'una ornamentada melodia, interrompuda i melancòlica. François de Médicis observa que la senzillesa de la construcció de l'obra, a partir d'una trista cantilena de caràcter folklòric, té una funció poètica.
El balanceig de l'acompanyament i la melodia de la mà dreta ens situen en el compàs ternari indicat a l'inici de l'obra. L'estructura es forma de tres seccions clarament delimitades, ABA', on la secció central és dues vegades més gran que les altres dues seccions i la secció final és una repetició variada d'A .
A l'obra de Shakespeare, Desdèmona, sospitosa d'adulteri, espera l'arribada del seu marit gelós que pretén assassinar-la. La línia melòdica principal imita aquesta cançó de Desdèmona, mentre que l'acompanyament evoca el murmuri del corrent d'aigua esmentada en la lletra de la cançó. En el transcurs de la peça sembla que apareix l'episodi en què Desdèmona, interrompuda enmig del seu cant, pregunta a la seva sirventa Emília, qui truca a la porta. Aquesta li respon que només és el so del vent. Els compassos 83-84 i 85-87 presenten, doncs, una harmonia inestable, mentre la llarga línia de semicorxeres arrenca a la part superior del teclat i desfila cap als greus abans de pujar al registre agut.

## Discografia

* Bonis: "L'àngel de la guarda" (Obres per a piano / Els compositors, Vol. 1), Laurent Martin (piano), Ligia, 2007.

## Referències

* ↑ Jardin, 2020, p. 63.
* ↑ Jardin, Étienne. Mel Bonis (1858-1937) Parcours d'une compositrice de la Belle Époque. Palazzetto Bru Zane: Éditions, Année, 2020, p. 480. ISBN 978-2-330-13313-9 [Consulta: maig 2022].
* 1 2 Sandoval, Eva «La muse oubliée». Gloria Medina · IBS Artist, 2021.
* ↑ Jardin, 2020, p. 325.
* ↑ Jardin, 2020, p. 325-327.

## Bibliografia

* Jardin, Étienne. Mel Bonis (1858-1937) : parcours d'une compositrice de la Belle Époque, 2020. ISBN 978-2-330-13313-9. OCLC 1153996478.
# Isabel Soriano Pallassar

Isabel Soriano Pallassar (Carcaixent, 25 de febrer de 1835 - Carcaixent, 25 de febrer de 1917) fou una pedagoga valenciana. És reconeguda per ser la fundadora de les Escoles Ave Maria de Carcaixent.

## Biografia

Va nàixer a Carcaixent el 25 de febrer de 1835, filla de Juan Bautista Soriano Albelda i Victoriana Pallasar Lloret. Estudià per a mestra nacional, i fou destinada a Madrid. En tornar a Carcaixent, comprà unes cases al carrer Sant Antoni per a crear una escola, i tot seguit, visità, junt al degà Navarro Daràs, les escoles de l’Ave Maria de Granada, del corrent pedagògic del pare Andrés Manjón. L’escola de l’Ave Maria de Carcaixent obrí les portes el curs 1908-1909. Isabel va morir a Carcaixent el 25 de febrer de 1917. Feta la liquidació de la seua herència, el seus marmessors formalitzaren el 20 de gener de 1920 l’escriptura pública de la fundació benefico-docent “Escuelas del Ave María”.

## Referències

* ↑ «Carcaixent celebra el 437 aniversari del seu autogovern amb un homenatge a tres dones il·lustres». El seis doble, 09-03-2013. [Consulta: 10 març 2023].
* ↑ Crónica de la X Asamblea de Cronistas Oficiales del Reino de Valéncia: (Valéncia-Benidorm-Onda, 10-13 octubre 1974) (en castellà). Academia de Cultura Valenciana, Sección Cronistas Oficiales, 1976.
* ↑ «Carcaixent ha celebrat hui la seua independència d'Alzira». Ribera Express, 10-03-2013. Arxivat de l'original el 2023-03-10. [Consulta: 10 març 2023].
* ↑ Daràs Mahiques, Bernat. José María Navarro Darás. El Deán del Santo Cáliz de València, 2018, p. 47.
# Coll del Télégraphe

El Coll del Télégraphe és un port de muntanya dels Alps situat a la vall de Mauriena entre l'extrem oriental del massís d'Arvan-Villards i el massís des Cerces.
El port uneix Saint-Michel-de-Maurienne al nord amb Valloire al sud, a més de ser un punt d'accés al coll del Galibier pel vessant nord.
Aquesta ruta se sol usar en l'ascensió del coll del Galibier al Tour de França.

## Altimetria

Pel vessant nord, que comença a Saint-Michel-de-Maurienne, l'ascensió fa 11,8 km de longitud i guanya 856 metres d'altitud (un pendent mitjà del 7,3%). El pendent màxim és del 9,8% al cim.
Pel vessant sud, l'ascensió comença a Valloire, fa 4,8 km de longitud i té un pendent mitjà del 3,4%.

## Al Tour de França

El Tour de França va escalar el coll del Télégraphe per primer cop l'any 1911, i el primer ciclista a passar-lo va ser Émile Georget.
Des del 1947, el Tour de França ha passat el coll del Télégraphe vint-i-nou vegades. Tanmateix, només ha donat punts per la classificació de la muntanya divuit cops, ja que a vegades se l'ha tractat com a part del descens del coll del Galibier.
L'últim ciclista en passar el Télégraphe en primer lloc va ser l'eslovè Primož Roglič l'any 2017.
| 1911: Émile Georget 1912: Eugène Christophe 1924: Bartolomeo Aimo 1933: Vicente Trueba 1934: Federico Ezquerra 1935: Francesco Camusso 1936: Romain Maes 1937: Pierre Gallien 1947: Fermo Camellini 1952: Jean Le Guilly 1955: Charly Gaul 1957: Gastone Nencini 1964: Federico Bahamontes 1966: Julio Jiménez 1967: Julio Jiménez | 1969: Joaquim Galera 1972: Pietro Campagnari 1973: José Manuel Fuente 1974: Herman Van Springel 1979: Giovanni Battaglin 1993: Thierry Claveyrolat 1996: neutralitzada 1998: Rodolfo Massi 1999: José Luis Arrieta 2003: Pierrick Fédrigo 2005: Santiago Botero 2007: Mikel Astarloza 2011: Gorka Izagirre 2017: Primož Roglič 2022: Pierre Latour |

## Referències

* Coll del Télégraphe a cols-cyclisme.com
# Cisteller dels canyons

El cisteller dels canyons (Asthenes pudibunda) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la vegetació baixa, cactus i boscos als vessants rocosos dels Andes de l'oest de Perú.

## Referències

* ↑ «Cisteller dels canyons». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/04/2021(català)
# Riu Anaktuvuk

El riu Anaktuvuk és un riu del vessant nord d'Alaska. El seu recorregut és de 217 quilòmetres en direcció oest des de les glaceres de les muntanyes Endicott canviant de direcció cap al nord pel congost Anaktuvuk, segueix en direcció nord fins a la Plana Costanera de l'Àrtic on s'ajunta amb el riu Colville. El seu principal afluent és el riu John, que s'hi uneix a 68° 12′ 14″ N, 151° 36′ 50″ O﻿ / ﻿68.20389°N,151.61389°O﻿ / 68.20389; -151.61389. La seva capçalera es forma a partir del desglaç de diferents glaceres a Gates of the Arctic Wilderness als vessants de Fan Mountain, Alapah Mountain i Limestack Mountain, aquesta última es troba a la divisòria d'aigües entre la Plana Costanera de l'Àrtic i el riu Koyukuk, i vessa les seves aigües al riu Anaktuvuk a través de Creek Graylime. El primer transsecte geològic del vessant àrtic va ser dut a terme durant l'estiu de 1901 pel geòleg F.C. Schrader i el topògraf W.J. Peters, que van baixar pel riu Anaktuvuk en canoes fins al punt on s'uneix amb el riu Colville."

## Referències

* ↑ USGS Geographic Names Information System (GNIS). Anaktuvuk River. Accessed Aug 20, 2007.
* ↑ Porter, Stephen C. (1966) Pleistocene geology of Anaktuvuk Pass, Central Brooks Range, Alaska (Arctic Institute of North America Technical Paper #18) Arctic Institute of North America, Washington D.C., page 12, OCLC 17327
* ↑ Mull, Charles G. et al. (2004) "Geologic Map of the Umiat Quadrangle, Alaska" Scientific Investigations U.S. Department of the Interior Map 2817–A, United States Geological Survey