OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carlota Subirós

Carlota Subirós (Barcelona, 1974) és una directora teatral i dramaturga catalana. Llicenciada a l'Institut del Teatre. És una de les fundadores junt amb el director-actor Oriol Broggi de la companyia teatral la Perla29. Va ser directora resident del Teatre Lliure i des del 2013 està en el comitè de lectures del Teatre Nacional de Catalunya És filla de l'assagista i filòsof Josep Subirós.

## Obres

Ha dirigit i adaptat les següents obres:
* El Malguanyat de Thomas Bernhard al Teatre Lliure 1997.
* Ària del diumenge de Joan Oliver al Tnc 1999.
* Dies de festa Un dia d'aquest; Dies de festa de Carlota Subirós Festival de Sitges 1999.
* I mai no ens separarem de Jon Fosse Teatre Malic 2001.
* El Paradís oblidat de David Plana TNC 2002.
* Liliom de Ferenc Molnár Sala Beckett 2003.
* L'Oficiant del dol de Wallace Shawn Teatre Lliure 2003.
* Nits Blanques de Fiodor Dostoievski Teatre Lliure 2004.
* Amor, fe, esperança de Ödön von Horváth Festival Grec 2005.
* Marie i Bruce de Wallace Shawnal Teatre Lliure 2005.
* Menys emergències de Martin Crimp a la Sala Beckett 2005.
* Els Estiuejants de Maxim Gorki al Teatre Lliure 2006.
* Otel·lo de William Shakespeare al Teatre Lliure 2006.
* Après moi de Lluïsa Cunillé al Teatre Lliure 2007.
* L'Home de la flor a la boca de Luigi Pirandello a la Biblioteca de Catalunya 2007.
* Jugar amb un tigre de Doris Lessing alTeatre LLiure, 2008.
* Alícia un viatge al país de les meravelles i a l'altra banda del mirall de Lewis Carroll al Teatre Lliure, 2009.
* La Febre de Wallace Shawn al Teatre Lliure, 2010.
* Les tres germanes d'Anton Txékhov al Teatre Lliure, 2011.
* La rosa tatuada de Tennessee Williams al Teatre Nacional de Catalunya, 2013.
* Maria Rosa d'Àngel Guimerà, al Teatre Nacional de Catalunya, 2016.
* Sol solet... d'Àngel Guimerà al Teatre Nacional de Catalunya, 2018.
* La nit de la iguana de Tennessee Williams al Teatre Nacional de Catalunya, 2021.

## Referències

* ↑ «Carlota Subirós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ http://www.ara.cat/cultura/Mor-filosof-Pep-Subiros-anys_0_1572442953.html

## Enllaços externs

* Ho va deixar Entrevista a RevistaDiagonal
* Arcadi Biografia
* Entrevista a Carlota Subirós al Tria33 d'El 33 25/01/2016
# Juan Prim y Agüero

Juan Prim y Agüero (Juan José Francisco Antonio Pablo Hilario Prim i Agüero, París, 10 de gener de 1858 – Madrid, 30 d'agost de 1930) fou un militar espanyol, fill de Joan Prim i Prats i Francisca Agüero González.
Es diu que el 1860, amb dos anys, el seu pare el va inscriure com a membre del Batalló de Voluntaris Catalans a la Guerra d'Àfrica. El 19 d'octubre de 1868 va ingressar com alferes al cos de cavalleria. Després de l'assassinat del seu pare al carrer del Turco en 1871 va heretar els títols de duc de Los Castillejos, comte de Reus i vescomte del bruc. El 1874 fou nomenat ajudant de camp del Capità general de Castella la Nova i en 1885 fou ascendit a comandant de cavalleria, amb antiguitat des de 1878. En 1896 fou ascendit a tinent coronel i destinat al Regiment de Cavalleria Reserva de Burgos n. 35. Fou condecorat amb la gran creu de l'Orde de Carles III i placa de l'Orde de Sant Hermenegild. Assolí el grau de general de brigada i va morir a Madrid a causa d'una malaltia pulmonar l'agost de 1930. Fou enterrat al cementiri de San Isidro de Madrid. Va morir sense fills.

## Referències

* ↑ Juan Prim Agüero a geneanet.org
* ↑ Joan Prim i Agüero: General de Brigada del cos de cavalleria (1858-1930) Arxivat 2020-04-11 a Wayback Machine. per Alfredo Redondo
* ↑ Esquela al diari ABC, 5 de setembre de 1930
# Llibre d'hores de Leonor de Vega

El Llibre d'hores de Leonor de Vega és un còdex, conservat a la Biblioteca Nacional d'Espanya (Vitr. 24-2), amb miniatures il·luminades realitzat en pergamí per l'artista flamenc Willem Vrelant el segle xv. El manuscrit presenta una enquadernació amb pell de cabra, i està realitzat sobre pergamí en folis (202) de 19 x 13 cm. i un total de 404 pàgines. S'hi inclou un calendari sense il·lustracions que contraresta amb la resta de les nombroses il·lustracions que es poden apreciar en els diferents capítols de les Hores de la Verge, Horas de la Cruz o Horas de l'Esperit Sant, amb miniatures a pàgina completa o bé orles plenes de vegetals, monstres o escenes satíriques, aplicant l'or a moltes d'elles així com a les lletres capitulars.

## Història

L'autor Willem Vrelant nascut el 1410 a Utrecht i mort a Bruges el 1481, va ser alumne de Jan van Eyck i fou actiu a Flandes, on va produir el llibre d'hores suposadament entre 1465 i 1470.
El manuscrit va ser enviat l'any 1498 com a regal per l'ambaixador d'Espanya en Flandes, Diego Ramírez de Villaescusa, a l'ambaixador de Roma pare del poeta Garcilaso de la Vega. L'hereva del còdex va ser la germana del poeta, Leonor de la Vega, de qui va prendre el nom el llibre de les hores.
L'abril de 2016, el còdex «Llibre d'hores de Leonor de la Vega» va ser seleccionat com una de les quinze obres artístiques més importants d'Espanya pel projecte Europeana.

## Referències

* ↑ Durrie, 1893, p. 31.
* ↑ «Book of Hours of Leonor de la Vega (XV Century)» (en castellà). Biblioteca Nacional de España. Club Bibliófilo Editorial. [Consulta: 7 maig 2016].
* ↑ «Libro de horas de Leonor de la Vega» (en castellà).
* ↑ «Libro de Horas de Leonor de la Vega» (en castellà). Todoenciclopédias. Arxivat de l'original el 2016-05-30. [Consulta: 7 maig 2016].
* ↑ «Libro de horas de Leonor de la Vega» (en castellà). Biblioteca Digital Hispánica. Biblioteca Nacional de España. [Consulta: 7 maig 2016].
* ↑ «España, país destacado esta semana en Europeana», 06-05-2016. [Consulta: 7 maig 2016].
* ↑ «La selección de obras de arte de un país a Europeana 280: España» (en anglès). Europeana pro). [Consulta: 8 maig 2016].

## Bibliografia

* Durrieu, P. Manuscrits d'Espagne remarquables par leur peintures et par la beauté de leur exécution. nº 24 (en francès), 1893.

## Enllaços externs

* Vista del Libro de las Horas de Leonor de la Vega digitalitzat a la Biblioteca Nacional de España
# Emilio Rodríguez Sabio

Emilio Rodríguez Sabio (Adra, 1892 - Còrdoba, 1955) va ser un polític i sindicalista espanyol.

## Biografia

Nascut en Adra (Almeria) en 1892, de professió va ser treballador d'assegurances. Membre del PSOE, arribaria a exercir alguns càrrecs directius en el Sindicat d'Assegurances de la UGT. Després de l'esclat de la Guerra civil va passar a formar part del comissariat polític de l'Exèrcit Popular de la República. Al llarg de la contesa va ser comissari polític de la 21a Brigada Mixta i, posteriorment, del VI Cos d'Exèrcit. També seria cap d'informació del Comissariat General i enllaç amb l'Estat Major Central, així com professor de l'Escola de Comissaris. Al final de la guerra es trobava en el front d'Extremadura, com a comissari del VI Cos d'Exèrcit.
Capturat pels franquistes a Alacant, va passar pels camps de concentració d'Albatera i Porta Coeli. No obstant això, al juny de 1940 va aconseguir escapar i passar a la clandestinitat. Temps després aconseguiria passar a Portugal, des d'on va embarcar rumb a Argentina —país on va arribar a l'octubre de 1941. En la capital argentina militaria en el grup socialista «Pablo Iglesias». Durant algun temps va residir a Montevideo, capital de l'Uruguai, on seria president del PSOE (Secció Uruguai) i director del periòdic Lealtad —òrgan del Centre Republicà Espanyol. Posteriorment tornaria a l'Argentina.
Va morir a la ciutat argentina de Còrdova el 12 de gener de 1955.

## Referències

* 1 2 Álvarez, 1989, p. 179.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 386.
* ↑ Engel, 1999, p. 184.
* ↑ Korn, 1945, p. 106.

## Bibliografia

* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Korn, Guillermo. La resistencia civil. Montevideo: Editorial Ceibo, 1945.
# Caïc (barca)

Un caïc (del francès caïque, i aquest del turc kayık) podia ser un esquif destinat al servei de les galeres o una barca molt lleugera que s'usava en els mars de Llevant.

## Descripció

Inicialment es tractava d'una embarcació lleugera i estreta de pesca o enllaç, de fusta i amb les rodes rematades, amb una quilla corba per poder ser transportat per la platja. El caïc és específic de l' Orient Mitjà. Alguns tipus són grans i amb veles.
És un tipus antic de petits vaixells rústics, rems o veles, el nom s'actualitza amb versions motoritzades modernes molt més imponents (caïc ketch o goleta) amb totes les comoditats per als creuers costaners i apreciats per la seva construcció de fusta.

## Referències

* ↑ caique a Optimot
* ↑ «caique.» Diccionario de la lengua española. Consulta el 4 de juliol de 2015.

## Bibliografia

* Gülersoy, Çelik. The Caique. Istanbul Library, 1991.
* Gautier, Théophile. Constantinople of To-day. David Bogue, 1854.
* Turkish Naval Museum. From Collections - Imperial Caiques. 2009-02-28.

## Vegeu també

* Dinghy
* Yola
* Vaixell maltès

## Enllaços externs

* Gatetoturkey.com - Imperial caiques on the Bosphorus
* Caïques of the Sultans - Photo gallery of Imperial caiques
# Gai Flavi Fímbria (cònsol)

Gai Flavi Fímbria (en llatí Caius Flavius Fimbria), a qui Ciceró anomena homo novus, va ser un magistrat romà que va ascendir pels seus propis mèrits i talent.
Va ser candidat a tribú, però no en sortí elegit. L'any 105 aC, ja molt més popular per causes desconegudes, va ser candidat al consolat i el poble li va donar la preferència per sobre de Quint Lutaci Catul i, per tant, va ser col·lega de Gai Mari com a cònsol el 104 aC. No se sap quina o quines províncies va governar com a procònsol, però Marc Gratidi el va acusar d'extorsió (repetundae) i Marc Emili Escaure va donar suport a l'acusació, de la qual finalment en va sortir absolt. L'any 100 aC durant la revolta de Saturní, va agafar les armes per defensar l'ordre públic. Ciceró diu d'ell que era bon jurista, clar orador i amb força poder, però massa vehement al parlar.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0002.001/160?rgn=full+text;view=image;q1=FimbriaSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Vol.+II.++Boston:+Little,+Brown,+&+Comp.,+1867,+p. 150. ]
# Isidre Monés i Pons

Isidre Monés i Pons (Barcelona, 1947) és un il·lustrador i autor de còmic català.

## Biografia

Estudià dibuix a diverses acadèmies i als quinze anys comença a treballar en una empresa de publicitat, sempre sense deixar d'estudiar dibuix. Després d'aquesta primera empresa en venen d'altres i és al 1967 que fa la seva primera il·lustració juvenil, que apareix al Cavall Fort. Això li obre les portes de diverses editorials del país i, d'aquí, passa a il·lustrar també per als Estats Units. Dedicat ja de ple al dibuix, el 1973 entra en el món del còmic, a través de l'agència Selecciones Ilustradas (Creepy, Eerie i Vampirella), i treballa per als EUA., Anglaterra i Alemanya, a més de continuar fent-ho per a editorials catalanes i espanyoles.
A començament de la dècada de 1980 va il·lustrar un gran nombre de jocs de taula per a Cefa: Imperio Cobra, MisTeRio, Alerta Roja, etc. També ha il·lustrat jocs i puzles d'Educa. És un prolífic autor de portades de llibres per a editorials com ara Bruguera.
Actualment viu a Esparreguera —des del 1974— i gairebé no fa còmic, però continua vivint de la il·lustració, tant de llibres com de jocs de taula i publicitat. A la seva ciutat de residència es va inaugurar, el 21 de gener de 2023, És que no sé fer una altra cosa! La vida amb un llapis, una exposició retrospectiva dels 55 anys de professió com a il·lustrador de còmics, llibres i jocs, a part de quadres i pintures.

## Referències

* ↑ «Isidre Monés Pons» (en castellà). TebeoEsfera.com. [Consulta: 10 agost 2018].
* ↑ «L'il·lustrador Isidre Monés i "Els matins" regalen a Jordi Hereu una il·lustració còmica sobre la Diagonal». CCMA, 01-07-2010. [Consulta: 10 agost 2018].
* ↑ «Ens hem fet grans amb Cavall Fort». Catorze, 27-12-2016. [Consulta: 10 agost 2018].
* ↑ Ajuntament d'Esparreguera. «Exposició: "És que no sé fer una altra cosa. La vida amb un llapis"». [Consulta: 4 febrer 2023].
# Juan Romero Moreno

Juan Romero Moreno (Ferrol, 6 de maig de 1827 – Madrid, 21 d'abril de 1893) va ser un polític i militar espanyol.

## Biografia

Nascut el 6 de maig de 1827 a Ferrol el 1842 va ingressar a l'Escola Naval Militar i el 1848 va ascendir a alferes de navili, el 1856 a tinent de navili i va combatre a la Guerra d'Àfrica en 1860. El 1864 fou ascendit a capità de fragata a causa de la seva acció a Santo Domingo i el 1868 a capità de navili. Joan Prim l'encarregà de formar part de la comissió que va informar Amadeu de Savoia del seu nomenament com rei d'Espanya. En 1873 fou ascendit a brigadier honorari i en 1886 a contralmirall.
S'encarregà de la cartera de ministre de Marina entre el 21 de gener i el 5 de juliol de 1890, durant un govern Sagasta.
Va morir el 21 d'abril de 1893 a Madrid.

## Referències

* 1 2 3 «El Contralmirante Romero». El Heraldo de Madrid, Any IV n. 900. de 22 d'abril de 1893, pàg. 366. ISSN: 2171-0090.
* ↑ Juan Romero Moreno a todoavante.es
* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC. Arxivat de l'original el 2018-10-05. [Consulta: 29 agost 2015].
# Caixa de l'Obra

La Caixa de l'Obra, o del Camp de l'Obra, és un monument megalític, dolmen, del terme comunal de Tellet, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
Està situada al límit dels termes comunals de Tellet i Calmella, en el Coll de la Caixa de l'Obra, a l'extrem nord del primer dels termes esmentats, i al sud del segon.

## Vegeu també

* Llista de monuments megalítics de la Catalunya del Nord

## Referències

* ↑ Lloc on es troba la Caixa de l'Obra en els ortofotomapes de l'IGN

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques: dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes. Canet: Trabucaire, 2011, p. 350 p.. ISBN 9782849741245.
* Becat, Joan. «128 - Queixàs i 171 - Tellet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Tellet». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Carreras Vigorós, Enric; Tarrús Galter, Josep. «181 anys de recerca megalítica a la Catalunya Nord (1832-2012)». A: Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, 54. Girona: Institut d'Estudis Gironins, 2013, p. 31-184. Llegir-lo en línia

## Enllaços externs

* Portal de Megalithes du monde
# Gardianul

Gardianul (en català "El Guarda") és un diari en romanès d'informació general de pagament i de distribució matinal publicat a Bucarest (Romania).
Aquest diari es destaca per intentar mantenir una postura en contra de la corrupció imperant a més alt nivell, a més d'investigar el crim organitzat existent a Romania.
Gardianul fou fundat per Şerban Roibu, fill d'un destacat senador del Partit Socialdemòcrata de Romania. Els detractors del diari l'acusen d'afavorir la carrera política del senador i, per tant, del PSDR, tot i que sovint publica articles crítics amb aquells membres del partit que són investigats per corrupció.
El diari va ser una de les publicacions implicades en l'escàndol dels fons per la publicitat governamental per a la subversió política en la que ha estat implicat i processat l'antic primer ministre romanès Adrian Năstase.
# Subrutina

En computació, una subrutina o subprograma, com a idea general, es presenta com un subalgorisme que forma part de l'algorisme principal, el qual permet resoldre una tasca específica. Alguns llenguatges de programació, com Visual Basic, .NET o Fortran, utilitzen el nom "funció" per referir-se a subrutines que retornen un valor.
En llenguatges programació diferents una subrutina pot ser anomenada procediment, una funció, una rutina, un mètode, o un subprograma. A vegades s'utilitza el terme genèric unitat exigible.
Una subrutina en ser cridada dins d'un programa fa que el codi principal es detingui i es dirigeixi a executar el codi de la subrutina, en canvi quan es parla d'una macro, el compilador pren el codi de la macro i l'implanta al lloc on va ser escrita la macro, augmentant així el codi font i, per tant, l'objecte.
Maurice Wilkes, David Wheeler, i Stanley Gill se'ls atribueix la invenció d'aquest concepte, que van denominar-lo com una subrutina tancada, en contrast de la subrutina oberta o macro.

## Elements de la declaració d'una subrutina

Les declaracions de subrutines generalment són especificades per:
* Un nom únic a l'àmbit: nom de la funció amb el qual s'identifica i es distingeix de les altres. No hi podrà haver una altra funció ni procediment amb aquest nom (excepte sobrecàrrega o polimorfisme en programació orientada a objectes).
* Un tipus de dada de retorn: tipus de dada del valor que la subrutina retornarà en acabar la seva execució.
* Una llista de paràmetres: especificació del conjunt d'arguments (poden ser zero, un o més) que la funció ha de rebre per realitzar la seva tasca.
* El codi o ordres de processament: conjunt d'ordres i sentències que ha d'executar la subrutina.

## Exemples

La següent funció en C és l'analogia al càlcul de la mitjana matemàtica. La funció "Mitjana" retorna un valor decimal corresponent a la suma de 2 valors enters d'entrada (A i B):
Així una subrutina anomenada "Mitjana (3,5)" retornarà el valor de tipus real (float) 4,0.

## Referències

* ↑ U.S. Election Assistance Commission. «Definitions of Words with Special Meanings». Voluntary Voting System Guidelines, 2007. Arxivat de l'original el 2012-12-08. [Consulta: 14 gener 2013].
* ↑ Wheeler, D. J.. «The use of sub-routines in programmes». A: Proceedings of the 1952 ACM national meeting (Pittsburgh) on - ACM '52, 1952, p. 235. DOI 10.1145/609784.609816.
* ↑ Wilkes, M. V.; Wheeler, D. J.; Gill, S. Preparation of Programs for an Electronic Digital Computer. Addison-Wesley, 1951.
* ↑ Dainith, John. «"open subroutine." A Dictionary of Computing. 2004..». Encyclopedia.com. [Consulta: 14 gener 2013].

## Vegeu també

* Threaded code
* Programació estructurada
* Recursió
* Algorisme recursiu
# Jacint Feliu Domènech i Sastre

Jacint Feliu Domènech i Sastre (Barcelona, 23 de novembre de 1802 – Madrid 2 de març de 1863). Polític, financer i advocat. Milità al partit Progressista. Fou alcalde de Barcelona (Agost 1839 - Juny 1840), de Madrid (1843) diputat, senador i tres vegades ministre d'Isabel II (Governació: 24-11-1843 a 01-12-1843; Hisenda 19-09-1853 a 17-07-1854; de Gràcia i Justícia interí 16-01-1854 a 17-07-1854).

## Biografia

Era fill de Ramon Domènech "oficial tejedor de lino" i de Rosa Sastre nascuts a Barcelona.
Diputat a corts per Barcelona el 1836, 1850, 1851 i 1853; per Tarragona el 1839 i 1841 i per Canàries el 1846
El 1843 és alcalde de Madrid fins que entra a formar part del govern progressista que va formar Salustiano de Olózaga Almandoz (1805-1873) el novembre de 1843, ocupant el càrrec de ministre de governació, un govern que poc trigaria a ser exonerat a començament de desembre següent. Dins de les seves activitats a les corts, va intervenir a la legislatura 1848-49, a propòsit de la reorganizació del Banco Español de San Fernando. El 1853 fou senador vitalici i, al govern que va formar Sartorius, fou designat per a ocupar la cartera d'hisenda, que va ocupar des del 19 de setembre de 1853 fins al 17 de juliol del següent any). La ruïna de l'erari l'impulsà a decretar el cobrament anticipat d'un semestre de contribució, fet que provocà un gran descontentament i contribuí a l'alçament popular del 1854, durant el qual el govern hagué de dimitir. La seva casa fou saquejada pel poble madrileny, i hagué de fugir. Consta al diari de sessions de les corts de 1854 (pàgs. 90-91) que va presentar al Congrés la liquidació de les comptes de 1851-52.

## Referències

* 1 2 Fitxa Congrés dels Diputats
* ↑ «Expedient personal al Senat». Senado de España, 1853-1920. [Consulta: 5 abril 2019].
* ↑ «Real Academia de la Historia.Biografia» (en castellà). Real Academia de la Historia, 1863. [Consulta: 5 abril 2019].
* ↑ Ajuntament de Madrid
* ↑ Fitxa del Senat
* 1 2 RULL SABATER, Alberto: Diccionario sucinto de Ministros de Hacienda (s.XIX-XX). 1991: Madrid. Instituto de Estudios Fiscales. Documento,16. 168 pp.
* ↑ enciclopedia.cat
# Super High Material CD

Super High Material CD (SHM-CD) és un format de disc desenvolupat conjuntament per Universal Music Japan i JVC. A diferència dels discos digitals tradicionals, els SHM-CD estan fabricats amb policarbonat, material que ja s'utilitzava en la fabricació de pantalles LCD. Segons Universal i JVC, el nou material permet que les marques del material puguin ser llegides amb major precisió, ja que el làser elimina més esquitxades, a més les característiques del senyal s'han millorat com a resultat global, amb menor distorsió i una millor musicalitat.
Existeixen dos tipus de disc que usen aquest format; els «SHM-CD», que són una versió del CD estàndard i poden reproduir-se en qualsevol reproductor de CD, i els «SHM-SACD», que utilitzen la mateixa codificació que els SACD i, per tant, només poden reproduir-se en aparells compatibles amb aquest tipus de disc. El format SHM va començar a comercialitzar-se al Japó l'any 2008, i posteriorment també a Europa i Amèrica. Al principi es va comercialitzar per separat, a un preu més car que el CD normal, però actualment tots els CD es fabriquen amb aquesta tecnologia.

## Referències

* ↑ «SHM-CD: New and improved CD format from Japan!». positive-feedback.com.

## Vegeu també

* Disc òptic
* SACD
* Blu-ray Audio
# Julio Ulloa Vence

Julio Ulloa Vence (Taboada, província de Lugo, 19 de juliol de 1930) és un enginyer agrícola i polític gallec, diputat al Congrés dels Diputats en la I Legislatura i senador en la Legislatura Constituent i en la II i III legislatures.

## Biografia

Va cursar el batxillerat en l'Institut Nacional d'Ensenyament Mitjà d'Ourense i la carrera d'Enginyer Agrònom en l'Escola Superior d'Enginyers Agrònoms de Madrid, acabant-los en 1958 i doctorant-se en 1962. Va ampliar estudis als EUA per una beca de l'AID. Ha estat vocal de la Junta Directiva del Col·legi Oficial d'Enginyers Agrícoles de Galícia des de 1975
Ha estat Procurador en Corts durant dues legislatures en representació de la Diputació provincial (1963-1965). També director de l'Escola Universitària d'Enginyeria Tècnica Agrícola de Lugo, cap del servei de Producció Vegetal en la Delegació d'Agricultura de Lugo i cap del Servei de Producció Agropecuària de la Conselleria d'Agricultura de Lugo. Va ser soci fundador i primer president durant tres anys del Club Cultural Valle-Inclán. El 1976 fou secretari del Club Polític de Lugo, que es va crear en 1976. Milità a la UCD i senador per la província de Lugo a les eleccions generals espanyoles de 1977, fou diputat per Lugo a les eleccions generals espanyoles de 1979. Posteriorment, com a militant del Partit Demòcrata Popular, abandonà UCD i es va coaligar amb Aliança Popular, partit amb el qual tornà a ser senador per Lugo a les eleccions generals espanyoles de 1982 i 1986. Retirat de la política el 1989, és president del For Rural Gallec.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats

## Enllaços externs

* Entrevista a La Voz de Galicia
# Sòcrates (pintor)

Sòcrates (en llatí Socrates, en grec antic Σωκράτης) fou un pintor grec.
Per la manera com en parla Plini (Naturalis Historia XXXV, 11), sembla que hauria estat deixeble de Pàusies i, per tant, hauria florit a la segona meitat del segle iv (vers 340 aC a 300 aC). Les seves pintures van ser molt populars i com a exemple Plini menciona un "Esculapi i les seves filles", Hygia, Aegle, Panacea i Iaso.

## Referències

* ↑ 3.Socrates a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 856