OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eleccions legislatives letones de 1920

Les Eleccions legislatives letones de 1920 es van celebrar a Letònia el 17 i 18 d'abril de 1920. El Partit Socialdemòcrata Obrer Letó va emergir com el gran partit, guanyant-ne 57 dels 150 escons. L'elecció va ser boicotejada pels partits comunistes. L'Assemblea va ser la responsable de la redacció d'una constitució, que va ser aprovada el 15 de febrer i promulgada el 7 de novembre de 1922.

## Resultats

| Partit | Vots | % | Escons |
| Partit Socialdemòcrata Obrer Letó | 274,877 | 38.8 | 57 |
| Unió d'Agricultors Letons | 126,434 | 17.8 | 26 |
| Partit d'Agricultors Letons | 72,961 | 10.3 | 17 |
| Comitè dels Partits Alemanys Bàltics | 32,256 | 4.5 | 6 |
| Unió Demòcrates | 29,662 | 4.2 | 6 |
| Partit dels Treballadors | 28,117 | 4.0 | 6 |
| Kristīgo zemnieku un katoļu partija | 26,534 | 3.7 | 6 |
| Grup de Ciutadans No-Partisans | 23,867 | 3.4 | 6 |
| Unió Nacional Cristiana | 16,218 | 2.3 | 3 |
| Unió Agrària dels Senseterra | 14,078 | 2.0 | 3 |
| Krievu pilsoņu grupa | 13,651 | 1.9 | 4 |
| Bloc Nacional Jueu | 12,764 | 1.8 | 5 |
| Bezpartejiskie bezzemnieki | 11,180 | 1.6 | 2 |
| Ceire Cion | 8,254 | 1.2 | 1 |
| Latgales Ļaužu partija | 6,539 | 0.9 | 1 |
| Apvienotās poļu partijas | 5,525 | 0.8 | 1 |
| Vots nuls | 1,930 | – | – |
| Total | 710,934 | 100 | 150 |
| votants registrats / participació | 797,662 | 89.1 | – |
| Font: Nohlen & Stöver ||||

## Referències

* ↑ Nophlen i Stöver, 2010, p. 1122.
* ↑ Nophlen i Stöver, 2010, p. 1137.
* 1 2 Nophlen i Stöver, 2010, p. 1103.

## Bibliografia

* Nohlen, D; Stöver, P. Elections in Europe: A data handbook (en anglès), 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.
# Formigueret de flancs blancs

El formigueret de flancs blancs (Myrmotherula axillaris) és una espècie d'ocell de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial i vegetació secundària de les terres baixes al vessant del Carib del sud-est d'Hondures, Nicaragua i Costa Rica, ambdues vessants de Panamà i des de l'oest, nord i est de Colòmbia, oest i sud de Veneçuela, Trinitat i Guaiana, per l'oest dels Andes, fins l'oest d'Equador i, per l'est dels Andes, a través de l'est d'Equador i centre i est de Perú fins al nord i l'est de Bolívia i Brasil amazònic.

## Referències

* ↑ «Formigueret de flancs blancs». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2021(català)
# Mare de Déu de la Pietat de Palau de Noguera

La Mare de Déu de la Pietat de Tremp és una capella de Palau de Noguera, a municipi de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La capella de la Mare de Déu de la Pietat es troba aïllada als afores del nucli antic del poble, a una mena de plaça, creada per l'entrecreuament de tres carrers.
És una capella de petites dimensions, de planta rectangular, volta de canó i coberta superior de lloses de pedra a dues vessants.
La façana principal és oberta, seguint la volta interior i acabada amb reixa metàl·lica i porta de fusta. Tota la façana culmina amb una espadanya d'un ull, amb arc escarser, de factura posterior.
L'aparell de al construcció varia en funció de la façana, combinant parts de carreus irregulars amb altres de regulars i ben definits.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mare de Déu de la Pietat de Tremp». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Akvavit

Akvavit o aquavit (també akevitt en noruec) és una beguda destil·lada produïda a Escandinàvia i que típicament té una graduació alcohòlica del 40%. El seu nom prové del llatí aqua vitae. A Escandinàvia és una beguda alcohòlica molt popular que s'acostuma a beure d'un sol cop en un vas petit acompanyant la cervesa.
L'Akvavit es destil·la de cereals o patates i és saboritzat amb herbes espècie i fruits com comí anís o fonoll però hi domina la matafaluga. La primera referència és de 1531 en una carta dirigida al darrer bisbe catòlic de Noruega.

## Vegeu també

* Snaps

## Referències

* ↑ Blue, Anthony Dias. The Complete Book of Spirits: A Guide to Their History, Production, and Enjoyment. Nova York: HarperCollins Publishers, 2004, p. 42. ISBN 0-06-054218-7.
* ↑ «Akvavit». Encyclopædia Britannica. [Consulta: 10 gener 2010].

## Enllaços externs

* Norwegian Akvavit Society
* Norway's message in a bottle
* Spirits: Drink to your health the Scandinavian way — with aquavit
# Nameisis

Nameisis (també Nameitis, Namejs o Nameyx, i anomenat el vell) (m. 1281) va ser un dels cabdills més carismàtics i influents dels semigalians, un dels clans bàltics al segle xiii i un ferotge opositor i hàbil estrateg enfront de les envestides dels croats de l'Orde Teutònic. Segons la Crònica rimada de Livònia va arribar a ésser considerat rei de Zemgale.
El 6 de juliol de 1272 va ser un dels principals líders de Zemgale en negociar un tractat de pau amb l'Orde Livonià i l'arquebisbe de Riga. Conforme el tractat, els croats podien recaptar impostos tres cops a l'any; a partir d'aquí es va desencadenar una ona de violència i oposició contra l'ocupació teutònica i a la tardor de 1279 els semigalians van fer un atac desesperat al mateix centre de les forces d'ocupació a Riga, que Nameisis va vèncer gràcies a una xarxa d'espionatge que l'advertia anticipadament els moviments dels alemanys.
El 1281 els croats van atacar novament, amb reforços de 14.000 homes que van llançar tota la seva maquinària de guerra sobre Tērvetes però Nameisis va mantenir el seu avantatge. Al final es va arribar a un nou acord de pau, aconseguint que els semigalians conservessin les seves pròpies fortaleses encara que havien de pagar tribut als alemanys. L'ordre va manifestar presumptivament la seva satisfacció per l'acord i van invitar els líders semigalians a una celebració, aprofitant aquesta oportunitat per assassinar-los. Nameisis es va lliurar de la matança i va emigrar al Gran Ducat de Lituània on es va unir al gran duc Traidenis de Kernavė (m. 1282), per lluitar contra els croats, com les cròniques contemporànies cessen abruptament d'esmentar la seva figura, és probable que morís al camp de batalla.

## Cultura popular

Nameisis és objecte de culte a la literatura popular de Letònia com a símbol de lluita per la llibertat nacional. Entre les obres més celebrades es troben Karalis Nameitis (1925) d'Edvarts Virza, Nameja gredzens (1931) d'Aleksandrs Grīns i la tetralogia Degošais pilskalns de Laimoņa Pura.

## Referències

* ↑ Gimbutas, 1963, p. 97-102.
* 1 2 «Nameisis, Namejs» (en letó). Latvju enciclopedia. [Consulta: 5 abril 2015].

## Bibliografia

* Gimbutas, Marija. The Balts (en anglès). London: Thames and Hudson, 1963.
# Max Aarons

Maximillian James Aarons (nascut el 4 de gener de 2000) és un futbolista professional anglès que juga de lateral pel València CF, cedit per Bournemouth de la Premier League. Tot i que principalment juga a la dreta, també pot jugar al costat esquerre.
Fou cedit al València CF en el mercat d'hivern de la temporada 2024-25.

## Referències

* ↑ «CLUB LIST OF REGISTERED PLAYERS AS AT 19th MAY 2018» (PDF). English Football League. [Consulta: 4 setembre 2018].
* ↑ Esports, À Punt. «Max Aarons, l'escollit per al lateral dret del València», 10-01-2025. [Consulta: 10 gener 2025].
# Cases del carrer de la Paraireria (Banyoles)

Les Cases del carrer de la Paraireria és una obra de Banyoles (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de cases construïdes amb pedra de Banyoles en carreus ben treballats. Els elements d'obertura es troben distribuïts de manera desigual, tant per la forma i grandària com per la seva atermància en cada un dels pisos. Tots els elements es troben emmarcats i algun d'ells ha sofert modificacions, doncs aprofitant els diferents ampits se'n va fer una adaptació per a balcons. Els forjats de reixes i balcons són de recent factura. Ràfec amb escàs voladís.

## Història

Cases ubicades en el carrer de la Paraireria, potser el més curt i estret de tot Banyoles. Es troba documentat a l'any 1301. El seu nom li ve donat per l'antic Gremi de Paraires -treballadors de la llana- que hi tenia ubicada, allí, la seva seu. Es troba en ple rovell de l'ou de la Vila Vella i comunica l'Església de Santa Maria dels Turers amb la petita plaça de la Font.

## Referències

* 1 2 «Cases del carrer de la Paraireria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Pere Mercè i Santaló

Pere Mercè i Santaló (Rosselló, segle xviii — ?, segle xviii) va ser un religiós nord-català, escriptor en llengua catalana.
Va ser rector de Sant Martí de Cornellà de la Ribera, i se'l coneix per una única obra, una edició bilingüe llatí-català del Llibre dels Salms, Los Set salms penitencials en versos catalans segons lo sentit literal, que escrigué en quartetes heptasil·làbiques encadenades. La primera edició coneguda és del 1806 (Barcelona: Compañia de Jordi Roca y Gaspar) i se'n feren diverses reedicions durant els anys següents a causa de l'èxit que tingué. Hom n'ha destacat la qualitat i l'ambició, i els comentaris i les reflexions sobre l'art de la traducció que s'hi fan al pròleg.

## Bibliografia

* Maria Paredes i Baulida Una versió literària dels salms, article a la plana 48 de la Miscel·lània Jordi Carbonell II Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1991 ISBN 84-7826-276-8

## Notes

* 1 2 Pere Marcé i Sentaló: Vila, Pep. «La impremta en català a Perpinyà durant la primera meitat del segle XIX». A: Imprimerie, édition et presse dans la première moitié du XIXe siècle: actes de la première Journée d'étude sur l'imprimerie organisée à Perpignan, le 25 avril 2003. Perpinyà: Centre de documentation et d'animation de la culture catalane-L'Olivier, 2004, p. 141-166. ISBN 9782908866209.
* ↑ La descriuen Marià Aguiló i Fuster Catálogo de las obras en lengua catalana impresas desde 1474 hasta 1860 refs. 18-22 i Antoni Palau i Dulcet Manual del librero hispano-americano 68765
# Auseklis

Auseklis (derivat de l'arrel Aus- - «L'albada») va ser un déu letó, personificació del cos celeste Venus. Ell és la tercera deïtat més popular a la mitologia letona després de Saulé i Mēness, però s'esmenta gairebé exclusivament en cançons populars.

## Auseklis com a símbol

Auseklis és també el nom de l'estrella de vuit puntes (habitual octagramma). Un altre és l'estrella de cinc puntes, símbol de Venus en altres cultures. Per tant, tots dos signes podrien haver estat símbols d'Auseklis, utilitzats originàriament per a la protecció contra els mals esperits. Més tard, el pentagrama va esdevenir símbol dels mals esperits. Tots dos havien d'ésser elaborats sense aixecar la mà del paper.
A la dècada de 1980, l'octagramma va esdevenir el símbol del tercer despertar nacional de Letònia, que va participar en la Revolució Cantada (1987 - 1991).

## Referències

* ↑ Krauklis, Konstantīns. Latviešu etimoloģijas vārdnīca (en letó). Rīga: Avots, 1992. ISBN 5401004117.
# Menjamel del Mimika

El menjamel del Mimika (Microptilotis mimikae) és un ocell de la família dels melifàgids (Meliphagidae).

## Hàbitat i distribució

Boscos als turons de Nova Guinea, sobre tot al vessant sud fins als districtes sud-orientals.

## Referències

* ↑ «Menjamel del Mimika». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 22/04/2022(català)
# Manon des sources

Manon des sources és una pel·lícula francesa rodada l'any 1986 al mateix temps que la pel·lícula Jean de Florette. Està basada en la novel·la, de dues parts, del mateix títol de Marcel Pagnol.
Va ser dirigida per Claude Berri, la música és de Jean-Claude Petit

## Argument

Seguint els esdeveniments de Jean de Florette, Manon, la filla de Jean (interpretat per Depardieu), viu a la Provença prop de la fina de Les Romarins, que havia pertangut al seu pare ja mort. Manon és pastora d'un ramat de cabres i caça ocells i conills silvestres per sobreviure. Ugolin Soubeyran, que es va quedar amb enganys la finca del pare de Manon cultiva clavells que ven a bon preu i rega amb aigua de l'antiga finca del pare de Manon.
Ugolin, després de veure banyaar-se nua a la jove Manon se n'enamora però quan intenta apropar-s'hi ells fuig d'ell, ja que el considera un dels responsables de la mort del seu pare i de quedar-se sense la finca ni l'aigua. Manon en canvi s'interessa pel jove nou mestre de l'escola del poble amb qui acabarà casant-se. Abans d'això Manon trobarà la manera de bloquejar l'aigua de la font que rega els clavells d'Ugolin i que proporciona aigua a més a tot el poble.

## Repartiment

* Emmanuelle Béart com Manon
* Yves Montand com César Soubeyran/'Le Papet'
* Daniel Auteuil com Ugolin
* Hippolyte Girardot com Bernard Olivier
* Margarita Lozano com Baptistine
* Yvonne Gamy com Delphine
* Gabriel Bacquier com Eve Brenner cantant al casament

## Referències

* ↑ The score "borrows liberally" from Verdi's 1862 opera La forza del destino, in particular, the aria “Invano Alvaro”. See: http://www.reelviews.net/movies/j/jean_de_florette.html
* ↑ «Manon des Sources». The New York Times.
# Torre medieval de Can Pujol

La Torre medieval de Can Pujol és una obra de Fontcoberta (Pla de l'Estany) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Conjunt d'una masia fortificada amb una torre de planta quadrangular amb restes d'un matacà, i amb torretes de defensa a la façana sud de la casa. La masia és de planta rectangular amb la coberta a dues vessants de teula àrab. Les parets portants són de pedra irregular amb carreus a les cantonades i a les obertures. Es conserven restes d'arrebossats.
Presenta interès la porta dovellada. Hi ha una ala ocupada per antics pallers al costat de la torre. També hi ha una masoveria annexa.

## Història

L'edifici és documentat des de 1295. La família Pujol va utilitzar un escut que és visible en una llinda de la casa i en la tomba de la família situada en el centre de l'església parroquial.

## Referències

* 1 2 3 «Torre medieval de Can Pujol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Wolverhampton

Wolverhampton és una ciutat que pertany al comtat de West Midlands, a Anglaterra. Havia format part del comtat tradicional de Staffordshire. D'acord amb el cens del 2002, l'àrea de l'autoritat local tenia 239.358 habitants, i l'àrea urbana tenia 251.462, fent de Wolverhampton la tretzena ciutat més gran d'Anglaterra. És al nord-oest de Birmingham, a la zona coneguda com a Black Country, zona que al segle xix s'havia convertit en una de les més industrialitzades del país. Allà hi havia mines de carbó que han estimulat una important activitat industrial. Les principals indústries són les de l'automòbil, les de maquinària agrícola, l'aeronàutica i la de pneumàtics.

## Fills il·lustres

* Thomas John I'Anson Bromwich (1875-1929), matemàtic
* Alfred Noyes (1880-1958), poeta

## Referències

* 1 2 «Wolverhampton». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Jones, Peter M. «Birmingham and the West Midlands». A: Industrial Enlightenment: Science, technology and culture in Birmingham and the West Midlands, 1760-1820. Manchester: Manchester University Press, 2009, p. 22. ISBN 0719077702.

## Enllaços externs

* Wolverhampton History and Heritage Society
* Wolverhampton Civic Society
* BBC Black Country
* Wolverhampton City Council
* University of Wolverhampton
# Comes (desambiguació)

«Comes» té aquests significats:
Viccionari
# Cocodril marí

El cocodril marí, cocodril d'estuari o cocodril porós (Crocodylus porosus) és el rèptil més gros que existeix, amb una longitud d'uns 6 metres. Les principals poblacions es troben des del sud-est asiàtic fins al nord d'Austràlia, on se'ls coneix com a salties. Està estretament emparentat amb el cocodril del Nil (Crocodylus niloticus) i guarda amb ell un gran nombre de similituds, entre aquestes la de ser perillós per als humans.

## Característiques

Un mascle gran i generalment d'edat avançada pot pesar de 1.100 a 1.500 kg, i mesurar de 6 a 7 metres de longitud. A pesar del seu aspecte desairós, un cocodril marí pot ser excepcionalment àgil dins de l'aigua, amb velocitats de fins a 43 km/h; poden avançar fins a 4 metres d'un sol impuls de cua. També són bastant ràpids en terra ferma, però tan sols durant curts períodes.
És el cocodril que s'endinsa més freqüentment al mar, trobant-se'l en diferents ocasions a molta distància de terra ferma. Una membrana protectora translúcida li protegeix cada ull durant la natació, fet que li permet veure perfectament sota l'aigua. També s'empassa pedres que l'ajuden a maniobrar la flotabilitat.

## Distribució

Viu en rius, llacs, pantans i estuaris de l'oest de l'Índia, Sri Lanka, Bangladesh, sud d'Indoxina, Malàisia, les Filipines, Indonèsia, Nova Guinea i nord d'Austràlia, preferentment en zones properes a la costa.
El seu hàbitat preferit són els pantans, on s'amaga i ataca preses que poden ser molt més grans que ell. Els rius australians on habita solen anomenar-se rius d'Alligator, malgrat que aquest animal no està gaire estretament emparentat amb l'aligator americà (Alligator mississippiensis).

## Hàbits de presa

En terra es comporta com un carnívor oportunista que captura les seves preses quan s'aproximen a l'aigua per beure. Aleshores, el cocodril les enganxa per sorpresa amb les seves potents mandíbules (capaces de trencar-li una pota o aixafar el crani a un boví de mida gran), les arrossega i ofega a l'aigua. Si el cocodril no té preses, tampoc menysprea la carronya.
Normalment, aquesta espècie mata diverses persones cada any. És famosa la gran matança de 1945 ocorreguda a l'illa Ramree (Myanmar), en què els cocodrils marins haurien matat i devorat un miler de soldats d'ocupació japonesos en una sola nit, quan travessaren una zona pantanosa per escapar de les tropes britàniques. Aquesta història, però, ha estat posada en dubte per especialistes del comportament d'aquests animals.
Quan atrapa alguna presa utilitza diferents formes de matar-la, segons la mida: si és més petita que ell la sacseja contra l'aigua i li trenca el coll; si la presa és més grossa, fa un gir per ofegar-la i matar-la.

## Reproducció

En el temps de reproducció, després de l'aparellament, la femella pon fins a 90 ous, que oculta a la terra (segons la temperatura, naixen mascle o femella). Un cop naixen, la femella els transporta a la cavitat de la seva boca fins a l'aigua.
# Casa Senyorial de Bēne

La Casa Senyorial de Bēne (en letó: Bēnes muiža) és una casa senyorial a la històrica regió de Semigàlia, al Municipi d'Auce de Letònia.
El lloc es troba documentat del final del segle xvi, al col·lapse de l'Orde Livonià i la formació del Ducat de Curlàndia i Semigàlia. L'edifici va ser construït entre els anys 1876 i 1878, en estil neogòtic es va remodelar el 1905. Es conserven algunes dependències com un graner, el molí, etc.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Miner de Guatemala

El miner de Guatemala (Sclerurus guatemalensis) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Viu al terra de la selva pluvial, sotabosc i vegetació secundària de les terres baixes, des de Mèxic a Veracruz, Tabasco, Oaxaca, Chiapas i Quintana Roo, cap al sud, al vessant del Carib per Nicaragua, ambdues vessants de Costa Rica i Panamà i oest i nord de Colòmbia i oest d'Equador.

## Referències

* ↑ «Miner de Guatemala». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/03/2021(català)
# Toni (pel·lícula)

Toni és una pel·lícula dramàtica dirigida per Jean Renoir l'any 1935, amb els personatges principals interpretats per Charles Blavette, Celia Montalván, Jenny Hélia i Eduard Delmont.
Podem situar aquest film a l'època del Front Popular, època en la qual també va realitzar Una partida de camp uns anys més tard. Tot i dividir el seu cinema en períodes, el realisme poètic francès sempre és present a les obres de Renoir. Tot i no tractar-se d'una de les pel·lícules més famoses de Renoir, va rebre bones crítques, ja que juntament amb La regla del joc, Renoir va potenciar la relació amb el cine i ell mateix. Utilitza els avatars socials per posar en evidència les veritats morals, el realisme per a ell és experimentar i provar la permanència dels problemes dels homes.

## Argument

Toni és la narració d'una història criminal, el protagonista treballa com a picapedrer a Provença que viu a casa de la Marie, una jove que està profundament enamorada d'ell. Aquest amor, però, no és correspòs, ja que ell estima a Josefa que a la vegada és desitjada pel cap del protagonista, l'Albert.

## Personatges

* Charles Blavette: Toni
* Celia Montalván: Josefa
* Édouard Delmont: Fernand
* Max Dalban: Albert
* Jenny Hélia: Marie
* Michel Kovachevitch: Sebastian

## Referències

* ↑ «Toni». [Consulta: 28 novembre 2018].
* ↑ «Toni» (en castellà). Fotogramas, 29-05-2008.
* ↑ Bazin, André. Jean Renoir: Períodos, filmes y documentos (en castellà). Paidós Comunicación 98, p. 259.
* ↑ «Toni (1935)» (en castellà). [Consulta: 28 novembre 2018].
* ↑ «Toni, de Jean Renoir (1935)» (en castellà). Cine Mundial, 26-02-2017.
# Torre Borela

La Torre Borela és una obra amb elements gòtics de Fontcoberta (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta quadrangular amb parets exteriors de carreus en un ampli sector. La façana sud presenta dos interessants finestrals geminats amb arquets trilobats. La més septentrional presenta l'escut de la Casa Cartellà al capitell. La coberta ha estat renovada fa uns anys i s'ha sobrepujat del volum original, malmeten el conjunt amb algunes finestres inadequades. Hi ha una porta dovellada a la banda est. Teulada a dues vessants.

## Història

Pels escuts existents a la finestra, Corominas i Marqués opinen que la casa era propietat dels Cartellà de Falgons que tenien delmes en el poble.

## Referències

* 1 2 «Torre Borela». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Bergantí goleta

Un bergantí goleta és un vaixell de vela de dos o més pals. Amb el trinquet aparellat amb veles quadres i els altres amb cangrees. A més porta flocs i veles d'estai.

## Exemples

* Juan Sebastián Elcano (A-71)
* Sant Mus (Desplaçava 1224 tones. Avarat el 1919 a Palma). Rebatejat "Baleares" al final de la guerra civil.
* Pilgrim, vaixell protagonista de la novel·la de Jules Verne Un capità de quinze anys.

## Referències

* ↑ Jacinto Herrero Esteban. Escritos recobrados. Jordi Salvador Gracia, 2007, p. 45–. ISBN 978-84-612-1079-4.
* ↑ Martín Fernández de Navarrete. Diccionario marítimo español. Imprenta real, 1831, p. 92–.
* ↑ Manuel Medina González. La Conquista de la Vida. PLAZA Y JANES, 30 novembre 2005, p. 213–. ISBN 9788401379253 [Consulta: 17 maig 2011].
* ↑ Jules Verne. Capitan de Quince Años, Un. Libresa, 2010, p. 5–. ISBN 978-9978-80-750-7.