OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Mouzinho de Albuquerque

José Mouzinho de Albuquerque (Porto, 27 de desembre de 1885 - 8 d'agost de 1965) va ser un militar i genet portuguès que va competir durant la dècada de 1920.
Fou coronel de cavalleria, comandant de la Guarda Nacional Republicana, de la Legió Portuguesa i del 7è Regiment de cavalleria, així com agregat militar a l'ambaixada de Portugal a París i Director de la Fàbrica de Pólvora de Barcarena.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va disputar dues proves del programa d'hípica. En el concurs de salts d'obstacles per equips, formant equip amb António Borges i Hélder de Souza Martins, guanyà la medalla de bronze, mentre en el concurs de salts d'obstacles individual fou dissetè, sempre amb el cavall Hetrugo. Quatre anys més tard, als Jocs d'Amsterdam, fou quart en el concurs de salts d'obstacles per equips i dinovè en concurs de salts d'obstacles individual, amb el cavall Hebraico.

## Referències

* ↑ "Anuário da Nobreza de Portugal - 2006", António Luís Cansado de Carvalho de Matos e Silva, Dislivro Histórica, 1.ª Edição, Lisboa, 2006, Tomo III, pp. 1271-1272
* ↑ "Mouzinho de Albuquerque - História e Genealogia", Fernando de Castro Pereira Mouzinho de Albuquerque e Cunha, Edição do Autor, 1.ª Edição, Cascais, 1971, Volume I, p. 153
* 1 2 «José Mouzinho de Albuquerque Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 13 de novembre 2012. [Consulta: 11 maig 2018].
# El despertar de las hormigas

El despertar de las hormigas és una pel·lícula costa-riquenya de 2019, de temàtica feminista i dirigida per Antonella Sudasassi Furniss i protagonitzada per Daniella Valenciano, Leynar Gómez, Isabella Moscoso i Avril Alpízar. Fou seleccionada per representar Costa Rica a l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar de 2019, però no fou nominada.

## Sinopsi

Isabel (Daniella Valenciano) i Alcides (Leynar Gómez) són un matrimoni costa-riqueny de San Mateo de Alajuela que tenen dues filles petites. Alcides desitja un fill home, però Isabel no, per la qual cosa comença en secret un tractament anticonceptiu.

## Producció

La pel·lícula, opera prima de Sudasassi, es va estrenar a la Berlinale de 2019. Va ser estrenada a Costa Rica en juny de 2019 y en agosto en España.

## Premis i nominacions

| Any | Lloc | País | Categoria | Resultat |
| 2019 | Festival de Cinema de Berlín | Alemanya | Millor opera prima | Nominada |
| 2019 | Festival Internacional de Cinema de Costa Rica | Costa Rica | Millor pel·lícula | Guanyadora |
| 2019 | Festival de Cinema de Gramado | Brasil | Millor pel·lícula - Kikito d'or | Guanyadora |
| 2019 | Festival de Cinema de Gramado | Brasil | Premi de la crítica | Guanyadora |
| 2019 | Festival de Cinema de Gramado | Brasil | Premi especial del jurat | Guanyadora |
| 2019 | Festival Internacional de Cinema de Guanajuato | Mèxic | Competició internacional | Nominada |
| 2019 | Festival de Cinema de Lima | Perú | Millor pel·lícula | Nominada |
| 2019 | Festival de Màlaga | Espanya | Millor Pel·lícula Iberoamericana - Bisnaga d'Or | Nominada |
| 2019 | Festival Internacional de Cinema de Seattle | Estats Units | Millor pel·lícula iberoamericana | Guanyadora |
| 2019 | Festival Transatlantyk | Polònia | Premio de distribució | Nominada |
| 2020 | XXXIV Premis Goya | Espanya | Millor Pel·lícula Iberoamericana | Nominada |
| 2020 | Festival Internacional de Cinema de Palm Springs | Estats Units | Millor pel·lícula en llengua estrangera - Premi FRIPESCI | Nominada |

## Referències

* ↑ Costa, Jordi «Crítica | Una revolución silenciosa» (en castellà). , 02-08-2019 [Consulta: 9 enero 2020].
* 1 2 3 4 Usi, Eva. «Berlinale: “El despertar de las hormigas” cuestiona el papel tradicional de la mujer» (en espanyol europeu), 10-02-2019. [Consulta: 9 enero 2020].
* 1 2 Martínez Ruiz, Sara. «'El despertar de las hormigas' captura el despertar de una mujer en una sociedad opresiva que dictamina lo correcto» (en castellà), 23-03-2019. [Consulta: 9 enero 2020].
* ↑ Mojica, Yamlek. «Película "El despertar de las hormigas" representará a Costa Rica en los Óscar y Goya». AmeliaRueda.com, 12-09-2019. [Consulta: 13 setembre 2019].
* 1 2 Velázquez, Evelyn. «El despertar de las hormigas, un grito contra las imposiciones sociales» (en castellà), 02-08-2019. [Consulta: 9 enero 2020].
* ↑ González, Melissa. «Luchar contra el machismo llevó a cineasta tica a Berlín con su primera película» (en castellà), 08-03-2019. [Consulta: 9 enero 2020].
# Tractat de Madrid (1526)

El Tractat de Madrid, firmat el 14 de gener de 1526, fou un tractat entre l'emperador Carles V i Francesc I de França. El tractat fou firmat a la ciutat de Madrid, on Francesc I estava capturat després d'haver estat derrotat en la batalla de Pavia de l'any anterior.
Sota els termes del tractat, França renunciava als seus drets sobre Itàlia, Borgonya, Artois, Tournai i Flandes en favor de l'emperador Carles d'Habsburg. Així mateix, Francesc I es comprometia a casar-se amb la germana gran de Carles, la reina vídua de Portugal Elionor d'Habsburg, i a enviar dos dels seus fills a Castella com a garantia de compliment del tracte.
Francesc I, només travessar la frontera dels Pirineus, va denunciar el tractat per haver estat firmat sota coacció.

## Referències

* ↑ Fernández Álvarez, 2001, p. 320, 322.

## Bibliografia

* Fernández Álvarez, Manuel. Carlos V, el césar y el hombre (en castellà). Círculo de Lectores, 2001. ISBN 8422689197.
* Henri Hauser: "Le traité de Madrid et la cession de la Bourgogne à Charles-Quint: étude sur le sentiment national bourguignon en 1525-1526", Paris, 1912.
* Louis-Prosper Gachard: "La captivité de François Ier et le Traité de Madrid", Bruxelles, 1860

## Vegeu també

* Batalla de Pavia
* Tractat de Barcelona (1529)
* Pau de Cambrai
# Can Carreres (els Hostalets de Pierola)

Can Carreres és una masia dels Hostalets de Pierola (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El Mas, de planta rectangular i cobert a quatre aigües, té un capella al costat. Capella de planta rectangular i teulada a dues vessants. sense absis. Destaquen la façana, el ràfec i els esgrafiats. La façana en la part baixa està recoberta d'un estucat imitant carreus i a la part superior, l'estucat, té decoracions geomètriques a banda i banda del rosetó, també ressaltant amb la decoració, que segueixen fines al frontó on ja ha desaparegut bona part. El capcer s'acaba amb una forma ondulada, de més alçada al centre on hi ha un petit campanar d'espadanya. Es remata amb maó vist. El ràfec dels murs laterals està format per desfilades de maó i desfilades de teula. destaca, per sota, en el mur, la decoració de l'estucat: una sanefa de formes ondulades.

## Història

Pere Carreras Estrada, amo de la masia, demanà llicència per obrar una capella. Va obtenir el permís per obrar-la junt a la casa el dia 22 de desembre del 1810 del Vicari General D. Pere J. Broto. Va ser beneïda el 29 de desembre del 1813.

## Referències

* 1 2 3 «Can Carreres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Katsutoshi Naitō

Katsutoshi Naitō (japonès: 内藤克俊) (Hiroshima, 25 de febrer de 1895 - 27 de setembre de 1969) va ser un lluitador japonès que va competir durant la dècada de 1920. Combinà la lluita lliure i la lluita grecoromana.
Naito quedà orfe de ben petit i fou acollit per a seva germana gran que vivia a Taiwan. Va estudiar a l'Institut Municipal de Jianguo de Taipei i posteriorment a la Universitat de Kagoshima. Després va viatjar als Estats Units, on va estudiar a la Universitat Estatal de Pennsilvània, especialitzant-se en horticultura. Bon lluitador de judo, Naito s'incorporà a l'equip de lluita de la universitat i aviat es va convertir en el seu capità, amb el sobrenom de "Tiger Naito". Eren anys d'un creixent sentiment anti-japonès als Estats Units, i la Llei d'immigració de 1924, també coneguda com la Llei d'exclusió asiàtica, va ser impossible que Naito representés a l'equip en competicions internacionals.
Això li va obrir les portes a participar en els Jocs Olímpics de París de 1924 representant el seu país. En ells guanyà la medalla de bronze en la competició del pes ploma del programa de lluita, rere els estatunidencs Robin Reed i Chester Newton. Aquesta va ser l'única medalla japonesa en aquells Jocs. En aquests mateixos Jocs disputà la prova del pes ploma de lluita grecoromana, on fou eliminat en quarta ronda.
Després d'aquest èxit Naito va tornar al Japó, on celebrà diversos seminaris sobre la lluita lliure a l'estil occidental i va ensenyar lluita als instructors de l'Acadèmia Militar de Toyama de l'exèrcit imperial japonès. La Universitat de Kagoshima va fundar un club de lluita, però amb el pas dels anys la lluita es va eclipsar al Japó en favor del tradicional judo.
Naito va viure durant un temps a Taiwan i finalment va emigrar, amb la seva família, al Brasil el 1928, on acabà sent un respectable i exitós home de negocis.

## Referències

* ↑ «Katsutoshi Naito Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 6 setembre 2018].
# It Stains the Sands Red

It Stains the Sands Red és una pel·lícula de terror del 2016 dirigida per Colin Minihan. És protagonitzada per Brittany Allen en el paper d'una dona perseguida sense aturador pel Valley of Fire State Park de Nevada per un sol zombi.
La pel·lícula es va estrenar al XLIX Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya a la secció Midnight X-Treme l'octubre de 2016. També es va projectar al LA Film Festival el 2017.

## Argument

Durant una apocalipsi zombi, els residents de Las Vegas Molly i Nick van de camí per a trobar-se amb uns amics en un aeròdrom remot i agafar un avió per a fugir del país. Quan el seu cotxe es queda encallat a la sorra just apareix un zombi solitari.

## Referències

* ↑ «Scene in Nevada: It Stains the Sands Red». Nevada Film Office, 02-08-2017.
* ↑ Hipes, Patrick. «Los Angeles Film Festival Unveils 2017 Lineup». Deadline Hollywood, 09-05-2017.
* ↑ Barkan, Jonathan. «It Stains the Sands Red Gets VOD and Theatrical Release». Dread Central, 20-06-2017.
* ↑ Mullor, Mireia. «‘Rastro de sangre’: Yo anduve con un zombie, y mucho rato» (en castellà). Fotogramas, 03-06-2018. [Consulta: 14 març 2023].
# Xorret de Catí

Xorret de Catí és una zona rural de muntanya del País Valencià, dins del terme municipal de Castalla, a l'Alcoià. Es localitza entre les viles de Castalla i Petrer, a 1.100 metres d'altitud. El seu topònim, diminutiu de xorro (doll), procedeix d'una xicoteta font d'aigua de la Rambla de la Puça. La zona es troba a la Serra del Frare, a una alçada màxima de 1.261 metres, la qual de vegades també rep el nom de Serra de Catí, ubicada al nord de la Serra del Sit i a l'oest de la Serra del Maigmó. L'any 2004, un incendi que va cremar 6.300 hectàrees, va destruir quasi la totalitat d'aquest paratge. S'hi pot accedir des de Petrer i des de Castalla. La vegetació és típica mediterrània, amb predomini de pinedes i carrasques, així com de farigola, espígol, argelaga, sàlvia i genista.

## Referències

* ↑ Xorret de Catí, el silencio escondido Arxivat 2008-10-13 a Wayback Machine. al diari La Verdad

## Enllaços externs

* PR-CV 28: Xorret de Catí - Despeñador Ruralicante.com
# Can Mijana (Navès)

Can Mijana és una masia de Navès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia monumental, construïda damunt de l'antic castell de Navès, de planta rectangular, teulada a dos vessants i orientada nord-sud. La cara oest està edificada aprofitant la pedra, amb un pou sobrealçat. La porta que dona a l'eixida del pou, té decoració plateresca. El portal d'entrada és a la cara est i al mur, hi ha un sarcòfag romànic adossat. Hi ha restes de les torres de l'antic castell. La porta és d'arc de mig punt adovellada, amb una balconada de fusta al damunt i finestres amb decoracions plateresques.
Adossat a la cara nord formant un angle, hi ha un edifici de planta rectangular amb teulada a dos vessants. A les llindes de les finestres apareix la data de 1751.
Hi ha un portal de comunicació entre els dos edificis d'arc de mig punt i cobert amb sostre de bigues. El parament és de carreus irregulars, no en fileres.

## Història

Hi ha referències documentals del castell de Navès des del segle X (968), propietat en aquell moment de la família Miró. L'any 1099, trobem el domini feudal del castell en mans de Ponç Hug, tot i que Ramon Mir conservava la suprema autoritat.
Cap a l'any 1218, apareix Guillem Bellver amb el títol de senyor del castell de Navès i també d'altres llocs. L'any 1235 era castlà de Navès en Guillem Besora, però el 1254 consta com a senyor Guillem Ramon de Josa.
Durant alguns anys i a causa dels deutes que tenia, va penyorar Navès a Bernat Bartomeu i Bernat Fornell, tots dos de Berga. L'any 1292, era senyor de Navès Ramon d'Anglesola que tenia per castlà a Ramon de Jorba. Posteriorment, va passar als vescomtes de Cardona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Mijana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Centre de color

Un centre de color, centre F (de l'alemany Farbenzenter; farbe: color) o electró atrapat és un tipus de defecte cristal·logràfic en el qual un anió vacant en un cristall s'omple amb un o més electrons, depenent de la càrrega dels ions desapareguts en el cristall. Els electrons en aquests llocs vacants o buits tendeixen a absorbir la llum en l'espectre visible de manera que un material que sol ser transparent es torna de color. Aquest és l'origen del nom, centre F, que s'origina a partir de la paraula alemanya Farbzentrum. La traducció d'aquest terme també ens dona el seu sinònim centre de color, que també pot fer referència a aquests defectes. El color es deu a una excitació de l'electró en l'entorn localitzat on es troba, envoltat d'ions, i els seus nivells d'energia similars als d'un electró atrapat en una caixa esfèrica microscòpica.
Els centres F són sovint paramagnètics i, per tant, poden ser estudiats per tècniques de ressonància paramagnètica electrònica. Com més gran sigui el nombre de centres F, més intens és el color del compost.
Els centres F són molt freqüents en cristalls d'halurs com ara el fluorur de calci, sobretot de metalls alcalins. Els centres F poden ser creats fent passar vapors de sodi sobre cristalls de clorur de sodi, NaCl, de manera que els ions clorur, Cl$^-$, es combinen amb els ions de metall produint defectes no estequiomètrics dins de la xarxa. Els electrons alliberats en aquest procés es difonen per ocupar llocs vacants de la xarxa. També la radiació ionitzant pot produir centres F. Aquests defectes són els responsables dels canvis en l'absorció infraroja, visible i ultraviolada en materials transparents sotmesos a radiacions o tractaments químics.

## Referències

* 1 2 3 Química inorgánica, Volumen 2. Duward F. Shriver. Editorial Reverté, 2000. ISBN 8429170057.Pág. 799
* ↑ Photonics Dictionary
# Joaquimisme

El joaquimisme fou una secta mil·lenarista, que va sorgir dels franciscans al segle xiii. Ells basen les seves idees en els treballs anteriors de Joaquim de Fiore (c 1135 - 1202).
Els joaquimites, i no Joaquim de Fiore, van ser condemnats per l'Església Catòlica després de Celestí V.

## La inspiració del beat

Les obres de Joaquim divideixen la història en tres edats. La primera edat fou del Pare. L'edat del Pare era l'edat del Pacte Mosaic (l'Antic Pacte segons el cristianisme). La segona edat era del Fill i, per tant, del món del cristianisme. I la tercera i última edat seria la de l'Esperit Sant.

## Referències

* ↑ X. Gardner, Patrick. «Ecclesia Spiritualis: De Lubac and Balthasar on Joachimite Eschatology», 13-10-2019. [Consulta: 13 octubre 2019].

## Bibliografia

* Lerner, R. E.. The Feast of Saint Abraham: Medieval Millenarians and the Jews. Filadèlfia: University of Pennsylvania Press, 2000. ISBN 0-8122-3567-3.
* McGinn, Bernard. The Calabrian Abbot: Joachim of Fiore in the History of Western Thought. Nova York: MacMillan, 1985. ISBN 0-02-919550-0.
* Reeves, Marjorie. The Influence of Prophecy in the Later Middle Ages: A Study in Joachimism. Notre Dame, Indiana: University of Notre Dame Press, 1993. ISBN 0-268-01170-2.
# Camí Ral de Vic a Olot

El Camí Ral de Vic a Olot era un camí que fins a la construcció de les carreteres a començament del Segle XX enllaçava Vic i Olot tot travessant el Collsacabra. De fet, es tractava del camí al Vescomtat de Bas.
AL segle XVIII va veure unes importants obres de millora, impulsades per José de Avilés, que van suposar la construcció de les Marrades del Grau. N’és testimoni una fita commemorativa situada a un centenar de metres de la font, datada del 1731.
Amb la construcció de la carretera C-153, de Vic a Olot, l’ús del camí es va reduir als veïns de la zona i, a partir dels anys seixanta del Segle XX, quan es va generalitzar l’ús de cotxes i motos, va quedar en desús i va caure en l’oblit, fins que el 2009-2010 es van fer unes importants obres de restauració.

## Referències

* ↑ «Camí ral de Vic a Olot». [Consulta: 1r novembre 2024].
* ↑ Busquets Costa, Francesc «Les Marrades del Grau d’Olot (Rupit i Pruit, Osona, i la Vall d’en Bas, Garrotxa)». Quaderns d'Història d'Olot. Ajuntament d'Olot, 2010.
# Bahdinan

Bahdinan fou un territori kurd situat al nord i nord-est de la plana de Mossul, existent entre vers el 1203 fins a la meitat del segle xix. La capital fou Amadiya a la moderna província de Dahuk al Kurdistan Iraquià. La regió està regada pel riu Zey Badinan afluent del Gran Zab, entremig dels rius Kazer Rubar-i Rawandiz, que forma el seu límit oriental.
Va formar un principat amb Akra (kurd Akre), Dahuk, Zakhu, Shush i els territoris dels zebaris al Gran Zab. Limitava al nord amb els principats de Bohtan i Hakkari i al sud amb el de Soran. Fou governat per la família Baha al-Din (kurd Bahdinan) que tenia el seu origen en Shams al-Din (Shamdinan). La seva història durant dos segles és ben coneguda per la història de Sharif al-Din Bitlisi entre el timúrida Xah Rukh i el 1596.
Els kurds van establir el seu domini hereditari a la regió centrada a Amadi sota la dinastia d'atabegs zengites de Mossul i van guanyar poder amb la decadència dels zengites (segle xiii i XIV).
El principat es va estendre en temps de l'amir Hasan, vassall del safàvida Ismail I, cap a Dahuk i la regió dels kurds sindis al nord de Zakhu. El seu fill Sultan Husayn fou reconegut pel soldà otomà Solimà I el Magnífic. Kubad, fill de Sultan Husayn, fou mort i deposat per la tribu dels mizuris, però el seu fill Saydi Khan va recuperar el poder amb ajut dels otomans. Al començament del segle xviii el sobirà d'Ardalan, vassall d'Abbas el Gran, va nomenar un governador a Amadiya del qual va dependre Bahdinan per poc temps. Després va caure sota sobirania otomana. Va arribar al seu màxim poder amb Bahram Pasha el Gran (1726-1767), al que va succeir el seu fill Ismail Pasha (1767-1798) que va fer front a la revolta dels seus germans que més d'una vegada van ocupar Zakhu i Akra.
Murad Pasha, fill d'Ismail, fou expulsat d'Amadiya per son cosí Kubad, amb el suport del paixà de Sulaymaniyya, Baban, però les tribus mizuris es van revoltar i van enderrocar a Kubad (1804) i va pujar al tron Adil Pasha, fill d'Ismail i germà de Murad, que fou reconegut pel paixà otomà Djalali de Mossul. El 1808 el va succeir el seu germà Zubayr. Muhammad Said Pasha fou atacat (i finalment deposat) per l'emir Muhammad Pasha Kora "el Pasha Cec" de Rawandiz conqueridor del veí principat de Soran (1832). El 1833 Akra i Amadiya foren ocupades; llavors Muhammad Pasha Kora va atacar Zakhu i finalment tot el principat de Bahdinan (1834), i el va conservar de fet uns anys fins al 1838 quan fou incorporat al sandjak de Mossul (efectiu el 1843).
Avui dia viuen en aquesta regió, que conserva el nom, els barwaris, els doskis, els gullis, els mizuris, els raykanis, els silayvanis, els sindis i els zebaris. Parlen el dialecte kurd kurmanji, el més important dels dialectes kurds (anomenant també badinaní). La religió predominant és l'islam sunnita però a Saykan i Djabal Sendjar predominen els yazidis. També hi ha petites minories de caldeus i assiris.

## Vegeu també

* Barzan

## Bibliografia

* Encyclopaedia Iranica, p.485, per Amir Hassanpour.
* Encyclopedie de l'Islam, pagina 948, Brill Academic Publishers.
# Les Serres (Navès)

Les Serres és una masia de Navès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

Es troba a la part central del terme municipal, damunt els plans al peu de la carena del Bassot, al marge esquerre del torrent de la Vallanca.
Per anar-hi es parteix de la carretera C-26 (de Solsona a Berga), al seu pas pel terme de Navès, al km. 114,2 (42° 00′ 05″ N, 1° 36′ 22″ E﻿ / ﻿42.001501°N,1.606178°E﻿ / 42.001501; 1.606178). Aquí cal prendre la carretera a Besora i Busa. Carretera asfaltada i ben senyalitzada que se segueix fins que:
   * Als 7,3 km. (42° 03′ 20″ N, 1° 36′ 33″ E﻿ / ﻿42.055500°N,1.609270°E﻿ / 42.055500; 1.609270), en l'indret anomenat la Creu Roja, es deixa l'asfalt i es pren el trencall de la dreta, senyalitzat "Marsinyac" "Les Serres" "La Selva". A partir d'aquí, ni que la pista sigui bastant bona, és recomanable circular-hi en 4x4. Seguir sempre la pista principal.
   * Als 9,8 km. es deixa el trencall a la dreta, senyalitzat "Marsinyac", i es continua amunt. La pista es redreça i després de creuar la carena de cal Moixí i més endavant el torrent de la Vallanca, arriba a la masia als 12,7 km. Poc més endavant es troba l'església de Sant Martí de les Serres.

## Descripció

Masia de planta rectangular amb teulada a dos vessants i orientada nord - sud. La porta principal és a la cara est, amb arc adovellat. Hi ha diversa tipologia de finestres i balcons. Té diversos coberts adossats a la casa. La planta baixa, té sòl de pedra i sostre de bigues.
El parament és de carreus irregulars, excepte a les llindes que són tallats. Conserva encara el forn i la premsa de vi.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* 1 2 «Les Serres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Andreas Stadler

Andreas Stadler (Viena, 31 de juliol de 1898 - 14 de febrer de 1941) fou un aixecador austríac que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on disputà la prova del pes ploma, per a aixecadors amb un pes inferior a 60 kg, del programa d'halterofília. En ella guanyà la medalla de plata, per darrere l'italià Pierino Gabetti. Quatre anys més tard, als Jocs d'Amsterdam, fou sisè en la prova del pes ploma del programa d'halterofília.
En el seu palmarès també destaca el Campionat del Món d'halterofília de 1923 del pes ploma i el fet de posseir fins a cinc rècord del món en dos temps.

## Referències

* 1 2 3 «Andreas Stadler Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d'abril 2020. [Consulta: 8 gener 2017].
# Llista d'illes d'Islàndia

Aquesta és una llista d'illes d'Islàndia:

## A

* Æðey
* Akureyjar
* Álfsey
* Andey

## B

* Bjarneyjar
* Brandur
* Brokey

## D

* Drangey

## E

* Eldey
* Elliðaey
* Engey

## F

* Flatey (Breiðafjörður)
* Flatey (Skjálfandi)

## G

* Gamlaeyri
* Geirfuglasker
* Geldungur
* Grímsey

## H

* Heimaey
* Hellisey
* Hergilsey
* Hjörsey
* Hrísey
* Hrollaugseyjar
* Hvalbakur
* Hvallátur

## I

* Islàndia

## K

* Kolbeinsey

## L

* Lundey

## M

* Málmey

## P

* Papey

## R

* Rauðseyjar

## S

* Seley
* Skáleyjar
* Skrúður
* Stapaey
* Súlnasker
* Surtsey
* Suðurey
* Svefneyjar
* Sviðnur

## T

* þormóðssker
* þrídrangar
* Tvísker

## V

* Vestmannaeyjar (arxipèlag)
* Vigur

## Referències

* ↑ Icelandic Geodetic Survey, National Energy Authority, Science Institute, University of Iceland (Helgi Björnsson, The surface area of glaciers in Iceland, Jökull, 28. Any 1978) (anglès)

## Enllaços externs

* km/metre Statistics Iceland (anglès)