OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lizzy Ansingh

Maria Elisabeth Georgina 'Lizzy' Ansingh (Utrecht, 13 de març de 1875 – Amsterdam, 14 de desembre de 1959) fou una pintora neerlandesa. Va pertànyer a un grup de pintores impressionistes influenciades pel moviment de l'impressionisme de Amsterdam anomenat el Amsterdamse Joffers. Va ser membre dels cercles d'art d'aquesta ciutat el Arti et Amicitiae i Sant Lluc.

## Biografia

Lizzy Ansingh era filla d'Edzard Willem Ansingh, farmacèutic i de la pintora Clara Theresia Schwartze. Neta de Johann Georg Schwartze, també pintor, i neboda de la pintora Thérèse Schwartze. Va ser la seva tia Thérèse qui va donar les primeres lliçons de dibuix a Lizzy amb qui va estar vivint fins als 16 anys. Va animar a la seva neboda per desenvolupar la seva carrera artística i la va presentar a nombrosos pintors, entre altres els impressionistes francesos i els famosos pintors neerlandesos George Hendrik Breitner, Piet Mondriaan i Simon Maris.
Durant els anys 1894–1897 va estudiar en la Reial Acadèmia de Àmsterdam d'Arts visuals, amb els professors August Allebé, Nicolaas van der Waay i Carel Dake.
A l'Acadèmia va néixer una amistat duradora entre un grup de pintores, més tard nomenat Amsterdamse Joffers («donzelles d'Amsterdam»): Lizzy Ansingh, Marie van Regteren Altena, Suze Bisschop-Robertson, Coba Ritsema, Ans van den Berg, Jacoba Surie, Nelly Bodenheim, Betsy Westendorp-Osieck i Jo Bauer-Stumpff. La importància d'aquest grup va radicar principalment en què funcionaven com a models per les més joves pintores dels Països Baixos, especialment durant la dècada de 1970.

## Altres treballs

També va escriure dos llibres infantils, 'n Vruchtenmandje, publicat el 1927, i Tante Tor is jarig. Aquest fullet, publicat el 1950, va estar il·lustrat per Nelly Bodenheim.

## Referències

* ↑ «inghist,Ansingh» (en neerlandés). Historici.nl. Arxivat de l'original el 2012-05-30. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ «Arti et Amicitiae». arti.nl. Arxivat de l'original el 2008-12-20. [Consulta: 13 bril 2016].
* ↑ «Pictures of Ansingh at Arti et Amicitieaand Sint Lucas». Archive of the City of Amsterdam. Beeldbank. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ «Gorter, Paul "Maris en Mondriaan"». Tirade. Volumen 41, 1997. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ «Rijksacademie, History». Rijksakademie. Arxivat de l'original el 2008-12-20. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ «Suze Bisschop-Robertson (Den Haag 1855 - Den Haag 1922)». ThuisInBrabant.nl.
* ↑ «inghist,Ritsema, Coba». Onderzoek. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ Juffers en Joffers: een eerbewijs aan vrouwen in de schilderkunst. De Doelenpers, 2000. ISBN 90-70655-27-6.
* ↑ «Lizzy Ansingh, Tante Tor is jarig». DBNL. [Consulta: 13 abril 2016].
* ↑ «Lizzy Ansingh». [Consulta: 13 abril 2016].
# Delta de la Llebre

Delta de la Llebre (δ Leporis) és un estel a la constel·lació de la Llebre. De magnitud aparent +3'81, s'hi troba a una distància de 112 anys llum respecte al sistema solar.
Delta de la Llebre és una subgegant de tipus espectral K1IV —catalogada també com a G8III/IV— amb una temperatura efectiva de prop de 4.600 K. 46 vegades més lluminosa que el Sol, té un radi gairebé 10 vegades més gran que el radi solar, xifra obtinguda a partir del valor del seu diàmetre angular —2,63 mil·lisegons d'arc. Malgrat la seua grandària, és menys massiva que el Sol, amb una massa de 0,94 masses solars. És un estel evolucionat amb una edat de 10.700 milions d'anys.
La metal·licitat de Delta de la Llebre és notablement inferior a la del Sol ([M/H]=-0,64), amb una abundància relativa de ferro al voltant del 20% de l'existent en el nostre estel. Els nivells d'altres elements com a magnesi, alumini, silici i calci no són tan baixos com el de ferro però són menors que els nivells solars. A diferència del Sol i la majoria dels estels del nostre entorn, estels del disc fi, Delta Leporis és un estel del disc gruixut.

## Referències

* ↑ Christopher J. Corbally «Contributions to the Nearby Stars (NStars) Project: Spectroscopy of Stars Earlier than M0 within 40 pc--The Southern Sample» (en anglès). Astronomical Journal, 1, 02-06-2006, pàg. 161–170. DOI: 10.1086/504637.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 3 4 Joss Bland-Hawthorn «The Sixth Data Release of the Radial Velocity Experiment (RAVE). II. Stellar Atmospheric Parameters, Chemical Abundances, and Distances». Astronomical Journal, 2, 2020. DOI: 10.3847/1538-3881/AB9AB8.
* ↑ Afirmat a: Catàleg de velocitats rotacionals dels estels. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: juny 1970.
* 1 2 «LHS 1792 -- High proper-motion Star» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 17 maig 2021].
* ↑ Takeda, Y.; Sato, B.; Murata, D. «Stellar Parameters and Elemental Abundances of Late-G Giants». Publications of the Astronomical Society of Japan, 60, 4, 2008. pp. 781 - 802.
* ↑ Richichi, A.; Percheron, I.; Khristoforova, M. «CHARM2: An updated Catalog of High Angular Resolution Measurements». Astronomy and Astrophysics, 431, 4, 2005. pp. 773-777.
* ↑ Fulbright, Jon. P.; McWilliam, Andrew; Rich, R. Michael «Abundances of Baade's Window Giants from Keck HIRES Spectra. II. The Alpha and Light Odd Elements». The Astrophysical Journal, 661, 2, 2007. pp. 1152-1179.
* ↑ Soubiran, C.; Girard, P. «Abundance trends in kinematical groups of the Milky Way's disk». Astronomy and Astrophysics, 438, 1, 2005. pp. 139-151.
# Serra Grossa (Comarques Centrals del País Valencià)

La serra Grossa és una alineació muntanyenca de vora 50 quilòmetres de longitud a les comarques centrals del País Valencià. Situada en els límits de les comarques de la Vall d'Albaida (sud) i la Costera (nord), es tracta d'un sistema muntanyós disposat de sud-oest a nord-est, el qual forma part del sistema prebètic valencià i és constituïda per un llarg anticlinal que segueix paral·lelament la vall del riu Cànyoles, que discorre pel nord. Al llarg de la serra discorre la falla sud-valenciana.

## Descripció

Al llarg dels vora 50 km de longitud, la Serra Grossa conté diverses petites serres de formes suaus i escassa altitud. D'oest a est, hi trobem la lloma de la Bastida de les Alcusses (on es feu la troballa del Guerrer de Moixent), la serra de la Talaia, la serra Vernissa, la serra del Castell de Xàtiva, la serra d'Eixea, la serra de la Solana, la serra de la Creu i la de Requena. És el pic de la Creu l'altitud màxima de la serra, amb 903 msnm. Entre eixe cim i la serra de Requena es troba l'estret de les Aigües, a Bellús, per on el riu Albaida talla la serra de sud a nord per a continuar el seu curs.
Mentre que, per l'oest, la serra Grossa deixa pas a la planura de la Manxa a l'altura de la Font de la Figuera, per l'est, enllaça amb la serra del Buixcarró, que serveix de nexe amb el massís del Mondúber. S'estén pels municipis, al vessant nord o ombria de: la Font de la Figuera, Moixent, Vallada, Canals, Xàtiva, el Genovés i Barxeta. I al vessant sud o solana, pels municipis de Benigànim, Bellús, l'Olleria, Aielo de Malferit, Ontinyent i Fontanars dels Alforins.

## Ecologia

La vegetació es troba molt degradada a causa dels incendis forestals, tot i que encara es poden apreciar mostres de la flora primigènia a la zona dels Alforins. Com a fauna autòctona, la farda, el teixó i el javalí en són els màxims representants.

## Enllaços externs

* «Serra Grossa (Comarques Centrals del País Valencià)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Club excursionista Avant de La Costera - Club Excursionista Avant (La Costera).
* Senderisme.
# Silas

Silas va ser un dels anomenat Setanta deixebles, company de Pau de Tars en els seus viatges d'evangelització. És venerat com a sant a tota la cristiandat.
Hi ha una certa polèmica sobre si és la mateixa persona que s'anomena Silvà al Nou Testament, en aquest cas seria el col·laborador de la Primera Epístola als Tessalonicencs. Altres estudiosos afirmen que es tracta de dos personatges diferents, essent Silas bisbe de Corint.

## Biografia

Cristià de la comunitat de Jerusalem, fou escollit, amb Judes Barsaba, per acompanyar Pau i Bernabé apòstol a Antioquia, per tal de comunicar oficialment les decisions del Concili de Jerusalem, entre elles les d'admetre gentils al cristianisme sense exigir-los el respecte a les tradicions jueves com la circumcisió (ell mateix era ciutadà romà i, per tant, una prova de la veracitat de la conclusió). Segons una tradició, ja no va tornar a Jerusalem i restà a Antioquia.
Segons altres, anà amb Pau, ja separat de Bernabeu, i Timoteu a Listra. Amb Pau, guareix una dona posseïda pel dimoni a Filipos i protagonitza diversos aldarulls amb jueus hostils al cristianisme, segons es narra als Fets dels Apòstols. També fou amb Pau a Tessalònica, on, després d'haver convertit algunes persones, foren perseguits i es refugiaren a la casa de Jàson de Tars. Anaren després a Berea i, quan Pau marxà a Atenes, Silas continuà a Tessalònica amb Timoteu.
A Corint, torna a trobar Pau, com diu l'Epístola als Corintis. Des de llavors no se'n sap res més. Cap al 62-64 es troba vora Pere apòstol i potser redactà la Primera Epístola de Pere adreçada a les comunitats de l'Àsia Menor. Segons Adolf von Harnack podria haver estat l'autor de l'Epístola als Hebreus.
És celebrat el 13 de juliol pels catòlics, el 26 de gener pels luterans i el 30 de juliol pels ortodoxos.

## Notes

* ↑ A. von Harnack, Geschichte der altchristlichen Literatur, Leipzig 1893–1904.
Viccionari
# Juan Manuel Rojo Alaminos

Juan Manuel Rojo Alaminos (Sevilla, 6 de gener de 1943) és un científic i polític espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals

## Trajectòria científica

Després de cursar el batxillerat a l'Institut Ramiro de Maeztu de Madrid, va estudiar a la Universitat Complutense de Madrid i a la Universitat de Cambridge (Regne Unit), doctorant-se en Ciències Físiques el 1969. De 1971 a 1981 va ser Professor Agregat a la Universitat Autònoma de Madrid on va fundar i dirigir el Laboratori de Física de Superfícies. Des de 1982 és Catedràtic de Física d'Estat Sòlid en la Universitat Complutense de Madrid on va crear i és actualment director del Grup de Ciència de Superfícies.
La seva recerca s'ha centrat en els camps de la física de la matèria condensada, física de materials i física de superfícies. En relació amb aquesta recerca ha escrit dos llibres i realitzat múltiples publicacions. També ha pronunciat nombroses conferències per invitació i dirigit nou tesis doctorals. Ha tingut estades com a visitant científic al Centre d'Estudis Nuclears de Saclay (França) i a la Universitat de Berkeley (USA)
De 1983 a 1984 fou director del gabinet d'estudis del Comissió Assessora d'Investigació Científica i Tècnica. En el període 1985-1992, coincidint amb la presència al govern del seu company de departament Javier Solana, va ser Secretari d'Estat d'Universitats i Recerca del Govern d'Espanya, i en aquesta qualitat va representar Espanya al Consell de Ministres de Recerca de la Unió Europea. Durant el seu mandat es va aprovar i desenvolupar el 1r Pla Nacional de Recerca R+D (1987) i es va crear l'Agència Nacional d'Avaluació i Prospectiva del personal universitari i investigador del CSIC (1986). El 1996 va presidir el Centre de Recerca Comuna (JRC), el programa científic COST i el Programa de Fusió Nuclear de la Comissió Europea. De 1999 a 2002 ha presidit el Comitè de Ciències i Enginyeria (PESC) de l'European Science Foundation.
Ha rebut la Gran Creu de l'Orde d'Alfons X el Savi), és oficial de l'Orde de les Palmes Acadèmiquesde França i el grau de Gran Oficial de l'Orde al Mèrit de la República Italiana, així com la Medalla de la Reial Societat Espanyola de Física. En 2011 fou escollit acadèmic Numerari de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals. Va ingressar en 2013 amb el discurs Las fronteras de la materia: el discreto encanto de las superficies.

## Obres

* Física de los materiales magnéticos amb Antonio Hernando Grande, Síntesis, 2001. ISBN 84-7738-857-1
* La física: hablando con Juan Rojo Acento Editorial, 1994. ISBN 84-483-0060-2

## Referències

* ↑ Rojo: "Podemos hablar de modestia", ABC, 9 de maig de 1990
* ↑ Memoria de la Real Academia Sevillana de Ciencias
* ↑ Biografia Arxivat 2017-08-19 a Wayback Machine. al web de la RAC

## Enllaços externs

«Obra de Juan Manuel Rojo Alaminos» a Dialnet.
* Rojo: "El universo y nuestro cerebro están hechos con los mismos átomos", la Nueva España, 25 de març de 2014
# Marie Duchatel

Marie Duchatel o Marie Du Chastel (? – 1692) fou una pintora neerlandesa. Activa a Brussel·les entre 1681 i 1689.
Era filla del pintor Francois Duchatel i va contreure matrimoni el 1681, en segones nupcias, amb el també pintor Eglon van der Neer a la seva ciutat natal de Brussel·les. El escriptor Weyerman a la biografia del seu marit, va esmentar sobre ella, que vivia en un apartament localitzat en el pis sota el seu en «la pensió San José en Keyserstraat de Anvers, quan pintava diàriament i vivia separada del seu marit». Del seu treball únicament va comentar que ella pintava millor que dibuixava.

## Retrats de penjoll atribuïts a Marie Duchatel

* Retrat d'Enric Casimir II de Nassau-Dietz, gobernandor de Nassau-Dietz
* Retrat d'Enriqueta Amalia d'Anhalt-Dessau

## Referències

* 1 2 «Marie Duchatel» (en neerlandés). RKD. [Consulta: 31 març 2016].
* ↑ Weyerman, Jacob Campo. Biography of Eglon van der Neer. Volume III of the The Lives of Dutch painters and paintresses. digitalitzada l'any 1009 per la Universitat de Gante, 1729, p. 7-9 [Consulta: 15 abril 2016].
# Dolores Hayden

Dolores Hayden és una professora nord-americana, historiadora urbana, arquitecta, autora, i poeta. Ensenya arquitectura, urbanisme, i estudis americans a la Universitat Yale.

## Biografia

Hayden va rebre el seu Bachelor of Arts en arquitectura del Mount Holyoke College en 1966. També va estudiar a la Universitat de Cambridge i en la Harvard Graduate School of Design on va obtenir un grau professional. És la vídua del sociòleg i novel·lista Peter H. Marris i és la mare de Laura Hayden Marris.

## Carrera

Des de 1973, Hayden ha viatjat al MIT, UC Berkeley, UCLA, i Yale per impartir conferències sobre arquitectura, paisatgisme, planificació urbana, i estudis americans.
Va fundar una organització de Los Angeles sobre art i humanitats, sense ànim de lucre, anomenada The Power of Plau, que va estar activa de 1984 a 1991. L'objectiu de l'organització era "celebrar el paisatge històric del centre de la ciutat i la seva diversitat ètnica. Sota la seva adreça, projectes de col·laboració a casa d'una matrona afroamericana, a la seu d'un sindicat de treballadors d'una fàbrica tèxtil, i en camps de flor americana-japonesa van comprometre a ciutadans, historiadors, artistes i dissenyadors per examinar i commemorar les vides laborables de ciutadans normals." Arxivat 2008-05-04 a Wayback Machine. Això està documentat en el text, The Power of Plau: Urban Landscapes as Public History.

## Premis

* Llibre de la llista de l'American Library Association (ALA)
* Premi per l'Excel·lència en Recerca sobre Disseny de l'agència National Endowment for the Arts (NEA)
* Premi Paul Davidoff per un llibre excepcional en Planificació Urbana de la Association of Collegiate Schools of Planning (ACSP)
* Premio Diana Donald per la beca feminista de l'Associació de Planificació americana

## Bibliografia seleccionada
### Llibres

* A Field Guide to Sprawl, W W Norton, 2004
* American Yard -- Poems
* Building Suburbia: Green Fields and Urban Growth, 1820-2000
* The Power of Plau: Urban Landscapes as Public History
* Redesigning the American Dream: Gender, Housing, and Family Life, W W Norton, 2002
* The Grand Domestic Revolution: A History of Feminist Designs for American Homes, Neighborhoods, and Cities
* Seven American Utopias: The Architecture of Communitarian Socialism, 1790-1975

### Capítols

* 'Challenging the American Domestic Ideal', inclòs en Women in American Architecture: A Historic and Contemporary Perspective
* 'Catharine Beecher and the Politics of Housework', inclòs en Women in American Architecture: A Historic and Contemporary Perspective

### Articles

* —. What Would a Senar-Sexist City Look Like? Speculations on Housing, Urban Design, and Human Work 5 (3). pàg. S170–S187.

## Referències

* ↑ «Hayden, Dolores» Arxivat 2015-10-26 a Wayback Machine..
* ↑ «Planning Accreditation Board» (en inglés).
* ↑ «City and Regional Planning» (en inglés).

## Enllaços externs

* Vídeo: Edible Estates: Attack on the Front Lawn en directe des de la Biblioteca Pública de Nova York, Marxa 7, 2008.
* Lloc oficial
* Yale "Article d'Assumptes del gènere
* Entrevista en Weekend America Arxivat 2011-08-14 a Wayback Machine. en el 27 de setembre de 2008
# Gilbert Glaus

Gilbert Glaus (Thun, 2 de desembre de 1955) va ser un ciclista suís, que fou professional entre 1982 i 1988.
El 1978 fou campió del món en ruta amateur. El 1982 va fer el pas al professionalisme, categoria en la qual aconseguí 37 victòries. Aquell primer com a professional guanyà el Campionat de Suïssa en ruta, mentre que el 1983 ho feia en una etapa del Tour de França i de la Volta a Catalunya. Va participar als Jocs Olímpics d'Estiu de 1980.

## Palmarès

* 1977
** 1r al Giro del Mendrisiotto
** 1r al Gran Premi Guillem Tell
* 1978
** Campió del món en ruta amateur
** 3r del Campionat del món amateur de 100 km CRE
* 1979
** 1r al Stausee-Rundfahrt Klingnau
* 1980
** 1r al Giro del Mendrisiotto
* 1981 (amateur)
** Campió de Suïssa de CRE
** 1r al Giro del Mendrisiotto
** 1r al Stausee-Rundfahrt Klingnau
** Vencedor de 3 etapes de la Volta a Xile
* 1982
** Campió de Suïssa en ruta
** 1r a Montauroux
** 1r a Morges
** 1r a Ginebra
** Vencedor d'una etapa de l'Étoile de Bessèges i 1r de la classificació per punts
** Vencedor de 3 etapes del Tour del Mediterrani
** Vencedor d'una etapa del Tour de Romandia
** Vencedor d'una etapa del Critèrium del Dauphiné Libéré
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Oise
* 1983
** 1r del Gran Premi de Canes
** 1r del Gran Premi de Winterthur
** 1r del Tour de Tannenburg
** Vencedor d'una etapa de l'Étoile de Bessèges
** Vencedor d'una etapa del Tour del Mediterrani
** Vencedor d'una etapa del Critèrium del Dauphiné Libéré
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
** Vencedor d'una etapa de la Volta a Catalunya
* 1984
** 1r del Gran Premi de Meyrin
** 1r del Gran Premi d'Embrach
* 1985
** 1r del Gran Premi de Meyrin
** 1r a Aarwengen
* 1986
** 1r de la Bordeus-París
** 1r del Gran Premi de Canes
** Vencedor d'una etapa de l'Etoile de Bessèges
** Vencedor d'una etapa del Midi Libre
* 1987
** 1r del Gran Premi de Meyrin
** 1r al Trofeu Laigueglia
** 1r del Gran Premi d'Antibes
** Vencedor d'una etapa de l'Etoile de Bessèges
* 1988
** 1r del Gran Premi de Meyrin
** 1r a la Biel-Magglingen
* 1989
** 1r al Stausee-Rundfahrt Klingnau
* 1990
** 1r del Tour de Leimental
* 1992
** 1r al Stausee-Rundfahrt Klingnau
** 1r del Gran Premi dels Marronniers

### Resultats al Tour de França

* 1982. 105è de la classificació general
* 1983. 85è de la classificació general. Vencedor d'una etapa
* 1984. 124è de la classificació general
* 1986. Abandona (15a etapa)
* 1987. Abandona (6a etapa)

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1984. Abandona (14a etapa)
* 1985. Abandona (19a etapa)

## Referències

* ↑ «Gilbert Glaus» (en francès). Mémoire du cyclisme. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Volta Catalunya 1983: Un català* 23 anys després, Josep Recio». Javier Gilabert, 14-02-2020. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Gilbert Glaus» (en francès). olympedia. [Consulta: 6 gener 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès de Gilbert Glaus (francès)
# Juan Pablo Francisco López-Pacheco

Juan Pablo Francisco López-Pacheco y Moscoso (Madrid, 22 de març de 1716 - 27 d'abril de 1751) va ser un acadèmic i noble espanyol.

## Biografia

Era fill de Mercurio Antonio López-Pacheco, marquès de Villena. Va ser l'XI duc d'Escalona, amb grandesa d'Espanya, entre 1746 i 1751.
A més va ser gentilhombre de càmera del rei Ferran VI, capità general de l'Exèrcit, comanador d'Alcuéscar en l'Orde de Sant Jaume i cavaller de l'Orde de Sant Gener.
El 10 de juny de 1738 va ingressar com a acadèmic de la Reial Acadèmia Espanyola, ocupant la Butaca Q. El 19 de juliol de 1746 va ser escollit director de la Reial Acadèmia Espanyola, en substitució del seu germà Andrés, ocupant el càrrec fins a la seva mort el 27 d'abril de 1751.

## Referències

* ↑ Juan Pablo Francisco López-Pacheco a geneall.net
* ↑ Biografia al web de la RAE
# Sant Jeroni escrivint (Caravaggio, Valleta)

Sant Jeroni escrivint (en italià: San Girolamo scrivente) és un quadre de Caravaggio, pintat entre el 1607 i el 1608 i conservat en la cocatedral de Sant Joan de La Valleta a Malta.

## Anàlisi

La pintura pertany a l'etapa en què Caravaggio va treballar a Malta, a la que va arribar de Nàpols el 12 de juliol de 1607. Aquest sant era força representat entre els artistes de la Contrareforma. Entre altres extrems, perquè va propagar el culte a la Verge Maria, cosa que menyspreaven els protestants i que era un signe del catolicisme. Aquí no se'l representa amb el lleó, que és un dels seus atributs i provenia de fet d'una llegenda medieval, sinó a un entorn molt més auster, amb els seus llibres, estudiant, com a erudit. Cal recordar que sant Jeroni va traduir al llatí la Bíblia, versió coneguda com la Vulgata. Com és propi de la pintura religiosa caravagista, la representació del sant s'ha reduït a l'estil essencial: els llibres, i un crani com a memento mori, record de la fugacitat de la vida i de l'inexorable fi de tot el terrenal, també hi ha la inclusió de l'escut de Malta en el costat inferior esquerre.

## Descripció

El pintor representa a sant Jeroni com un home profundament concentrat en els seus escrits, que s'ha desfet de les seves vestidures de cardenal i prefereix elements típics de l'ermità. Tots els trets del rostre molt realistes, permeten desxifrar que Caravaggio identifica el sant amb el seu amic i protector Alof de Wignacourt, gran mestre de l'Orde de Malta.

## Europeana 280

Per l'abril de 2016, la pintura Sant Jeroni escrivint va ser seleccionada com una de les obres artístiques més importants pel projecte Europeana.

## Vegeu també

* Sant Jeroni penitent (Caravaggio)

## Referències

* ↑ Eber-Schifferer, 2009, p. 296.
* 1 2 «San Jerónimo» (en castellà). Artehistoria. Arxivat de l'original el 2012-02-04. [Consulta: 6 maig 2016].
* ↑ «Europeana 280 Blog» (en inglés). Arxivat de l'original el 2016-05-01. [Consulta: 6 maig 2016].

## Bibliografia

* Carrasat, Patricia. Maestros de la pintura (en castellà). Spes Editorial, S.L, 2005. ISBN 84-8332-597-7.
* Ebert-Schifferer, Sybille. Caravage. París: éditions Hazan, 2009. ISBN 978-2-7541-0399-2.