OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Meindert Hobbema

Meindert Hobbema (Amsterdam, 31 d'octubre de 1638 - Amsterdam, 7 de desembre de 1709) va ser un pintor paisatgista neerlandès alumne i amic de Jacob van Ruisdael.

## Biografia

Batejat com Meindert Lubbertsz el 31 d'octubre de 1638, va ingressar en l'orfenat municipal als quinze anys. El 1657 se'l documenta al taller de Jacob van Ruisdael, al qual podria haver arribat un parell d'anys abans. L'any 1661 va viatjar en companyia de Ruisdael per Veluwe, Deventer i Ootmarsum, fins a Alemanya. Les seves primeres obres conegudes, datades entre 1658 i 1661, mostren estreta dependència de Ruisdael, sense desconèixer d'altres possibles influències de Salomon van Ruysdael i de Cornelis Vroom.
El 25 d'octubre de 1668, prop dels trenta anys, va contreure matrimoni amb Eeltje Pieters a l'Oude Kerk o Església vella d'Amsterdam. Testimonis del matrimoni van ser el germà de la núvia, Cornelius Vinck i Jacob van Ruisdael. El mateix any va començar a treballar com a inspector de la duana municipal. Aquest treball, que va mantenir fins a la seva mort, ho va apartar sobre manera de la pintura, encara que la que és la seva obra més cèlebre i on es manifesta un concepte nou del paisatge, L'avinguda de Middelharnis de la National Gallery de Londres, es data el 1669. Els personatges de les seves pintures eren sovint el treball d'altres pintors com Adriaen van de Velde, Nicolaes Berchem o Johannes Lingelbach. Del matrimoni d'Hobbema van néixer quatre nens, entre 1668 i 1673. El 1704 Eeltje va morir i va ser enterrada en la secció dels pobres del cementiri de Leiden a Amsterdam. El mateix Hobbema li va sobreviure cinc anys, fins a desembre de 1709.

## Galeria

* Molí a la vora del riu (1659-1660).
* Molí d'aigua (1663-1665).
* Molí d'aigua (1665-1668).
* Vista del camí (1665).

## Referències

* ↑ Meindert Hobbema a Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie (RKD).
* ↑ Sutton, 2002, p. 131.
* ↑ Biografia a la web del Museu Thyssen Bornemisza (castellà)
* ↑ Article Meindert Hobbema de l'Encyclopædia Universalis (francès)
* ↑ «Monumental Hobbema» (en anglès). Artwis. [Consulta: 18 febrer 2016].

## Bibliografia

* Sutton, Peter C. Dutch & Flemish Paintings. Frances Lincoln Ltd., 2002. ISBN 0711220107.
# President electe del Brasil

President electe del Brasil és el títol usat per referir-se al candidat vencedor de les eleccions presidencials al Brasil, en el període comprès entre la divulgació dels resultats electorals i la seva presa de possessió. El primer President electe de forma directa en el Brasil va ser Prudente de Morais després de vèncer l'elecció presidencial de 1894, derrotant Afonso Pena.
Actualment quan un president és elegit en el Brasil, des de la conclusió de l'escrutini i fins a la seva presa de possessió, tots els informatius s'hi refereixen com a President electe. Si el president incumbent guanya la reelecció, es manté la seva consideració de President del Brasil.
Durant el període en què ocupa aquest títol, haurà de rebre el diploma del Tribunal Superior Electoral que oficialitza el resultat electoral i és una condició formal per a què pugui rebre la banda presidencial. De la mateixa manera, el nou Vicepresident del Brasil serà el Vicepresident electe fins a la presa de possessió del càrrec.

## Llista

| Ordre | President |
| 1 | Prudente de Morais |
| 2 | Campos Sales |
| 3 | Rodrigues Alves |
| 4 | Hermes da Fonseca |
| 5 | Venceslau Brás |
| 6 | Epitácio Pessoa |
| 7 | Artur Bernardes |
| 8 | Washington Luís |
| 9 | Eurico Gaspar Dutra |
| 10 | Getúlio Vargas |
| 11 | Juscelino Kubitschek |
| 12 | Jânio Quadros |
| 13 | Fernando Collor |
| 10 | Fernando Henrique Cardoso |
| 11 | Luiz Inácio Lula da Silva |
| 12 | Dilma Rousseff |
| 13 | Jair Bolsonaro |
| 14 | Luiz Inácio Lula da Silva |

## Referències

* ↑ «Há 131 anos, Brasil iniciava escolha do primeiro presidente eleito». Agência Brasil, 25-02-2022. [Consulta: 16 desembre 2022].
* 1 2 «O Primeiro Presidente Eleito». História do Mundo. [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ Maia, Dominique. «Confira o histórico das eleições presidenciais no Brasil | Politize!», 08-08-2022. [Consulta: 16 desembre 2022].
* 1 2 «Presidente eleito Lula é diplomado pelo TSE; entenda o que significa». G1. [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ «Quem é Geraldo Alckmin, vice-presidente da República eleito» (en portuguès brasiler). CNN Brasil, 30-10-2022. [Consulta: 12 gener 2023].
* ↑ «Fernando Collor». Biblioteca. [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ «O primeiro presidente eleito por eleições diretas sofre impeachment (13' 23") - Rádio Câmara». Portal da Câmara dos Deputados. [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ «Jair Bolsonaro é eleito presidente da República com 55% dos votos - Rádio Câmara». Portal da Câmara dos Deputados. [Consulta: 16 desembre 2022].
* ↑ «Lula é eleito novamente presidente da República do Brasil» (en portuguès brasiler). Tribunal Superior Eleitoral, 30-10-2022. Arxivat de l'original el 2022-10-31. [Consulta: 12 gener 2023].
# Casa Senyorial de Jaunmuiža

La Casa Senyorial de Jaunmuiža és una casa senyorial a la històrica regió de Curlàndia, al municipi de Saldus a l'oest de Letònia.
Originàriament va ser construït a principis del segle xix. L'edifici allotja l'escola primària Jaunlutriņi.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Jan Both

Jan Both o Jan Dirkszoon Both (Utrecht, 1618 - Utrecht, agost de 1652) fou un pintor i gravador neerlandès, que va pertànyer a l'Edat d'Or holandesa, d'escenes de paisatge.

## Biografia

Fill de Dirck Both, pintor de vidrieres de Montfoort, es forma junt amb el seu germà Andries, també pintor, al taller d'Abraham Bloemaert.
Cap a 1638, Jan es trasllada a Roma, on es reuneix amb el seu germà Adries. Jan i el seu germà van participar també en un dels grans projectes decoratius del segle: el nou Palau del Buen Retiro de Madrid. Juntament amb altres pintors com ara els francesos Poussin, Claude Lorrain i Gaspard Dughet, i el neerlandès Herman van Swanevelt, Both produeix (1639-41) diversos paisatges de gran format per al palau. Es conserven al Museu del Prado, encara que alguns se li atribuïen per errada i són realment de Swanevelt. El mencionat museu ha catalogat les obres de tots dos i les ha difoses en una exposició a la fi de 2009.
El 1641, Jan i Andries abandonen Roma per tornar al seu país, però a Venècia, Andries cau en un canal i mor ofegat. Jan torna a Utretch sol, on morirà el 1652.

## Característiques de la seva obra

Els paisatges de Both es diferencien dels habituals a Holanda per un predomini del volum sobre el detall, i un efecte més monumental. Both s'inclina, a més a més, per una llum daurada que delata la influència de Claude Lorrain, l'èxit del qual arrencava en aquells anys. Es creia que Jan i Andries produïen els seus quadres a duet, i que Jan pintava els paisatges i Andries les figures de tots ells, però actualment es matisa la mencionada participació.
Es considera Jan Both com l'enllaç entre els pintors italians de paisatges classicistes i els seguidors holandesos que els imitaran, fins i tot sense haver viatjat mai a Itàlia. La influència de Both és clara en figures com Nicolaes Berchem, Adam Pynacker i Aelbert Cuyp. Encara que va morir jove, la seva producció va ser extensa, amb més de 300 quadres atribuïts a la seva mà. Els seus paisatges estan habitats per figures populars -camperols, artesans, viatgers-, representant una novetat respecte al paisatge clàssic italià, on abunden les figures bíbliques o mitològiques. La seva obra va contribuir a crear una imatge idíl·lica d'Itàlia al nord d'Europa, sobretot a Anglaterra, que va perdurar fins al segle xviii.
La faceta de Both com a gravador és notable, i en ella destaquen dues sèries de paisatges italianitzants: una en format horitzontal, i una altra de quatre imatges en vertical.

## Galeria

* Paisatge al vespre
* Ruïnes al mar
* Ballarins en un paisatge
* Vora d'un rierol

## Referències

* 1 2 3 «Jan Both» (en neerlandès). RKD. [Consulta: 22 febrer 2016].
* ↑ Ubeda de los Cobos, 2005, p. 240-261.
* ↑ «Both, Jan» (en castellà). Museu del Prado. Enciclopedia. [Consulta: 22 febrer 2016].
* ↑ DDAA, 1964, p. 376.

## Bibliografia

* DDAA. Le Muse Vol.II (en italià). De Agostini, Novara, 1964, p. 376.
* Ubeda de los Cobos, Andrés. Paintings for the Planet King; Philip IV and the Buen Retiro Palace (en anglès). Londres: Paul Holberton Publishing, 2005. ISBN 978-1903470435.

## Enllaços externs

* Jan Both a Web Gallery of Art
# Barbara Matić

Barbara Matić (Split, 3 de desembre de 1994) és una judoka croata. Ha estat dues vegades campiona del món en la categoria -70 Kg, així com dues vegades campiona del món júnior en la mateixa categoria. Matić va guanyar una medalla de bronze als Campionats Europeus de judo de 2014 i d'or el 2024. La seva germana petita Brigita Matić també ha estat una judoka d'èxit a nivell júnior.
Matić va participar als Jocs Olímpics d'Estiu de 2016, així com als Jocs Olímpics d'Estiu de 2020 a Tòquio. El 2020, Matić va competir en la prova femenina de 70 kg als Campionats Europeus de judo de 2020 celebrats a Praga. També va guanyar una de les medalles de bronze al Campionat del Món de Judo 2023 celebrat a Doha.

## Referències

* ↑ «Croatia’s Barbara Matić wins judo gold to go No.1 in the world» (en anglès), 23-03-2024. [Consulta: 15 juliol 2024].
* ↑ «International Judo Federation». Arxivat de l'original el 13 August 2016. [Consulta: 21 juliol 2016].
* ↑ «Barbara Matic confident to Olympics after dream scenario» (en anglès). [Consulta: 15 juliol 2024].
* ↑ «Judo Results Book». 2020 Summer Olympics. Arxivat de l'original el 1 August 2021. [Consulta: 1r agost 2021].
* ↑ «Results». 2020 European Judo Championships. Arxivat de l'original el 21 November 2020. [Consulta: 5 desembre 2020].
# Sant Pere i Sant Pau del Castell de Jóc

Sant Pere i Sant Pau del Castell de Jóc fou la capella del Castell de Jóc, de la comuna de Jóc, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord.
Estava situada en el recinte del Castell de Jóc, en el punt més elevat de la Força (nom que rep el recinte murallat de la cellera castral de la qual nasqué el poble). Actualment és una casa particular.
L'única notícia d'aquesta església és del testament de Ramon de Perellós, del 1384, on deixa un benefici establert en aquesta església.
Molt desfigurada en haver-se convertit en habitatge, les parets mestres nord, sud i oest són les originals, si bé molt afectades pel canvi de detí rebut. A la façana occidental es conserva la porta, de punt rodó, i a l'extrem oriental de la façana de migdia, totalment encalada, es conserven dos contraforts.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «76 - Jóc». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 74. Sant Pere i Sant Pau del Castell de Jóc». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 178. ISBN 9782859982447.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Jóc». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Esglésies del Conflent anteriors al 1300: Joc. Sant Pere i Sant Pau del Castell de Jóc». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 8477399514.

## Referències

* ↑ Lloc on era la capella de Sant Pere i Sant Pau del Castell de Jóc en els ortofotomapes de l'IGN
# Antiga Casa de la Vila de Fortià

L'antiga Casa de la Vila de Fortià és la casa consistorial vella del municipi de Fortià (Alt Empordà).

## Descripció

L'edifici és obra de l'arquitecte figuerenc Claudi Díaz Pérez, que exercia d'arquitecte municipal. De planta rectangular amb dues plantes, segueix una estètica senzilla típica dels edificis públics construïts durant la dictadura franquista. En destaca la seva entrada porxada amb pedra a la part inferior, a la qual s'hi accedeix per unes escales; així com a través d'una rampa lateral. A la planta baixa hi ha els serveis administratius i a la planta superior l'arxiu i la Sala de Plens. Anteriorment en aquesta planta superior també hi havia hagut el dispensari, fins que es va construir el Dispensari Municipal el 1994 a pocs metres de l'Ajuntament.

## Història

Els terrenys per a la casa consistorial van ser donats pel veí Josep Batlle Rovirola i la construcció, a càrrec del fortianenc Alfons Iter, va ser finançada amb fons públics i una aportació de 10.000 pessetes de Carles Casades de Còdol. L'edifici va ser inaugurat per la festivitat fortianenca dedicada a Santa Quitèria de l'any 1953 amb la presència del governador civil de Girona. El gener de l'any 2025 va deixar de ser la casa consistorial del municipi degut al trasllat d'aquest a la Casa Gran.

## Referències

* ↑ Meseguer Bell, Pol «Ajuntament». Plànol informatiu de Fortià, 2018.
* ↑ «La postguerra i el franquisme» (en català). [Consulta: 1r agost 2018].
* ↑ «Fortià fa realitat l’obertura de la Casa Gran com a Ajuntament» (en català). Empordà. Setmanari de l'Alt l'Empordà, 12-01-2025. [Consulta: 13 gener 2025].
# Província de Panjshir

Panjshir o Panjsher (persa/paixtu پنجشیر, literalment "cinc lleons"), és una divisió administrativa de l'Afganistan amb capital a Bazarak. Inclou la vall de Panjshir famosa per ser el lloc on els talibans van quedar aturats i no van poder conquerir el 10% del país que va restar sota control de l'anomenada Aliança del Nord. La població, de majoria tadjik, és de 139.100 habitants (2009) amb alguns hazares, paixtus i altres. i la superfície de 3.610 km².
Fins al 2004 fou un districte de la província de Parwan i en aquesta data fou segregat i elevat a província, al·legant que Ahmad Shah Massud, un cap islamista tadjik de la guerra contra els soviètics que va esdevenir cap de la resistència als talibans paixtus, havia administrat el territori de manera separada i l'elevació era en honor del comandant Massud que fou assassinat el 9 de setembre del 2001 per un suïcida taliban. La província va estar sota control dels americans fins a la seva retirada en 2021, i després de la caiguda de Kabul a mans dels talibans en la guerra de l'Afganistan va quedar com la única província no ocupada, i Amrullah Saleh hi va cridar a la resistència.

## Districtes

Districtes del Pandjshir :
| Districte | Població | Notes |
| Anaba | 12 587 | Creat el 2005 |
| Bazarak | 15 587 | Creat el 2005 |
| Darah | 20 360 | Creat el 2005 |
| Khenj | 26 722 | Creat el 2005 |
| Paryan | 12 525 | Creat el 2005 |
| Rokha | 10 102 | Creat el 2005 |
| Shotul | 11 300 | Creat el 2005 |

## Referències

* ↑ «Panjshir provincial profile». Arxivat de l'original el 2011-07-20. [Consulta: 29 desembre 2010].
* ↑ Naval Postgraduate School - Panjshir Province
* ↑ Radio Free Europe
* ↑ «"I will never, ever bow to Taliban': Afghanistan's first Vice President Amrullah Saleh» (en anglès). The economis times, 16-08-2021. [Consulta: 16 agost 2021].

## Enllaços externs

* Naval Postgraduate School - Panjshir Province
# Casa Senyorial de Kalnmuiža

La Casa Senyorial de Kalnmuiža és una casa senyorial a la històrica regió de Curlàndia, al municipi de Saldus a l'oest de Letònia. El complex inclou un parc i edificis de la granja.

## Història

El conjunt senyorial està dividit en dues parts, la part d'entreteniment i la d'utilitat. L'àrea de serveis públics de la finca consta de casa, el graner, estables, la caseta de jardiner situada al jardí i un hivernacle. També hi ha una fàbrica de cervesa que es troba en un sector privat. El Baró Georg von der Recke nomenava la finca Beronhoff o Kalnmuiža (en letó: Kalnsētas).
La casa pairal actual va ser construïda en estil neoclàssic i es va acabar el 1874. Georg Friedrich von der Recke (fill) va heretar la propietat el 1900 i va mantenir la finca fins als primers anys de la República Independent de Letònia.

## Referències

* 1 2 Zarāns, 2006, p. 42.
* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# (178) Belisana

(178) Belisana és un asteroide que pertany al cinturó d'asteroides descobert el 6 de novembre de 1877 per Johann Palisa des de l'observatori de Pula, a Croàcia. Rep el nom per Belisana, una deessa de la mitologia cèltica.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 29. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Quan es va descobrir, Pula pertanyia l'Imperi austrohongarés.
* ↑ Schmadel, Lutz D.. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglés). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* «(178) Belisana» (en anglés). Minor Planet Center. [Consulta: 3 juny 2015].
# Túrduls

Els túrduls (llatí: Turduli) foren un poble probablement celta de la Hispània Bètica, emparentats amb els turdetans, amb els quals s'assemblaven en tots els aspectes. Vivien a l'est i sud dels turdetans. Una branca del poble, anomenada Turduli Veteres, va emigrar cap a Lusitània i es va establir al sud del Durius (Duero) on va acabar barrejat amb els lusitans.

## Orígens

Sovint esmentats a les fonts antigues com a poble relacionat amb els poderosos turdetans de la Baetica, l'afiliació ètnica dels túrduls roman obscura. Tanmateix, alguns estudis lingüístics que s'han fet recentment de les poques inscripcions funeràries que van deixar, semblen demostrar que els primers Turduli parlaven una llengua indoeuropea de la branca anatòlica força similar al misi, per bé que posteriorment incorporaren gent d'origen cèltic, il·liri i fins i tot lígur.

## Referències

* ↑ João Ferreira do Amaral & Augusto Ferreira do Amaral, Povos Antigos em Portugal – paleontologia do território hoje Português, Quetzal Editores, Lisboa (1997), p. 66; 69; 112-113; 120-121; 124; 137; 162; 189 ISBN 972-564-224-4
# Casa Senyorial de Zaļā

La Casa Senyorial de Zaļā (en letó: Zaļā muiža) va ser una casa senyorial a la històrica regió de Curlàndia, al Municipi de Kuldīga a l'oest de Letònia. Construït 2l 1775, allotja l'escola de primària Vilgāle.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Ball de Rams d'Hostafrancs

El Ball de Rams d'Hostafrancs és un ball tradicional que se celebra anualment a la primeria d'octubre, habitualment el primer dissabte, al barri d'Hostafrancs de Barcelona, dins la festa major del barri. Va ser recuperat el 1995 per l'Esbart Ciutat Comtal i és una dansa viva, és a dir, tothom qui vulgui —tant si és membre del cos de ball de l'esbart com si no— pot afegir-s'hi.
El ball, sempre en parella, es fa en dues passades. En la primera, anomenada passada de lluïment, hi participen els balladors que han assistit als assaigs preparatoris de la dansa. Després d'una sèrie de danses vuitcentistes, es fa la segona passada, en què pot prendre part tothom qui ho vulgui.
La dansa pren el nom d'un element que porten a la mà totes les balladores: el ram. A més, duen un ventall que cada any té un color o un disseny diferent, però sempre il·lustrat amb algun motiu relacionat amb el barri o amb la festa major.

## Referències

* ↑ «Ball de Rams d'Hostafrancs». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Indulgència

La indulgència és el perdó dels pecats, o dels càstigs associats, després de la confessió, l'absolució i de la realització d'una gesta tipificada (com la peregrinació a llocs considerats sants, pregar el rosari o seguir el Via Crucis). Les indulgències van arribar a ser un negoci a l'edat moderna, ja que el clergat venia absolucions a canvi de béns i diners per la por a l'Infern dels creients. Aquests abusos van ser un dels motius que van provocar el protestantisme.
El fet de poder adquirir una indulgència es deu a la doctrina de la comunió dels sants, per la qual una persona pot «netejar» la culpa d'altri, atès que Jesús va salvar tota la humanitat i amb el seu patiment va crear una comunitat. Per això es justifiquen les oracions, donatius i promeses de parents i coneguts per facilitar l'ascens al Cel dels morts propers.
La indulgència plenària denota la remissió de totes les penes temporals (per ser servit al Purgatori i, per tant, no etern) pels pecats comesos.

## Bibliografia

* Parshall, Peter, in David Landau & Peter Parshall, The Renaissance Print, Yale, 1996, ISBN 0300068832
* Shestack, Alan; Fifteenth century Engravings of Northern Europe; 1967, National Gallery of Art, Washington (Catalogue), LOC 67-29080

## Vegeu també

* Pecat original
* Pecat capital

## Enllaços externs

* Enrico dal Covolo: The Historical Origin of Indulgences (anglès)
* Indulgentiarum Doctrina Promulgació de Pau VI, 1 de gener de 1967.
* Enchiridion Indulgentiarum (llatí)
* Traducció a l'anglès de Enchiridion Indulgentiarum (1986) Arxivat 2017-01-23 a Wayback Machine.
* Discurs de Joan Pau II sobre les indulgències (29/9/1999)
# Esquí de fons als Jocs Olímpics d'hivern de 1988

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1988 celebrats a la ciutat de Calgary (Canadà) es disputaren vuit proves d'esquí de fons, quatre en categoria masculina i quatre més en categoria femenina. En aquesta edició s'introduí la modalitat de l'esquí de fons en estil lliure en les proves de 50 km. (categoria masculina) i 20 km. (categoria femenina), en la resta de proves es mantingué l'estil clàssic.
Les proves es realitzaren entre els dies 14 i 27 de febrer de 1988 a les instal·lacions esportives de Canmore Nordic Centre Provincial Park. Hi participaren un total de 197 esquiadors, entre ells 120 homes i 77 dones, de 35 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| 15 km Detalls | Mikhail Devyatyarov | Pål Gunnar Mikkelsplass | Vladímir Smirnov |
| 30 km Detalls | Alexey Prokurorov | Vladímir Smirnov | Vegard Ulvang |
| 50 km Detalls | Gunde Svan | Maurilio De Zolt | Andy Grünenfelder |
| 4x10 km relleus Detalls | SuèciaJan Ottosson Thomas Wassberg Gunde Svan Torgny Mogren | Unió SovièticaVladímir Smirnov Vladímir Sakhnov Mikhail Devyatyarov Alexey Prokurorov | TxecoslovàquiaRadim Nyč Václav Korunka Pavel Benc Ladislav Švanda |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| 5 km Detalls | Marjo Matikainen | Tamara Tikhonova | Vida Vencienė |
| 10 km Detalls | Vida Vencienė | Raïssa Smetànina | Marjo Matikainen |
| 20 km Detalls | Tamara Tikhonova | Anfisa Reztsova | Raïssa Smetànina |
| 4x5 km relleus Detalls | Unió SovièticaSvetlana Nageykina Nina Gavrilyuk Tamara Tikhonova Anfisa Reztsova | NoruegaTrude Dybendahl Marit Wold Anne Jahren Marianne Dahlmo | FinlàndiaPirkko Määttä Marja-Liisa Kirvesniemi Marjo Matikainen Jaana Savolainen |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | Unió Soviètica | 5 | 5 | 3 | 13 |
| 2 | Suècia | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 3 | Finlàndia | 1 | 0 | 2 | 3 |
| 4 | Noruega | 0 | 2 | 1 | 3 |
| 5 | Itàlia | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 6 | Suïssa | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 6 | Txecoslovàquia | 0 | 0 | 1 | 1 |
| Total | Total | 8 | 8 | 8 | 24 |