OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Eleccions generals japoneses de 2021

Les eleccions generals japoneses de 2021 (第49回衆議院議員総選挙, Dai 49 kai Shūgiin giin sōsenkyo) es van celebrar el diumenge 31 d'octubre de 2021 per tal de renovar els 465 membres de la Cambra de Representants del Japó per a un nou mandat de quatre anys.

## Antecedents

Les eleccions van seguir un període tumultuós de la política japonesa que va veure la dimissió sobtada del primer ministre Shinzo Abe el 2020 a causa de problemes de salut i el breu mandat de primer ministre del seu successor Yoshihide Suga, que va renunciar com a líder del governant Partit Liberal Democràtic (LDP) després d'uns mesos al càrrec a causa dels baixos índex d'aprovació i fou succeït per Fumio Kishida el 4 d'octubre de 2021. Des de les eleccions generals japoneses de 2017 es va consolidar bona part del centreesquerra del país en el reforçat Partit Democràtic Constitucional (CDP) i la formació del partit populista d'esquerra Reiwa Shinsengumi liderat per l'exactor Taro Yamamoto.

## Conseqüències

Fumio Kishida va mantenir el càrrec de primes ministre tot i que el Partit Liberal Democràtic (PLD) va perdre 25 escons, formant un nou govern de coalició del PLD amb Kōmeitō.

## Referències

* ↑ «Voting for Japan's Lower House underway» (en anglès). NHK World-Japan. [Consulta: 31 octubre 2021].
* ↑ Yuko Kato «Shinzo Abe: Japan's PM resigns for health reasons» (en anglès). BBC news, 28-08-2020 [Consulta: 28 agost 2020]. «He will remain in his post until a successor is chosen»
* ↑ «Yoshihide Suga to step down as Japan's prime minister» (en anglès). BBC, 03-09-2021. [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ «Fumio Kishida: Japan's new prime minister takes office» (en anglès). BBC News, 04-10-2021.
* ↑ Susumu Kuronuma. «Japan's fractured opposition unites as party of 140-plus lawmakers» (en anglès). Nikkei Asia, 11-09-2020. [Consulta: 11 novembre 2024].
* ↑ 産経新聞. «山本太郎氏「れいわ新選組」設立 「この国の人々、お守りいたす」» (en japonès), 10-04-2019. [Consulta: 27 octubre 2024].
* ↑ «Fumio Kishida re-elected Japan PM, Yoshimasa Hayashi named foreign minister» (en anglès). Kyodo News, 10-11-2021. [Consulta: 4 novembre 2024].
Eleccions al Japó :
# Nico Klopp

Nico Klopp (Bech-Kleinmacher, 18 de setembre de 1894- Ciutat de Luxemburg, 28 de desembre de 1930) va ser un pintor luxemburguès, recordat sobretot per les seves pintures postimpressionistes d'escenes del riu Mosel·la, on vivia.

## Biografia

Klopp va assistir a l'Escola d'Arts i Oficis de Luxemburg abans d'estudiar art a Colònia (1916-1918) i a Weimar (1919-1920).
A mitjan dècada de 1920, va ser un dels pintors que no només van reaccionar contra les tendències del segle xix, sinó també contra els impressionistes, inspirat per artistes com a Vincent van Gogh i Paul Cézanne. Juntament amb Joseph Kutter i un grup d'altres artistes de Luxemburg, es va separar del Cercle artistique de Luxembourg i es va convertir en un dels fundadors del Salon de la Sécession el 1927, inspirat per secessionistes desenvolupats a Múnic, Viena i Berlín.
Klopp va viure a Remich on va pintar nombroses pintures del pont sobre el Mosel·la. Tant els seus paisatges i les seves natures mortes són distintives a la seva coloració brillant i els seus cops sòlids que exposen clarament els temes principals. Va exposar les seves obres a molts salons i exposicions a Luxemburg, Trèveris, Nancy, Bruges i Echternach. Va morir a la ciutat de Luxemburg el 29 de desembre 1930, quan només en tenia 36.

## Galeria

* Nico Klopp: Still Life with Fruit (1930)
* Nico Klopp: Stretch of the Moselle at Greiveldange with Stadtbredimus (1930)
* Nico Klopp: The Bridge at Remich (1925)
* Nico Klopp: The Moselle near Schengen (1924)

## Referències

* ↑ «Klopp Nico». A: Luxemburger Lexikon (en alemany). Luxemburg: Ediciones de Guy Binsfeld, 2006.
* 1 2 «Garry Little» (en francès). Luxembourg Stamps, 1994. [Consulta: 1r juliol 2015].
* 1 2 «"Nico Klopp (1894-1930)"». Musée National d'Histoire et d'Art. Arxivat de l'original el 2011-07-18. [Consulta: 1r juliol 2015].

## Bibliografia

* Nico Klopp (1894–1930) (en francès). Luxembourg: Musée d'Histoire et d'Art. Editions Gérard Klopp. ISBN 2-906535-85-0.
# Regne del Sud

Amb el terme Regne del Sud - Regno del Sud (italià) - es coneix el període comprès entre setembre de 1943 i juny de 1944, quan el rei Víctor Manuel III i Pietro Badoglio es van instal·lar a Bríndisi, en territori ocupat per les tropes aliades que controlaven el sud d'Itàlia, Sicília i Sardenya i que es va anar estenent amb l'avançament del front de guerra cap al nord.
Aquest període, que conclou amb la proclamació de la República Italiana (2 de juny de 1946), se subdivideix en quatre moments:
* Interregne: des de la tarda del 8 de setembre de 1943, quan Badoglio va llançar la proclama on anunciava l'armistici amb els aliats, moment que va coincidir amb la fuga de Roma de Víctor Manuel III fins a la reaparició del rei i la seva família a Bríndisi.
* Regne d'Itàlia, amb capital a Bari des del 9 de setembre de 1943 fins al 4 de juny de 1944.
* Regència del príncep Humberto de Savoia: del 5 de juny de 1944 al 9 de maig de 1946.
* Regnat d'Humberto II del 9 de maig de 1946 al 2 de juny de 1946, quan el rei es va exiliar després de proclamar-se la República.

## Bibliografia

* Alosco, Antonio. Il partito d'azione nel "Regno del Sud". Napoli: Guida Editori, 2002. ISBN 88-7188-533-3.
* Bertoldi, Silvio. Il Regno del Sud. Quando l'Italia era tagliata in due. Milano: Rizzoli, 2003. ISBN 978-88-17-10664-1.
* Leuzzi, Vito A. Alleati, monarchia, partiti nel regno del Sud. Fasano: Schena, 1988. ISBN 978-88-7514-244-5.
* Mazzetti, Massimo. Salerno Capitale d'Italia. Edizioni del Paguro. Salerno, 2000. ISBN 8887248028
* Perfetti, Francesco. Parola di Re. Il diario segreto di Vittorio Emanuele. Firenze: Le Lettere, 2006. ISBN 978-88-7166-965-6.
# Candia (desambiguació)

«Candia» té aquests significats:
* Candia, nom venecià de Càndia (actualment anomenada Iràklio), capital de Creta, Grècia.
* Candia, població de l'estat de Nou Hampshire, Estats Units.
* Candia (sovint apareix escrit com Kandia) fou el nom que els portuguesos van donar a Senkadagala al centre de l'illa de Ceilan, derivada del singalès Kanda, que vol dir "muntanya" i fou aplicat tant al principat, oficialment Uda Rata, com a la capital que en singalès es deia oficialment "Senkanda Saila Sriwardhana Pura". El nom Kandy popularitzat pels anglesos (que és el nom actual) no fou conegut dels singalesos fins al segle xix.

## Referències

* ↑ Pieris, P. E.; Litt, D. Ceylon and the portuguese 1505 - 1658.
# Glacera Oberaletsch

La glacera Oberaletsch (en alemany: Oberaletschgletscher, que significa glacera sobre l'Aletsch) és una glacera de vall en el vessant sud dels Alps Bernesos, en el cantó del Valais. Tenia una longitud de 9 km amb una amplada mitjana de poc menys d'1 km i una àrea d'aproximadament 22 km² el 1973.
El sistema de la glacera Oberaletsch consta de dos braços aproximadament iguals. El de l'est té el seu punt de partida en el flanc sud-oest de l'Aletschhorn al voltant de 3.700 m i s'uneix al braç occidental (Beichgletscher) a la vall al peu del Nesthorn. Després la glacera flueix cap al sud-est cap a la Glacera d'Aletsch sense arribar-hi. La llengua de la glacera acaba al voltant de 2.150 m. Durant la Petita Edat de Gel, a mitjans del segle xix, la glacera formava part de la glacera d'Aletsch.
El Club Alpí Suís Oberaletschhütte (2.640 m) està per sobre de la unió dels dos braços glacials i és accessible per als excursionistes des de 2005 amb un nou camí des de Belalp.
L'àrea de la glacera Oberaletsch, juntament amb la glacera d'Aletsch, va ser declarada Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO al desembre de 2001.

## Vegeu també

* Retrocés de les glaceres des de 1850

## Referències

* ↑ WGMS: Fluctuations of Glaciers Database. World Glacier Monitoring Service, Zurich 2013 (DOI:10.5904/wgms-fog-2013-11), abgerufen am 11. Dezember 2013
* ↑ «Modeling glacier thickness distribution and bed topography over entire mountain ranges with GlabTop: Application of a fast and robust approach». Journal of Geophysical.

## Enllaços externs

* Glacera Oberaletsch a Glaceres en línia
* Xarxa de monitoreig de glaceres suïsses
# Paisatge protegit de Quezon

El paisatge protegit de Quezon és un àrea protegida situada a la República de les Filipines, que abasta els municipis de Pagbilao, Padre Burgos i Atimonan a la província de Quezon. El parc es troba al nord de la secció més estreta de Luzon, a uns 164 quilòmetres al sud-est de la ciutat cabdal de Metro Manila.

## Declaració

La zona va ser establerta com a parc nacional el 25 d'octubre de 1934 amb la Proclamació no.740. El parc abastava una superfície total de 535,08 hectàrees i va ser anomenada Parc nacional de Quezon. El 1940 es va ampliar en 983 hectàrees més, segons resolució no. 594. Després de la implementació del Sistema Nacional Integrat d'Àrees Protegides (NIPAS) el 1992, el parc va ser reclassificat com a paisatge protegit i va ser requalificat com Paisatge protegit de Quezon el 2 de juny de 2003 amb la Proclamació no. 394, i una superfície de 938 hectàrees.

## Característiques

El paisatge protegit de Quezon està situat al sud de la muntanya Sierra Madre. El paisatge correspon a selva baixa amb passatge càrstic i vegetació. Les activitats al parc inclouen l'observació d'aus, senderisme a la muntanya Mirador, trekking per observar la flora i la fauna, o trekking als 80 metres de les caigudes d'aigua Bantakay, al barangay Santa Catalina —d'entre els cinc salts d'aigua que hi ha a la zona, és el més accessible. A prop de les cataractes hi ha diverses coves obertes al públic, com la Cueva Santa i la cova Nilubugan.

## Història

El punt més alt del parc, a 366 m., és la muntanya Mirador. Durant la revolució filipina, la bandera de les Filipines es va elevar a la muntanya significant la conquesta de la regió. Les banderes dels Estats Units i el Japó també van ser hissades a la muntanya durant la seva colonització, i el 1946, la bandera de les Filipines es va plantar de nou després que el país va obtenir la independència. També anomenada muntanya Pinagbanderahan, que literalment significa «on es va hissar la bandera», la muntanya és fàcilment accessible a través d'una escala, amb una durada aproximada d'una hora o més per pujar. La cimera és un punt estratègic per a la visualització de les muntanyes properes com Banahaw, les províncies de l'illa de Marinduque o Mindoro i les principals ciutats de Quezon.

## Referències

* ↑ "Quezon National Park". World Wildlife Adventures. Consultat el 2012-06-19.
* ↑ "202 Initial Components of the NIPAS Act". Protected Areas and Wildlife Bureau. Consultat el 2012-06-19.
* ↑ "Protected Areas in Region 4-A CALABARZON". Protected Areas and Wildlife Bureau. Consultat el 2012-06-19.
* 1 2 3 "Mt. Pinagbanderahan, Bantakay Falls, and Quezon National Forest Park". Pinoy Mountaineer. Consultat el 2012-06-19.
* ↑ "Tourism" Arxivat 2016-11-18 a Wayback Machine.. Atimonan Online. Consultat 2012-06-19.
# Iekaterina Ankinóvitx

Iekaterina Aleksàndrovna Ankinóvitx (en rus i txuvaix Екатерина Александровна Анкинович) (Yelçĕk/Iàltxki, Txuvàixia, Unió Soviètica, 24 de novembre de 1911 - Almati, Kazakhstan, 10 de juliol de 1991) va ser una geòloga i mineralogista soviètica, doctora en ciències i professora. Va descobrir 12 espècies de minerals i, entre altres guardons, va guanyar el premi Lenin i el premi Stalin.
Es va graduar el 1937 a l'Institut Miner de Leningrad, més tard conegut com Universitat Minera de Sant Petersburg, i el 1964 es va doctorar en Ciències en l'especialitat de Geologia i Mineralogia. Va treballar al Servei Geològic del Kazakhstan, i es va convertir en professora el 1967, arribant a ser la cap del departament de "Cristal·lografia, mineralogia i petrografia".
L'any 2002 una nova espècie mineral, l'ankinovitxita, va ser anomenada en honor seu i del seu marit, el professor Stepan Guerassimóvitx Ankinóvitx, per la seva tasca en dipòsits de vanadi asiàtics.

## Premis

* Premi Stalin, tercer grau (Premi Estatal de l'URSS) l'any 1948 per "Recerca geològica i desenvolupament del jaciment de polimetalls de Nikolàievsk".
* Medalla per la Tasca Meritòria durant la Gran Guerra Patriòtica de 1941-1945.
* Científic honorífic de l'RSS del Kazakhstan (1974).
* Medalla descobridora de dipòsits de l'URSS.
* Premi Lenin.

## Referències

* 1 2 3 «Kazakhstan National Encyclopedia (ru) - Vol 1 of 5 (2004).pdf» p. 221 - Анкинович, Екатерина Александровна. [Consulta: 11 desembre 2021].
* 1 2 «Анкинович, Екатерина Александровна». [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «Ankinovichite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ Karpenko, V.Yu., Pautov, L.A., Sokolova, E., Hawthorne, F.C., Agakhanov, A.A., Dkaya, T.V., Bekenova, G.K. «Ankinovichite, nickel analogue of alvanite, a new mineral from Kurunsak (Kazakhstan) and Kara-Chagyr (Kirgizia)» (en anglès). Zapiski Vserossiyskogo Mineralogicheskogo Obshchestva, 133(2), 2004, pàg. 59-68 [Consulta: 11 desembre 2021].
* ↑ «Надырбаев Акбатир Алуадинович - Председатель Комитета геологии и недропользование Министерства индустрии и инфруструктурного развития РК». [Consulta: 11 desembre 2021].
# Jacques Triger

Jacques Triger (Mamers (Sarthe), 10 de març del 1801 - París, 16 de desembre del 1867) va ser un enginyer geòleg francès. De vegades anomenat Jules per confusió amb el seu germà, el seu cognom apareix a la llista dels 72 noms inscrits a la Torre Eiffel.

## Biografia

Va estudiar primer a La Flèche i a París on es trobà amb el geòleg Louis Cordier el 1825. Als 32 anys,junt amb administradors de renom, inicià noves indústries a Sarthe i Mayenne incloent l'explotació de mines de carbó pel procediment Triger.
També va fer recerca en geologia, com l'elaboració del mapa geològic de Sarthe i en paleontologia, formant part del primer equip que va excavar el jaciment de Roc-en-Paille (Chalonnes-sur-Loire, Maine-et-Loire). Morí a París el 1867, en el transcurs d'una reunió de la Société Géologique de France.

### Homenatges

* Oficial de la Legió d'Honor el 1844
* Gran premi de mecànica de l'Institut de France el 1852

## Bibliografia

* Blerzy, H «Les fondations par l'aire comprimé». La Nature, 1873, pàg. 148-150.
* Gille, Bertrand. Histoire des techniques. París: Gallimard, 1978 (La Pléiade). ISBN 978-2-07-010881-7.
* Martin, F «Le foncage Triger, plus d'un siecle et demi d'efficacité - The "Triger" caisson sinking method». Tunnels et ouvrages souterrains, nº 182, Mars/Avril 2004, pàg. 93-95. Arxivat de l'original el 2008-11-19 [Consulta: 19 novembre 2015].

## Enllaços externs

* «L'Industrie du charbon entre Loire et Layon. Rappel Historique» (en francès).
# Georg Braun

Georg Braun també Brunus, Bruin; (Colònia, 1541 - 10 de març de 1622) va ser un geògraf i cartògraf alemany. Des de 1572 fins a 1617 va editar el Civitates Orbis Terrarum, que conté 546 perspectives, imatges aèries i mapes de ciutats de tot el món. Va ser el principal editor d'aquest treball, va adquirir les planxess, va contractar els artistes, i va escriure els textos. Va morir com un octogenari el 1622, estant l'únic supervivent de l'equip original en ser testimoni de la publicació del volum VI el 1617.
La seva principal professió era com a clergue catòlic, va passar trenta-set anys com a canonge i degà a l'església Santa Maria ad Gradus a Colònia. La seva obra en sis volums va ser inspirada per la Cosmographia de Sebastian Münster. A la forma i disseny s'assembla al Theatrum Orbis Terrarum de 1570 per Abraham Ortelius.
La publicació de Braun situa nous estàndards en la cartografia durant més de 100 anys. Frans Hogenberg (1535-1590, de Mechelen) va crear les planxes per als volums del I al IV, i Simon van den Neuwel va crear les mateixes per als volums V i VI. Altres contribuïdors van ser Joris Hoefnagel, Jacob Hoefnagel, el cartògraf Daniel Freese, i Heinrich Rantzau. També van ser utilitzats treballs de Jacob van Deventer, Sebastian Münster, i Johannes Stumpf. Principalment es descriuen ciutats europees a la publicació, tanmateix, Casablanca, i Ciutat de Mèxic/Cuzco en un full també s'inclouen al volum I.

## Referències

* ↑ «Neue Deutsche Biographie». Arxivat de l'original el 2017-11-09. [Consulta: 7 juliol 2015].
* ↑ «Civitates orbis terrarum - Braun and Hogenberg». Arxivat de l'original el 2018-10-31. [Consulta: 7 juliol 2015].
* ↑ «Map of Casablanca, 1572, Braun and Hogenberg». Historic-cities.huji.ac.il. Arxivat de l'original el 2018-10-13. [Consulta: 7 juliol 2015].
* ↑ «Map of Mexico City & Cuzco, 1572, Braun and Hogenberg». Historic-cities.huji.ac.il. Arxivat de l'original el 2015-05-16. [Consulta: 7 juliol 2015].

## Bibliografia

* Elliot, James. The City in Maps: Urban Mapping to 1900. British Library London, 1987. ISBN 0-7123-0134-8.
* Vere Tooley, Ronald. , 1979. ISBN 0-8451-1701-7.
* Bagrow, Leo; Ortelius, Abraham. A. Ortelii Catalogus Cartographorum. J. Perthes, 1928.
# Alberche

El Alberche és un riu espanyol que discorre per les comunitats autònomes de Castella i Lleó, Madrid i Castella-la Manxa. Neix en el vessant sud de la Serra de Villafranca, pertanyent al Sistema Central. Després d'un trajecte de 177 km, desemboca per la dreta en el Tajo, a l'altura de Talavera de la Reina (Toledo).
Està regulat en els embassaments de Burguillo i Charco del Cura (Àvila); San Juan y Picadas (Madrid); i Cazalegas (Toledo). Entre els seus principals afluents es troben el Cofio i el Perales.

## Curs

El Alberche, el nom del qual podria provenir del vocable àrab al-birka, que significa «estany», presenta un fort estiatge, característica comuna a tots els rius que neixen del vessant meridional del Sistema Central. En el plànol geològic, serveix de frontera entre les serres de Gredos i de Guadarrama.
Aquest riu posseeix un recorregut singular, en forma d'angle recte invertit, a conseqüència del colze de captura provocat pel riu Perales, que li tributa dins del municipi madrileny d'Aldea del Fresno. Des del seu naixement fins a la citada localitat flueix en adreça oest-aquest, per després girar bruscament cap al sud, rumb que manté fins a la seva desembocadura.
# Pi del Taure

Pi del Taure (π Tauri) és un estel a la constel·lació del Taure de magnitud aparent +4,69. S'hi troba a una distància aproximada de 455 anys llum respecte al Sistema Solar.
Pi del Taure és una gegant groga de tipus espectral G7IIIa amb una temperatura efectiva de 5.011 K. Encara que semblant a unes altres gegants com Capella A (α Aurigae), Vindemiatrix (ε Virginis) o ο Tauri —aquesta última també en Taure—, emet major quantitat de radiació que moltes d'elles; així, és 4 vegades més lluminosa que Capella A o Vindemiatrix, i 324 vegades més lluminosa que el Sol.
Pi del Taure té un radi 30 vegades més gran que el radi solar, valor obtingut a partir de la mesura directa del seu diàmetre angular —1,55 mil·lisegons d'arc. Igual que altres gegants, gira sobre si mateixa lentament, sent la seva velocitat de rotació projectada de 4,96 km/s. La seua metal·licitat és comparable a la solar ([Fe/H] = -0,08). Posseeix una massa gairebé 4 vegades major que la massa solar i la seva edat s'estima en només 170 milions d'anys.

## Referències

* ↑ «The Perkins catalog of revised MK types for the cooler stars» (en anglès). The Astrophysical Journal Supplement Series, 10-1989, pàg. 245–266. DOI: 10.1086/191373.
* 1 2 3 4 5 6 Afirmat a: Gaia Early Data Release 3. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 3 desembre 2020.
* ↑ Afirmat a: Catalogue of Stellar Photometry in Johnson's 11-color system. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 2002.
* 1 2 3 Steven Majewski «Determining ages of APOGEE giants with known distances» (en anglès). Astrophysical Journal, 1, 20-01-2016. DOI: 10.3847/0004-637X/817/1/40.
* ↑ Afirmat a: Catàleg de velocitats rotacionals dels estels. Indicat a la font segons: SIMBAD. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: juny 1970.
* ↑ «APOGEE Data and Spectral Analysis from SDSS Data Release 16: Seven Years of Observations Including First Results from APOGEE-South». Astronomical Journal, 3, 9-2020. DOI: 10.3847/1538-3881/ABA592.
* ↑ «73 Tauri - Star» (en anglès). SIMBAD (Centre de Dades astronòmiques d'Estrasburg). [Consulta: 11 desembre 2020].
* 1 2 Takeda, Y.; Sato, B.; Murata, D. «Stellar Parameters and Elemental Abundances of Late-G Giants». Publications of the Astronomical Society of Japan, 60, 4, 2008. pp. 781 - 802.
* ↑ Richichi, A.; Percheron, I.; Khristoforova, M. «CHARM2: An updated Catalog of High Angular Resolution Measurements». Astronomy and Astrophysics, 431, 4, 2005. pp. 773-777.
* ↑ Hekker, S.; Meléndez, J. «Precise radial velocities of giant stars. III. Spectroscopic stellar parameters». Astronomy and Astrophysics, 475, 3, 2007. pp. 1003-1009.
# Districte de Goranboy

Goranboy (àzeri: Goranboy rayonu), és un dels 66 districtes de l'Azerbaidjan amb el centre administratiu a la ciutat de Goranboy. Pertany a la regió econòmica de Ganja-Dashkasan.
El nom de la regió prové de la ciutat de Goranboy, la capital del districte. Aquest topònim deriva de la paraula Gerani (el riu que travessa la ciutat) i Boyahmedli (antic nom de la ciutat). Amb el temps, la partícula "Ahmedli" es va eliminar del nom de la ciutat.

## Referències

* ↑ Azärbaycan toponimlärinin ensiklopedik lüğäti. Bakı: Şärq-Qärb, 2007. ISBN 978-9952-34-155-3.
# Giorgio Andreoli

Giorgio Andreoli, conegut també com a Mestre Giorgio Andreoli o Mestre Giorgio, (Intra fracció de Verbania, entre 1465 i 1470 - Gubbio, 1555) va ser un terrissaire italià, conegut com a estudiós i perfeccionador de la tècnica del llustre als objectes ceràmics. S'havia traslladat a Gubbio el 1490 amb els seus germans Giovanni i Salimbene, tots dos també terrissaires. Va instaurar una nova tècnica decorativa que s'ha vinculat al seu nom, amb la qual s'obtenia una ceràmica ja cuita, mitjançant l'aplicació, d'una pel·lícula de substàncies metàl·liques que, després d'una segona cocció, mostrava els efectes iridescents.
Aquesta tècnica no era del tot desconeguda, de fet, va ser utilitzada pels perses des del segle viii i posteriorment es va aplicar a la pisa daurada o reflex hispano-àrab, però el mèrit d'Andreoli va ser el poder perfeccionar-la.
L'èxit del seu treball va ser tan gran que d'altres localitats conegudes per la seva ceràmica, com Faenza, Urbino i Pesaro, li van enviar peces d'alta qualitat perquè fossin decorades per Andreoli, qui per un temps, va ser ajudat en la seva activitat pels seus fills Vicenzo i Ubaldo.
El 1498 se li va concedir la ciutadania i també l'exempció d'un impost especial per un període d'uns vint anys, això representava un senyal que la seva obra va ser particularment popular en aquells anys. Més tard, el papa Lleó X,[va prolongar l'exempció per temps indefinit.

## Referències

* 1 2 DDAA, 1964, p. 225.
* ↑ «Dizionario Biografico degli italiani» (en italià). Treccani, ad vocem. [Consulta: 27 desembre 2014].

## Bibliografia

* DDAA. Le Muse Volum I (en italià). Novara: De Agostini, 1964.