OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Anna de Saxònia

Anna de Saxònia (Dresden, 23 de desembre de 1544 - 18 de desembre de 1577) va ser l'única filla i hereva de l'elector Maurici de Saxònia, i d'Agnès, filla gran del landgravi Felip I de Hesse. Va ser la segona esposa de Guillem I d'Orange-Nassau.

## Descendència

Anna tenia fama de ser una dona poc atractiva, però la riquesa i noblesa del seu rang va atreure nombrosos pretendents. El 25 d'agost de 1561 es va casar amb Guillem I d'Orange-Nassau, amb qui va tenir cinc fills:
* Anna (1562), morta en la infància.
* Anna de Nassau (1563-1588), es va casar amb Guillem Lluís de Nassau-Dillenburg.
* Maurici August Felip (1564-1566), mort en la infància.
* Maurici de Nassau (1567-1625), estatúder i príncep d'Orange.
* Emília de Nassau (1569-1629), es va casar amb el príncep Manuel de Portugal (1568-1638), fill del prior de Crato, pretendent a la corona lusitana.

## Darrers anys

Anna tenia un caràcter inestable, canviant entre la malenconia, la violència i l'impuls suïcida. La seva personalitat impredictible va acabar cansant el seu marit Guillem i la ciutadania.
Embarassada del seu advocat, Jan Rubens, va donar a llum una filla il·legítima, Cristina, el 22 d'agost de 1571. Assabentat Guillem, en aquell temps ocupat en la Guerra dels Vuitanta anys contra Espanya, va manar arrestar Rubens i va apartar d'ella els seus cinc primers fills, els quals Anna no tornaria a veure mai més. Jan Rubens seria alliberat i tornaria amb la seva esposa legítima, amb qui arribaria a ser pare del famós pintor Peter Paul Rubens.
Anna va ser enviada al castell de Beilstein junt amb la seva filla Cristina. Allà el seu caràcter es va tornar encara més excèntric, patint al·lucinacions i atacs de còlera. Cristina va ser apartada del seu costat i enviada a viure amb els seus germanastres. Guillem va anul·lar el seu matrimoni, i es tornà a casar dues vegades més. Anna va viure la resta dels seus dies a Dresden, on va morir el 1577 als 32 anys.

## Referències

* ↑ Byfield, 2010, p. 292.
* 1 2 3 Midelfort, 1994, p. 55-60.

## Bibliografia

* Byfield. A century of giants, A.D. 1500 to 1600: in an age of spiritual genius, western Christendom shatters (en anglès). Edmonton: Christian History Project, an activity of SEARCH, the Society to Explore and Record Christian History, 2010. ISBN 9780968987391.
* Midelfort, H.C. Erik. Mad princes of renaissance Germany (en anglès). Charlottesville: University Press of Virginia, 1994. ISBN 0813915007.

## Enllaços externs

* Biografia d'Anna de Saxònia.
# NGC 7243

NGC 7243 o Caldwell 16, és un cúmul obert i objecte Caldwell en la constel·lació del Llangardaix. Brilla a una magnitud +6,4. S'hi troba a la vora de les estrelles visibles a ull nu Alfa Lacertae, 4 Lacertae i IC 5217. És a una 2.800 anys llum i sembla tenir uns 100 milions d'anys, estant format de principalment estrelles blaves i blanques.

## Referències

* ↑ Ralf-Dieter Scholz «Astrophysical parameters of Galactic open clusters» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 3, 18-07-2005, pàg. 1163–1173. DOI: 10.1051/0004-6361:20042523.
* ↑ Afirmat a: SIMBAD.
* 1 2 Marcelo Assafin «Proper motions of the optically visible open clusters based on the UCAC4 catalog» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 2014, pàg. 79–79. DOI: 10.1051/0004-6361/201323226.
* ↑ Andrea Kunder «A RAVE investigation on Galactic open clusters» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 4-2017, pàg. 106–106. DOI: 10.1051/0004-6361/201630012.
* 1 2 «The orbits of open clusters in the Galaxy» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 4, 11-11-2009, pàg. 2146–2164. DOI: 10.1111/J.1365-2966.2009.15416.X.
* ↑ Martin Netopil «On the metallicity of open clusters» (en anglès). Astronomy and Astrophysics, 1-2016. DOI: 10.1051/0004-6361/201526370.
* ↑ «NGC 7243». eSky. [Consulta: 6 agost 2008].

## Bibliografia

* Pasachoff, Jay M. «Atlas of the Sky». A: Stars and Planets (en english). Nova York, NY: Peterson Field Guides, 2000, p. 578 pg. ISBN 0-395-93432-X.
* Caldwell-Moore, Sir Patrick. Firefly: Atlas of the Universe (en english). Firefly Books Limited, 2003. ISBN 1-55297-819-2.

## Enllaços externs

* NGC 7243
* Simbad - NGC 7243
* VizieR - NGC 7243
* NED - NGC 7243
# Teatro Campoamor

El Teatro Campoamor és un teatre d'Oviedo, inaugurat el 1892, conegut per ser l'escenari del lliurament dels Premios Príncipe de Asturias. Es va ubicar en els terrenys del convent de Santa Clara. El 1876 es presenta el projecte de construcció. A proposta de l'escriptor Leopoldo Alas (Clarín), va ser batejat amb el nom de l'escriptor Ramón de Campoamor. La primera remodelació data de 1916. Durant la Guerra Civil Espanyola, el teatre queda gairebé destruït. El 1948, feta la reconstrucció, torna a obrir les portes.

## Enllaços externs

* Teatro Campoamor - Lloc web oficial
* Òpera a Oviedo
# Pont d'Esponellà

Pont d'Esponellà és un pont públic de l'arquitectura del ferro situat a Esponellà (Pla de l'Estany) i protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un pont aixecat sobre el riu Fluvià. Presenta sis forats, el central és cobert amb una jàssera metàl·lica de gelosia i la resta presenta arcs de mig punt. L'estructura és feta amb carreus regulars i a la base de les pilastres de l'arc central hi ha uns reforços triangulars. La part superior dels arcs és rematada per uns arquets volats de totxo, que fan de suport de la moderna barana metàl·lica.

## Història

En un document del segle xiv (1392), Sibil·la de Vilademuls autoritza la construcció del pont. L'obra es va acabar el segle xv (1442). Al segle xviii (1731) hi havia una garita en una punta per vigilar el pas del pont. L'any 1794 es va volar la part central del pont per impedir el pas de l'exèrcit francès. No es va restaurar fins a principis del segle XX (1900-1903) seguint el projecte de Martí sureda. Durant la retirada de l'exèrcit republicà, l'any 1939, va tornar a ser enderrocat. El van restaurar a finals del mateix any amb la forma actual.

## Referències

* 1 2 3 «Pont d'Esponellà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Caecilia bokermanni

Caecilia bokermanni és una espècie d'amfibis de la família Caeciliidae que habita a Colòmbia, Equador i, possiblement, a Perú en boscos tropicals o subtropicals humits i a baixa altitud.

## Referències

* ↑ «AmphibiaWeb - Caecilia bokermanni». [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia bokermanni Taylor, 1968 | Amphibian Species of the World». American Museum of Natural History. [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia bokermanni: IUCN SSC Amphibian Specialist Group: The IUCN Red List of Threatened Species 2019: e.T59506A49348109» (en anglès). UICN Red List, 13-02-2017. DOI: 10.2305/iucn.uk.2019-3.rlts.t59506a49348109.en.
* ↑ «Caecilia Linnaeus, 1758» (en francès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 21 octubre 2024].
# Joc de taula de rol

Un joc de taula de rol (o joc de rol de llapis i paper) és una forma de joc de rol (RPG) en què els participants descriuen les accions dels seus personatges a través del discurs. Els participants determinen les accions dels seus personatges basant-se en la seva caracterització, i les accions tenen èxit o fallen segons un conjunt de normes i directrius seguint un sistema formal. Dins de les regles, els jugadors tenen llibertat d'improvisar; les seves opcions configuren la direcció i el resultat del joc.
A diferència d'altres tipus de jocs de rol, sovint es realitzen jocs de rol de taula seguint un radioteatre: només actua el component parlat d'un rol. Aquesta actuació no sempre és literal, i els jugadors no sempre parlen exclusivament del personatge En comptes d'això, els jugadors interpreten el seu paper decidint i descrivint quines accions tindran els seus personatges dins de les regles del joc. En la majoria de jocs, un jugador especialment designat s'anomena el director del joc (o game master, GM)—també conegut com el Dungeon Master (DM) a Dungeons & Dragons, àrbitre per a tots els jocs de Game Designers' Workshop, o narrador pel sistema narratiu—crea un ambient en què cada jugador juga el paper d'un sol personatge. El GM descriu el món del joc i els seus habitants; els altres jugadors descriuen les accions previstes dels seus personatges i el GM descriu els resultats. Alguns resultats són determinats pel sistema de joc i alguns són triats pel GM.
Els termes llapis i paper i taula solen utilitzar-se per distingir aquest format de RPG d'altres formats, ja que ni el llapis ni el paper ni la taula són estrictament necessaris.

## Referències

* ↑ Kim, John. «What is a Role-Playing Game?». [Consulta: 9 setembre 2008].
* 1 2 3 Kim, John. «"Narrative" or "Tabletop" RPGs». [Consulta: 9 setembre 2008].
* ↑ Cover, Jennifer Grouling. The Creation of Narrative in Tabletop Role-Playing Games. McFarland & Company, 2010, p. 6. ISBN 978-0-7864-4451-9. «As suggested by the name, TRPGs are played face-to-face (around a table, most likely), and involve players 'acting out' a role. This acting is not always literal. Players do not arrive in costume or speak exclusively in-character — something that differentiates TRPGs from live-action role-playing games (LARPs). Instead, players develop characters based on certain rules and are responsible for deciding what those characters do over the course of the game.»

## Enllaços externs

* Joc de taula de rol a Curlie
* Pen & Paper Arxivat 2011-05-04 a Wayback Machine. - RPG database
* RPG.Net - RPG community and database
# Llista de monuments del Baix Llobregat

Llista de monuments del Baix Llobregat inclosos en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català per a la itectònic.
La comarca està desglossada per llistes municipals:
* Llista de monuments d'Abrera
* Llista de monuments de Begues
* Llista de monuments de Castelldefels
* Llista de monuments de Castellví de Rosanes
* Llista de monuments de Cervelló
* Llista de monuments de Collbató
* Llista de monuments de Corbera de Llobregat
* Llista de monuments de Cornellà de Llobregat
* Llista de monuments d'Esparreguera
* Llista de monuments d'Esplugues de Llobregat
* Llista de monuments de Gavà
* Llista de monuments de Martorell
* Llista de monuments de Molins de Rei
* Llista de monuments d'Olesa de Montserrat
* Llista de monuments de Pallejà
* Llista de monuments de la Palma de Cervelló
* Llista de monuments del Papiol
* Llista de monuments del Prat de Llobregat
* Llista de monuments de Sant Andreu de la Barca
* Llista de monuments de Sant Boi de Llobregat
* Llista de monuments de Sant Climent de Llobregat
* Llista de monuments de Sant Esteve Sesrovires
* Llista de monuments de Sant Feliu de Llobregat
* Llista de monuments de Sant Joan Despí
* Llista de monuments de Sant Just Desvern
* Llista de monuments de Sant Vicenç dels Horts
* Llista de monuments de Santa Coloma de Cervelló
* Llista de monuments de Torrelles de Llobregat
* Llista de monuments de Vallirana
* Llista de monuments de Viladecans

## Referències

* Llista del cercador de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic, a patrimoni.gencat.

## Vegeu també

* Llista de béns culturals d'interès nacional del Baix Llobregat.
# Sant Sadurní de Vilavenut

Sant Sadurní de Vilavenut és una església amb elements romànics i barrocs del poble de Vilavenut, al municipi de Fontcoberta (Pla de l'Estany), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de planta rectangular, formada originàriament per una sola nau i absis semicircular a la part posterior. Hi ha capelles laterals a la banda nord. Les parets portants són de carreus i la coberta és de teula àrab a dues vessants. La façana principal presenta la portalada d'accés amb llinda de pedra, que amaga l'antic arc de mig punt, actualment tapiat, de l'antic portal. Es conserva l'antiga porta de fusta amb els farratges de l'època romànica. El campanar és de planta quadrangular, rematat per una balustrada amb una cúpula en el seu interior. A la sagristia es conserva la imatge de la Mare de Déu de la Font, gòtica.

## Història

Els documents més antics, que fan referència a la parròquia, són del segle xiii. Segons aquests, la fundació de la parròquia de Vilavenut va ser obra de seglars que no tenien res a veure amb el Monestir de Banyoles. En documents del segle xvi s'esmenten les relíquies de la Santa Espina i de la Vera-creu i de l'existència d'un campanar amb dues campanes. En el segle xviii hi havia els altars de la Santa Espina, de la Creu i del Roses. Durant el segle xix l'església i el campanar van ser molt reformats tal com indica la inscripció que hi ha a la llinda de la porta d'entrada: "L'església fou reparada i el campanar fou fet de nou. 1850".

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Sadurní de Vilavenut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Caecilia crassisquama

Caecilia crassisquama és una espècie d'amfibis de la família Caeciliidae endèmica de l'Equador que habita en montans humits tropicals o subtropicals, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.

## Referències

* ↑ «Caecilia crassisquama Taylor, 1968» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia Linnaeus, 1758 | Amphibian Species of the World». American Museum of Natural History. [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia crassisquama: Diego Cisneros-Heredia, Ana Almendáriz, Mark Wilkinson: The IUCN Red List of Threatened Species 2004: e.T59509A11952112» (en anglès). UICN Red List, 30-04-2004. DOI: 10.2305/iucn.uk.2004.rlts.t59509a11952112.en.
* ↑ «AmphibiaWeb - Caecilia crassisquama». [Consulta: 21 octubre 2024].
# Hartbert de Bierum

Hartbert de Bierum (mort el 12 de novembre de 1150) va ser bisbe d'Utrecht entre el 1139 i el 1150.
Hartbert va ser consagrat com a bisbe el 24 de juliol de 1139. Durant el seu govern, la ciutat de Groningen va tenir una rebel·lió. Després que el bisbe havia sufocat la mencionada revolta, va fer un acord amb la ciutat a la qual] no se li va permetre construir un mur al voltant de si mateixa -un acord que no es va mantenir per molt de temps -.
El bisbe va donar el càrrec de prefector de Groningen al seu germà Ludolf, i al seu germà petit Leffart se li va regalar el castell de Coevorden al sud-est de Drenthe, que tenia control sobre l'únic camí entre Bourtangerbog des de Drenthe a Alemanya. Aquest nepotisme va ser la base de l'eventual pèrdua de Drenthe per al Bisbat d'Utrecht.

## Referències

* ↑ Jappe Alberts, W. Deutsche Biographie. digitalizat Heribert (Hartbert) Bischof von Utrecht (seit 1139), 12.11.1150., 1969. ISBN 3-428-00189-3.
# Jhalrapatan

Jhalrapatan (localment Patan) és una ciutat i municipalitat del Rajasthan, al districte de Jhalawar, que fou la capital de l'antic principat de Jhalawar. Tenia nombrosos temples (108 segons la tradició) amb moltes campanes, que li donaren nom (Jhalrapatan voldria dir "ciutat de les campanes") si bé altres teories diuen que deriva de Jhalra (deu) i, per tant, "Ciutat de les deus". El nom alternatiu Jhalawarpatan s'hauria originat pel clan jhala dels rajputs. Està situada a 24° 33′ N, 76° 10′ E﻿ / ﻿24.55°N,76.17°E﻿ / 24.55; 76.17 a la vora del riu Chandrabhaga, i consta al cens del 2001 amb una població de 30.112 habitants (el 1901 eren 7.955)

## Història

Ruïnes d'una antiga ciutat es troben a tot l'entorn de la ciutat; s'han trobat diversos objectes i monedes que confirmen l'antiguitat del lloc. Es conserven també quatre dels antics temples, el principal dels quals és el de Sitalesvara Mahadeva, considerat un dels més elegants dels temples indis i datat vers el 600; els altres són el de Kalikadevi, el de Varaha Avatara, i el temple jainista de Shantinatha. Al sud de la moderna ciutat hi havia la vila anomenada Chandravati, suposadament construïda pel raja Chandra Sena de Malwa, successor immediat (segons Abul Fadl) de Vikramaditya. Cuningham pensava que era la capital del districte de Sandrabatis esmentat per Claudi Ptolemeu. L'antiga ciutat hauria estat destruïda en temps d'Aurangzeb al final del segle xvii. Al nord de les restes de la ciutat Zalim Singh, el ministre regent de Kotah, va fundar la ciutat el 1796, uns 6 km al sud de l'aquarterament (chhaoni) fundat cinc anys abans, i va concedir als seus habitants exempcions de taxes i límits en les multes (privilegi que va durar fins al 1850). L'antic temple de Sat Seheli (Set Dames Joves) va quedar dins la nova ciutat; la capital del principat de Jhalawar es va traslladar a Jhalrapatan o més precisament a l'acantonament o camp militar (Jhalrapatan Chhaoni), que en formava part. El 1876 es va crear la municipalitat.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Ercavica

Ercavica és una antiga ciutat romana, amb la categoria de municipium, que s'enclava en l'actual terme municipal de Cañaveruelas, (província de Conca), en el límit amb la província de Guadalajara. En època visigoda fou la seu d'un bisbat.

## Història

Claudi Ptolemeu esmentà una Ergaouia (llatí Ergavia), ciutat que segons ell estava situada al nord-oest de les vascones Segia i Alabona i que per tant no era aquesta Ercavica (el seu nom tindria relació amb el riu Arga i podria correspondre a la moderna Arguedas, o bé Berbinzana a la vora del riu Arga). Pel que fa a l'Ercavica de Conca, es menciona per primera vegada en el context de la campanya del 179 aC de Tiberi Semproni Grac per les terres de Celtibèria. Titus Livi, narra com la cèlebre i poderosa ciutat d'Ercavica, impressionada pels desastres soferts per altres pobles del contorn, va obrir les portes als romans. Titus Livi narra que aquesta rendició no va ser sincera i que quan Grac retirava les seves tropes d'una comarca les hostilitats tornaven a començar. La ciutat de la que parla Titus Livi és la ciutat celtibèrica, de la qual la ciutat romana va prendre el nom. Mentre l'actual ciutat romana d'Ercavica està situada sobre un promontori a un marge del riu Guadiela i sobre el pantà de Buendía, la ciutat celtibèrica se situaria a escassos quilòmetres però en el marge contrari del riu, avui inundat per les aigües del pantà. L'accés al parc arqueològic es realitza a través del poble de Cañaveruelas per un camí de terra de 5 km, que es troba ben senyalitzat.
És a partir del segle ii aC quan la ciutat va adquirint l'aspecte típicament romà, amb un traçat regular i delimitada en el seu perímetre per una muralla. De la mateixa manera comptava amb els edificis tant públics com privats propis d'una ciutat romana. Serà sota el mandat d'August, entre els últims anys del segle I aC i els primers de l'I dC, quan hauria culminat l'edificació de la ciutat. És en el període immediatament posterior (Júlia-Clàudia) quan Ercavica adquireix l'estatus de municipi, dintre de la província Hispania Citerior Tarraconensis. Coincidint aquest període amb l'etapa de major plenitud, durant els segles I dC i II. Seria a partir del segle iii quan la ciutat va sofrint un lent declivi que provocarà el definitiu abandó entre els segles IV i V. Posteriorment la ciutat es coneixerà com a Arcavica i s'esmenta en els Concilis de Toledo.

## Enllaços externs

* Sobre aquest jaciment en la pàgina de Cervantes virtual Arxivat 2007-04-25 a Wayback Machine.
# Torre del Calç

Torre del Calç o Torre Descalç és una obra de Porqueres (Pla de l'Estany) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Conjunt format per una masia amb una antiga torre i una ermita adossada a un costat.
La torre és de planta quadrangular, de planta baixa i dos pisos bastida amb carreus irregulars. Amb el temps, a aquesta torre es van anar annexionat diferents cossos, per això la porta d'accés, un arc de mig punt adovellat, es troba a l'interior del mas.
El mas és d'estructura rectangular amb planta baixa i pis. La porta d'entrada, a la façana de llevant, és de grans dimensions i allandada. La resta d'obertures són quadrangulars, amb llinda i ampit.

## Història

Aquest habitatge era un mas fortificat unit a l'església de Sant Maurici de Calç. L'any 1017 es troba documentat com a "villa calvis". La torre va passar per diferents famílies fins que, l'any 1693, va ser comprada per la familia Campolier de Miànigues, actual propietària. Entre els segles XVII i XVIII, la torre s'hauria vist ampliada i convertida en un mas.

## Referències

* 1 2 3 4 «Torre Descalç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Caecilia dunni

Caecilia dunni és una espècie d'amfibi de la família Caeciliidae endèmica de l'Equador. que habita boscos tropicals o subtropicals humits i a baixa altitud, montans humits tropicals o subtropicals, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.

## Referències

* ↑ «Caecilia dunni Hershkovitz, 1938» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 18 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia dunni: IUCN SSC Amphibian Specialist Group: The IUCN Red List of Threatened Species 2019: e.T59512A98408180» (en anglès). UICN Red List, 20-07-2017. DOI: 10.2305/iucn.uk.2019-1.rlts.t59512a98408180.en.
* ↑ «Caecilia dunni Hershkovitz, 1938 | Amphibian Species of the World» (en anglès). American Museum of Natural History. [Consulta: 18 octubre 2024].
* ↑ «AmphibiaWeb - Caecilia dunni». [Consulta: 18 octubre 2024].
# Sant Valentí de Rodès

L'església de Sant Valentí de Rodès era la capella romànica, ara en ruïnes del Castell de Rodès, situat en el poble de Rodès, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord.
És l'antiga capella del castell de Rodès i és entre les ruïnes del castell; n'ocupa el sector sud-est, i era al costat de la porta d'accés al recinte del castell, portal actualment desaparegut.
La capella és del tot en ruïnes, però en queden diversos vestigis que permeten de reconèixer el lloc que ocupava dins del recinte. Era al primer pis de les dependències de l'angle sud-est del castell. La seva capçalera, quadrada i annexa a la muralla, era encarada a llevant. Es conserva la finestra en forma de creu grega en el pany de muralla conservat en aquell sector del castell, el més destacat del conjunt de les ruïnes. Està orientada d'oest a est, com és habitual en el romànic; a l'extrem de llevant se'n veu encara sencera una part de la volta, així com l'arrencada de la volta en el mur nord. Aquesta volta era d'una factura molt semblant a la de la sala inferior, conservada. Com la resta del castell, és obra del segle xi.
L'única referència documental de la capella data del 1350, quan es va reconèixer a Cornellà Amill, prevere de Rodès, un benefici existent en la capella situada dins del castell de Rodès.

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan. «Sant Valentí del castell de Rodès». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4.
* Becat, Joan. «136 - Rodès». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Conf 127. Sant Valentí de Rodès». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Mallet, Geraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 978-2-8599-8244-7.
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Rodès». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Mallet, 2003.
* ↑ Lloc on es troben les restes de Sant Valentí de Rodès en els ortofotomapes de l'IGN