OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Massana (Subirats)

Can Massana és un conjunt rural format per una masia i un edifici de planta baixa de Subirats (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Can Massana és un conjunt rural prop del nucli de Cantallops i format per dues edificacions tancades per un baluard. La masia és de planta basilical de tres crugies, la central més elevada, de planta baixa i dos pisos coberta a dues aigües amb teula àrab. Està tota arrebossada a excepció de les cantonades o els marcs de les obertures on es veuen els grans carreus de pedra sense desbastar. Les obertures de les golfes, a diferència de la resta que són allindades, són tres arcs de mig punt fets de maó de petites dimensions.
Al costat d'aquesta masia hi trobem un edifici de planta baixa i dos pisos de planta quadrangular. És de coberta plana amb barana de balustres. La façana té tres obertures a cada pis disposades de forma simètrica. Les obertures dels pisos superiors són balcons allindanats emmarcats per motllures. Les de la planta baixa, en canvi són l'entrada i dues finestres als seus laterals, totes tres arc escarser.

## Història

La família Massana és documentada des del 1550. Joan Massana el 1773 feu aixecar aquest mas. Cristòfor Massana, l'any 1892, decidí aixecar la casa annexa com a residència permanent de la família, mentre la masia era destinada a habitació de masovers i mossos.

## Referències

* 1 2 3 «Can Massana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Església fortificada de Lludient

L'església fortificada de Lludient, més coneguda al poble amb el nom d'Iglesia Vieja, és un antic edifici religiós, tancat al culte des del segle xviii, amb una marcada estructura defensiva i militar. El temple està catalogat, de manera genèrica, com Bé d'Interès Cultural, amb codi 12.08.073-003 Construït entre finals del segle xv i principis del segle xvi, s'empraren en l'obra carreus i maçoneria.
Presenta planta rectangular i un bon estat de conservació, destacant en el seu interior les nervadures gòtiques de la volta de la sagristia.
Va ser utilitzada per a finalitats bèl·liques sobretot durant les Guerres Carlines, la qual cosa queda patent en les espitlleres practicades en els murs de la nau principal i a la torre. També va ser la seu de l'Ajuntament de Lludient a primeries del segle xx.

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?
* 1 2 3 http://www.xn--castillosdeespaa-lub.es/es/content/iglesia-fortificada-de-ludiente
* 1 2 http://www.ludiente.es/es/page/historia-del-pueblo Arxivat 2016-02-02 a Wayback Machine.
* ↑ «El Archivo Mas, 1918» (en castellà). Ludiente Activo, 13-05-2013. [Consulta: 26 setembre 2016].
# Can Gabarra (Polinyà)

Can Gabarra és una masia del municipi de Polinyà (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La masia de Can Gabarra, s'inclou en el grup II de la classificació de Danés, de tipologia basilical.

## Descripció

A la façana principal presenta distribució simètrica d'obertures i una correspondència de volums respecte a la distribució interior-exterior de tres crugies: planta baixa, primer pis i golfes. A la planta baixa, portal d'entrada rectangular i d'arc escarser a la part superior. L'emmarcament és de maó. A cada costat hi ha una finestra rectangular de molt senzilla factura, també emmarcades en maó vist. El maó vist ha estat emprat, també, en algunes zones del parament per omplir el mur conjuntament amb les pedres de riera. A la planta del primer pis, es troba el mateix tractament de parament i finestres. En aquest cas, els primers maons han estat utilitzats per a configurar el sistema de barana que es troba a les tres finestres, conjuntament amb la disposició de fins maonets-rajoletes en forma de línia trencada donant-li una nota decorativa-ornamental.
A les golfes, tres finestres amb emmarcament de maons i arcada de mig punt una mica rebaixada. Les cobertes han experimentat una transformació quant als capcers de tipologia basilical, ja que el cos que sobresurt presenta una estructura totalment plana i gairebé al mateix nivell d'on surten els dos vessants laterals amb teulat de teules àrabs i de poca inclinació. No hi ha ràfec. El parament de tot l'edifici és de composició irregular: còdols, i carreus mal escairats amb combinació de maó.

## Referències

* 1 2 3 «Can Gabarra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 novembre 2015].
# Sant Martí del Puig

Sant Martí del Puig és una església al terme municipal de Gisclareny (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'església de Sant Martí del Puig és a la vall del Bastareny, enlairada sobre un turó.
És un edifici d'una sola nau coberta amb volta de canó i coronada amb un absis a llevant amb una finestra de doble esqueixada. És de reduïdes dimensions i amb parament de pedra irregular, disposat en filades i unit amb morter. L'absis té una finestra d'arc de mig punt de doble esqueixada i sense cap altre tipus d'ornamentació. La porta d'entrada, al mur de migjorn, està feta amb carreus de pedra diferents dels de la resta del parament i amb un arc de mig punt adovellat. A ponent s'alçà un gros campanar d'espadanya que abraça tota l'amplada del mur, amb dues obertures.
L'edifici ha sofert moltes modificacions, sobretot en afegir-se dos cossos al segle xviii, a manera de capelles laterals al mur de migjorn i tramuntana. Al centre de la nau i hi ha unes escales que baixen a la cripta amb sostre encofrat, segurament una fossa funerària d'època posterior al romànic.
Sant Martí és actualment sufragània de l'església parroquial de Gisclareny però en origen fou cap de parròquia. El 1255 el prevere Balaguer en tenia cura, després d'una avinença feta entre el prior de Sant Jaume de Frontanyà i el capellà J. Pruners. Els clergues que regien l'església del Puig obtenien com a benefici les seves rendes i també els de l'església de Gavarrós. A finals del segle xiii (1289) el capellà de Sant Martí del Puig fou multat pel bisbe d'Urgell perquè vivia en concubinat. El 1368 l'església era sufragània de Santa Maria de Gisclareny. A finals del s. XVIII ho era Sant Miquel de Turbians.

## Notes

* 1 2 «ESGLÉSIA DE SANT MARTÍ DEL PUIG DE LA BAGA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 desembre 2015].
# Pou de Vida

Pou de Vida és una masia de Folgueroles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia de planta quadrada coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana la qual està situada migdia. Consta de planta baixa, primer pis i golfes. El carener de la part de la façana és més allargat per tal de cobrir el cos de porxos, el qual està sostingut per dos pilars de pedra de secció quadrada i una barana al primer pis. Sota els porxos hi ha el portal primitiu que està descentrat del cos de l'edificació i és adovellat (parcialment mutilat pels porxos). Al primer pis s'hi obren dos portals i dues finestres, a les golfes s'oren, també, dos finestres amb els ampits motllurats. A llevant hi ha petites obertures de totxo, a tramuntana hi ha una finestra amb motllura i datada, a ponent hi ha obertures de les mateixes característiques i s'hi adossa un cobert de totxo. L'antiga lliça s'ha enderrocat recentment. Pel que fa als materials constructius, fins al primer pis margues blaves i algun gres, les golfes són de tàpia. Els escaires i els carreus de les obertures són de gresos de color oliva i ben treballats. L'estat de conservació és dolent, ja que es troba deshabitada.

## Història

Aquesta antiga masia es troba registrada en els fogatges de la parròquia i terme de Folgueroles de l'any 1553, aleshores habitava el mas un tal Miquelot Corcó àlies Pou de Vida. La casa al llarg dels anys ha sofert diverses transformacions, com pot ser la construcció del porxo. Una finestra de la part de tramuntana duu la data de 1732. Hi ha una bonica llegenda que explica l'origen del nom del mas i del motiu de la construcció de la capella de Sant Francesc. En aquest sentit, Mn. Cinto Verdaguer explica: Sant Francesc d'Asís arribà a Vic i en ésser en aquest planell prop del Gurri va sofrir èxtasis en ple camp i un pagès el portà aigua de la font del mas, rebent així, pou i mas, el designi de "POUDEVIDA"; amb posterioritat aquest fet fou commemorat amb l'aixecament d'un pedronet que més tard, amb l'arribada dels franciscans, es convertí en la capella de Sant Francesc.

## Referències

* 1 2 «Pou de Vida». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r març 2016].
# Cal Gavernet

Cal Gavernet és un edifici eclèctic de Concabella, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa situada a l'entrada del nucli. Presenta un mur format per paredat, exceptuant portes, finestres i extrems de l'edifici que presenten carreus de pedra regulars i segueix un esquema de tres plantes: planta baixa i dues plantes superiors.
A la planta baixa, es troba la portalada d'accés formada per un arc peraltat adovellat, del que en destaca la dovella central de majors dimensions, i tant l'arc com els brancals presenten un treball decoratiu en forma de bisellat. Per damunt de la portalada trobem una petita obertura en arc de mig punt tancada per una reixa treballada de ferro forjat. A cadascun dels costats de la portalada es troba una finestra formada per un arc escarser.
La primera planta consta de dues obertures, balcons, amb arcs rebaixats i baranes de ferro forjat treballat decorativament, per damunt dels quals apareix un fris de pedra que separa la segona planta de la tercera.
A la tercera planta hi ha dos balcons, un a cada extrem, formats per arcs de mig punt, i entre aquests dos apareix una arcada formada per tres arcs de mig punt amb capitell i fust bisellats, que formen part d'una petita terrassa, tancada també per unes baranes de ferro forjat igual que els dos balcons dels costats.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Gavernet - Cal Recanses». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 maig 2016].
# Torre Salvans

La Torre Salvans és una obra amb elements noucentistes i modernistes de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Torre o xalet. Edifici envoltat de jardí i casa unifamiliar de segona residència. És una combinació de diferents cossos interrelacionats, de diferents alçades i proporcions, coberts a quatre, dues o una vessant, i amb moltes obertures (generalment finestres de testera recta i carreus de pedra als brancals i llindes), amb ràfecs sostinguts per bigues de fusta. Segueix l'estil i les proporcions de les Torres Llussà, encara que possiblement questa fou construïda amb posterioritat.

## Història

A partir de 1900 Tona es converteix en un centre d'estiueig per part de la burgesia de Barcelona i Manresà i fins i tot de la comarca, que a poc a poc fixaren la seva segona residència a la ciutat. Aquest moviment constructiu, del qual en són el màxim exponent les Torres Llussà, originà un nou tipus d'habitatge: les torres i xalets, que van anar cobrint la zona Nord-est de Tona, urbanitzada d'acord amb els espais enjardinats que envolten les cases. El fenomen de l'estiueig a tona s'inicià al segle XX i encara perdura. Durant els anys 1980-1990 però, molts habitants de Vic i de Tona han preferit viure a les torres, xalets o habitatges unifamiliars d'aquesta zona, fet que ha afavorit la restauració i manteniment d'aquest tipus de construccions.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer Llussà, 45». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Lophostoma kalkoae

Lophostoma kalkoae és una espècie de ratpenat de la família dels fil·lostòmids. És endèmic de Panamà. S'alimenta d'insectes. És un ratpenat de petites dimensions, amb els avantbraços de 44,4–45,8 mm, la cua de 8,4–8,9 mm i els peus de 12,5–12,8 mm. Es desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.

## Referències

* ↑ Velazco, P. M.; Gardner, A. L. 2012. «A new species of Lophostoma d'Orbigny, 1836 (Chiroptera: Phyllostomidae) from Panama». Journal of Mammalogy, 93: 605-614
Espècies vivents de noctilionoïdeus :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Família Mormoopidae :
Família Mystacinidae :
Família Noctilionidae :
Família Phyllostomidae (A..O) :
Família Phyllostomidae (P..Z) :
# Es Pèlec

Es Pèlec és una antiga possessió, o rafal, situada al terme municipal de Llucmajor, Mallorca, en el camí que uneix Llucmajor amb Porreres.
El 1340 es Pèlec pertanyia a Francesc Desmàs, i el seu alou, als bisbes de Mallorca; i el 1343 pertanyia a Bernat Desmàs. Tenia una font per abeurar-hi els ramats i per netejar-hi lli i cànem. El 1360 a l'indret des Pèlec hi havia nombrosos molins de vent, fariners. El 1591 era de l'honor Gabriel Reus. Confrontava amb el camí de Porreres, la possessió de Binificat i el molí d'en Garí. Tenia cases i era dedicada al conreu de cereals i lleguminoses. El 1994, el nom de l'antiga possessió es manté als abeuradors i la font dits ses Piquetes des Pèlec, situats entre Son Garroví, l'hort des Pontarró i l'hort d'en Mut; a la propietat rústica denominada l'hort des Pèlec i als terrenys situats entre les possessions de Son Samà, Son Divertit, Binificat i Míner.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 13. Palma: Promomallorca, p. 38. ISBN 84-8661702-2.
# Soumar (míssil)

El Soumar (persa: سومار) és un míssil de creuer iranià de llarg abast. El míssil va rebre el seu nom en honor d'un llogaret anomenat Soumar, els habitants del qual van morir quan el règim iraquià de Saddam Hussein va atacar el llogaret amb armes químiques. És molt probable que el míssil derivi del Kh-55 soviètic/rus, diversos dels quals van ser venuts il·legalment a Iran per Ucraïna el 2001.

## Història

Segons Jonathan Ruhe i Blake Fleisher del Centre Gemunder per a la Defensa i l'Estratègia (part de l'Institut Jueu per a Assumptes de Seguretat Nacional, Washington D. C.), els míssils de creuer amb capacitat nuclear, com el Soumar, van ser passats per alt al Pla d'Acció Integral Conjunt (JCPOA) sobre el programa nuclear de l'Iran i la Resolució 2231 del Consell de Seguretat de l'ONU.
El 2015 es va presentar un míssil de creuer de llarg abast amb el nom de “Soumar”. El disseny s'assembla molt al Kh-55 que l'Iran va adquirir d'Ucraïna el 2001. A causa de les similituds, els mitjans han especulat que el seu abast és entre 2000 i 3000 km.
El 2 de febrer de 2019, l'Iran va presentar el míssil de creuer Hoveyzah, un míssil terra-terra amb un abast de més de 1.350 quilòmetres durant les celebracions del 40. º aniversari de la revolució islàmica de 1979.
El 2 de febrer de 2023 va ser presentat i exhibit al públic el seu derivat Paveh.

## Referències

* ↑ http://missilethreat.csis.org/missile/soumar/ CSIS Missile Threat - Soumar
* ↑ Ruhe, Jonathan; Fleisher, Blake «The Overlooked Iranian Missile Threat». , 21-02-2016.
* ↑ «Iran unveils new long-range cruise missile». .
* ↑ «Iran reveals new Soumar ground-launched cruise missile». .
* ↑ «Iran Says It Has Developed Long-Range Cruise Missile». VOA. [Consulta: 27 febrer 2023].

## Enllaços externs

* «Iran Says It Has Developed Long-Range Cruise Missile». Voice of America, 25-02-2023. [Consulta: 16 abril 2024].
# Targeta intel·ligent

Una targeta intel·ligent, targeta amb circuit integrat (amb el sigle anglès ICC) o amb els noms en anglès smart card o chip card, és una targeta d'aspecte i de mida d'una targeta de crèdit o fins i tot més petit, amb un circuit integrat, generalment per mitjà d'un xip. Conté memòria no volàtil que permet d'emmagatzemar dades en suport digital. Les seves dimensions físiques, els protocols de comunicació i, en el seu cas, la disposició dels contactes estan normalitzats per les normes estandarditzades ISO/IEC 7816 i ISO/IEC 7810.
Entre els tipus de targeta més habituals s'hi troben les de telecomunicacions (SIM, USIM i UICC), les de banca (targetes de crèdit, dèbit, prepagament...), les targetes recarregables (títols de transport, targetes de fidelització, moneders electrònics amb diner digital, etc.) o les targetes identificatives (documents d'identitat, targetes sanitàries, identificadors d'empleat o passaports, entre d'altres). Les targetes intel·ligents no contenen bateries; l'energia és subministrada pels lectors de targetes, bé siguin amb contacte o sense. És una evolució amb prestacions més elevades de la targeta magnètica. Existeixen targetes híbrides que combinen les dues tecnologies sobretot en les targetes de pagament.
La tecnologia de les targetes intel·ligents fou ideada a França l'any 1974, obra de l'inventor Roland Moreno. Aquesta primera targeta era una targeta telefònica que contenia un xip de memòria que mantenia un registre de quantitat modificable, usat per portar un recompte de diners que editava l'aparell telefònic. Aquest registre podia decrementar-se si l'usuari gastava diners usant el telèfon i incrementar-se posant diners a la màquina.
Una altra patent important en l'evolució de les targetes intel·ligents fou la que fiu Jürgen Dethloff el 1976 i que representa la primera targeta intel·ligent d'identificació amb número secret.

## Referències

* ↑ «Targeta intel·ligent». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Targeta intel·ligent». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.
* 1 2 «Your Money in Transition» (en anglès). Washington: Smithsonian National Museum of American History. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 25 febrer 2014].
* ↑ «Espacenet - Original document». Worldwide.espacenet.com. Arxivat de l'original el 2017-03-12. [Consulta: 25 febrer 2014].

## Bibliografia

* Rankl, Wolfgang; Effing, Wolfgang. Smart Card Handbook (en anglès). 4a ed.. Wiley, 2010. ISBN 978-0470743676.
* Mayes, Keith; Markantonakis, Konstantinos. Smart Cards, Tokens, Security and Applications (en anglès). Springer, 2008. ISBN 978-0-387-72198-9.
* «About Smart Cards : Introduction» (en anglès). Smart Card Alliance. [Consulta: 25 febrer 2014].
* «What is a smart card?» (en anglès). HowStuffWorks, Inc. [Consulta: 25 febrer 2014].
* «Smart Card Basics» (en anglès). CardLogix Corporation, 2010. [Consulta: 25 febrer 2014].

## Enllaços externs

* «Smartcard & Identity News» (en anglès). Anglaterra: Smartcard News, Ltd., 2011. Arxivat de l'original el 2012-05-31. [Consulta: 20 febrer 2014].
# Temple d'Eshmun (Cartago)

El Temple d'Eshmun, situat al pujol de Birsa, fou la construcció més destacada de la Cartago púnica (actual Tunísia).
El temple estava dedicat a Eshmun, el déu guaridor, i un dels principals déus del panteó fenici. Després de la conquesta romana de la ciutat al 146 abans de la nostra era, que va donar fi a la Tercera Guerra púnica, els invasors enderrocaren el temple, per això no se'n conserven restes.(1)

## Història

Els orígens del temple es remunten a la creació de Cartago, a l'entorn del 820 abans de la nostra era. Durant l'època fenícia, el temple tenia l'accés restringit als sacerdots, i per a entrar-hi era necessària abstinència sexual durant 3 dies, i no menjar pas fesols ni porc. El temple tenia una escalinata de 60 graons que desembocava en un espai obert rectangular, porticat pels tres costats restants. Se li atribuïen poders curatius, i pel que sembla alguns mètodes de guarició consistien a dormir en el mateix temple, una característica compartida per tots els temples dedicats a aquest déu.
L'edifici va dominar la ciutat fins a la devastació de Cartago pels exèrcits romans de Publi Corneli Escipió Africà Emilià en el 146 ae. En els darrers dies del setge, uns mil combatents cartaginesos, comandats per Hasdrúbal el Boetarc, es van refugiar en aquest temple per ser més fàcilment defensable gràcies a la seua ubicació elevada. El temple, però, fou incendiat pels atacants, i es conta que alguns defensors van preferir immolar-se en el temple abans que lliurar-se.
Després de l'incendi de la ciutat i la invasió romana, el temple va ser totalment demolit i el terreny aplanat pels enginyers romans. Posteriorment s'hi alçaren altres construccions, que serien destruïdes en el segle v.
Actualment hi ha la Catedral de Sant Lluís de Cartago.(4)

## Referències

* ↑ Lancel, Carthage (1992, 1995) pp. 193-194.
* ↑ Juan Bautista Carrasco,Gaspar i Roig. «Mitología universal: historia y explicación de las ideas religiosas» (en espanyol). [Consulta: 24 juny 2010].
* ↑ «La III guerra púnica (149-146 a. C.)». Arxivat de l'original el 6 de gener de 2010. [Consulta: 24 juny 2010].
* ↑ «Cartago: sus orígenes y su historia.». [Consulta: 24 juny 2010].
* ↑ «Carthago, la gran capital del imperio púnico» (en espanyol). Arxivat de l'original el 27 de abril de 2011. [Consulta: 24 juny 2010].
# Font de la Puda

Font de la Puda és una font de Concabella, al municipi dels Plans de Sió (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una font adossada a una resclosa o peixera situada als afores de Concabella al costat de la carretera de Tàrrega que aprofita l'aigua d'una mina propera.
L'aigua de la resclosa està canalitzada i es condueix a una bassa mitjançant un mur de pedra construït amb carreus de pedra regulars de grans dimensions disposats en forma de graonat, formant una estructura de presa. Aquesta resclosa tenia la funció de derivar l'aigua amb destinació al reg.
Adossada a la resclosa trobem una font de la qual es conserva el broc però que actualment no s'utilitza i està cobert per vegetació i per l'aigua que prové de la mina i es condueix cap a la resclosa.

## Referències

* 1 2 3 «Font de la Puda». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 maig 2016].
# Cabanya del Prat de la Barroca

La Cabanya del Prat de la Barroca és una obra de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Estructura d'un sol cos de planta rectangular, sense finestres i amb una sola entrada amb llinda de fusta i brancals de carreus escairats i carejats. El més interessants és el parament. Només la part baixa de l'estructura és de carreuons de pedra molt irregulars, agafats amb morter (1mts). La resta és de tàpia. Es veu clarament l'amplada de les tapieres. Ha estat restaurat recentment, canviant la teulada i mantenint la resta de construcció.

## Història

La majoria de masos de la zona tenien un cabanya prop de la casa per guardar-hi la palla i els farratges i protegir-los de la humitat. Però no totes s'han conservat com aquest, algunes han set restaurades, mentre d'altres han set substituïdes per garatges o nous coberts.

## Referències

* 1 2 «Cabanya del Prat de la Barroca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].