OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ràdio Valira

Ràdio Valira és una emissora de ràdio generalista andorrana i en català que emet en la 93.3 FM. Inicià les seves emissions el 2 de gener de 1986 i, de titularitat privada, pertany al grup comunicatiu catalanoandorrà Cadena Pirenaica. Es tracta d’una de les emissores més populars, continuades i consolidades a l’Estat andorrà, amb una programació convencional que combina la producció pròpia i espais radiofònics que també s’emeten en altres emissores d’origen i abast espanyols (Onda Cero i Punto Radio).
Hom considera Ràdio Valira la primera ràdio contemporània d’origen eminentment andorrà i la degana de l’oferta de radiodifusió, tant autòctona com estrangera, que s’ha bastit a Andorra entre les darreries del segle XX i les primeres dècades del XXI. Entre els seus directors i de la seva creació ençà hi han passat Gualbert Osorio Achurra, Eduard Navarro i Sergi Mas.

## Referències

* 1 2 3 4 Valls Oliva, Àlvar. Diccionari enciclopèdic d'Andorra. Andorra la Vella: Fundació Crèdit Andorrà, 2006, p. 354. ISBN 99920-1-629-9.
* 1 2 M. Wilson, Thomas. Europe: an encyclopedia of culture and society (en anglès). vol. 1 & 2. New York: Bloomsbury Academic, 2024, p. 41. ISBN 978-1-4408-5546-7.
* 1 2 Altarriba, Josep M. «L'univers mediàtic del País dels Pirineus» ( PDF). Capçalera, 151, 2011. ISSN: 2565-1099.
* ↑ Mestre, Sílvia. «La ràdio, més de 30 anys d'història a Andorra | Andorra Difusió». Ràdio i Televisió d'Andorra, 13-02-2023. [Consulta: 8 novembre 2024].
* ↑ «Sergi Mas, nou director d’antena de Ràdio Valira d’Andorra». Comunicació 21, 05-04-2022 [Consulta: 8 novembre 2024].
# Donzella de muntanya

La donzella de muntanya (Boloria napaea) és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae) present als Països Catalans.

## Distribució

Es distribueix per l'est dels Pirineus (incloent Andorra), Alps centrals, Fennoscàndia, sud de Sibèria, Altai, Amur, Alaska i Wyoming.

## Hàbitat

Viu a prats alpins i subalpins amb flors. L'eruga s'alimenta de Viola i Polygonum viviparum.

## Període de vol i hibernació

Una generació entre finals de juny i agost. Hibernació com a eruga jove; als llocs més freds el desenvolupament larvari dura dues temporades.

## Referències

* ↑ «Boloria napaea» (en castellà). Catalogue of Life. Arxivat de l'original el 2014-02-21. [Consulta: 3 febrer 2014].
* ↑ «Proposta de noms comuns per a les papallones diürnes (ropalòcers) catalanes». Butlletí de la Societat Catalana de Lepidopterologia. Arrizabalaga et al., 01-12-2012. [Consulta: 2 febrer 2014].
* ↑ «Noms de papallones | TERMCAT». [Consulta: 31 desembre 2024].
* 1 2 3 4 Tolman, Tom; Lewington, Richard. Mariposas de España y Europa (en castellà). Lynx, 2011. ISBN 978-84-96553-84-2.

## Enllaços externs

* Biodiversidad Virtual (castellà)
* European Butterflies (anglès)
# Al-Walid I

Al-Walid I (668 (674?)-715) fou el primer califa omeia marwànida de Damasc (705-715). El seu nom complet és Abū al-ʿAbbās al-Walīd ibn ʿAbd al-Malīk ibn Marwān (àrab: الوليد بن عبد الملك, al-Walīd ibnʿAbd al-Malik). Era fill de Walida bint al-Abbas bin Djaz d'una família del Abs ibn Baghid dels Kays. Fou designat hereu pel seu pare a la mort de l'oncle Abd al-Aziz ibn Marwan.
Al-Walid era el primer fill d'Abd-al-Màlik ibn Marwan i va esdevenir el nou califa a la mort del seu pare. Com el seu pare, va continuar amb l'assessorament i ajut d'al-Hajjaj ibn Yússuf (ratificar com a governador de l'Iraq i Orient o Mashrik fins a la seva mort el 714) i amb aquesta confiança es varen conquerir la Transoxiana (envaïda en algunes campanyes per Kutayba ibn Muslim que va conquerir Bukharà 706/709 i Samarcanda el 711/712 i Fergana el 715), el Sind (conquesta iniciada el 711/712 i dirigida per Muhàmmad ibn al-Qàssim ath-Thaqafí) i també amb la Conquesta omeia d'Hispània va acabar amb el regne visigot de Toledo (711-716). Al-Hajjaj va ser el responsable d'escollir els generals que varen dur amb èxit aquestes campanyes militars.
Al-Walid va continuar amb el mateix govern que el seu pare de forma eficaç, va instaurar un sistema de benestar social, va construir hospitals, va construir institucions educatives i mesures per millorar l'art. Al-Walid era un entusiasta de l'arquitectura i ell mateix va reparar i va restaurar la Mesquita del Profeta en Medina. A més, va fer destruir la Basil·lica cristiana de Sant Joan Baptista per construir una gran mesquita, ara coneguda com la Gran Mesquita de Damasc o simplement la Mesquita Omeia.
Al-Walid també va ampliar la grandària del seu exèrcit i va desenvolupar una marina de guerra ben forta. El seu regnat es considera l'àpex del poder islàmic. El seu regnat fou de pau excepte les conquestes externes; no va deixar mai Síria excepte per dirigir el pelegrinatge el 710. Va mantenir l'equilibri entre kaysites i iemenites; el seu germà (i després successor) Sulayman fou governador de Síria i un altre germà, Umar (després també califa) fou governador d'Hedjaz i els dos foren favorables als iemenites. Un tercer germà, Maslama ibn Abd al-Malil, va governar la la zona fronterera amb l'Imperi Romà d'Orient.
Fou també conegut per la seva pietat personal i moltes històries diuen del seu recitar continu de l'Alcorà. Al-Walid va morir a Damasc al febrer del 715 i d'acord amb la voluntat paterna va ser succeït pel seu germà Sulayman ibn Abd-al-Màlik amb el qual no tenia molt bones relacions. Un intent del difunt de fer reconèixer com a hereu el seu fill Abd al-Aziz ibn al-Walid no havia aconseguit cap resultat encara quan va morir.

## Referències

* ↑ R. Jacobi dona com a data probable de naixement el 674: Jacobi, Renate. «(al-)Walīd». A: Encyclopaedia of Islam. 2a. Leiden: Brill Publishers.
* ↑ «Al-Walīd, umayyad caliph». A: Encyclopaedia Britannica (en anglès), 1998, darrere revisió 2014.

## Bibliografia

* Encyclopaedia of Islam. 2a. Leiden: Brill Publishers s.v., 1960-2005.
# Lèmur ratolí de Berthe

El lèmur ratolí de Berthe (Microcebus berthae) és una espècie de primat endèmica de Madagascar, on viu al bosc de Kirindy, a l'oest de l'illa. Aquest lèmur té el pèl curt però espès. El dors és taronja i té una ratlla beix. Els flancs, les potes i la cua són blanquinosos, amb una capa de pèl inferior negra o grisosa. Al voltant dels ulls, té un anell prim de pèls negres que s'estén a banda i banda del musell fins al nas.
És el primat més petit conegut.

## Referències

* ↑ «lèmur ratolí de Berthe». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 11 juny 2024].
* ↑ Descobreixen més noves espècies a Madagascar
# Tarser de les Filipines

El tarser de les Filipines (Carlito syrichta) és una espècie de primat del grup dels tarsers. Es tracta d'un dels tarsers més grans que hi ha, amb una llargada corporal de 12-13 cm i una cua encara més llarga, de 25 cm. Pesa uns 110-150 g i els mascles són una mica més pesants que les femelles. Té el pelatge espès, curt i de color marró grisenc. Té el cap arrodonit i el coll molt curt. Com tots els tarsers té els ulls molt grossos.
En aquesta espècie, que aparentment és silenciosa, s'ha estudiat que es comunica mitjançant ultrasons.

## Referències

* ↑ Entrada «Carlito syrichta» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ «Tiny primate is ultrasonic communicator» (en anglès).
# Tití de cap vermell

El tití de cap vermell (Cheracebus regulus) és una espècie de primat, endèmic del Brasil, de la família dels pitècids.
Habita l'estat brasiler d'Amazones, entre l'alt Solimões, el baix Javari i la ribera occidental del Juruá des de la desembocadura del Solimões fins als 7° sud. L'espècie és simpàtrica amb el tití vermellós a l'interfluvial Juruá-Solimões. A la Llista Vermella de la UICN se la considera una espècie sota preocupació menor, pel seu ampli rang de distribució i per la falta de proves de declivi poblacional.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 145. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* 1 2 Veiga, L. M. & Palacios, E. Callicebus regulus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 3 gener 2009.
# Mona verda de Saba

La mona verda de Saba (Chlorocebus sabaeus) és una espècie de primat catarrí de la família dels cercopitècids. Té el pelatge de color daurat verdós. La punta de la cua és de color groc daurat, igual que les cuixes i els bigotis. No tenen una banda distintiva de pèl al front, com altres espècies del gènere Chlorocebus, i els mascles tenen l'escrot de color blau pàl·lid. Alguns científics consideren que la mona verda de Saba i les altres espècies del gènere Chlorocebus formen en realitat una única espècie, Chlorocebus aethiops.
# Mona verda comuna

La mona verda comuna (Cercopithecus aethiops) és una espècie de primat catarrí de la família dels cercopitècids. És una mona de 40-60 cm de llargada, als quals cal afegir fins a 80 cm de cua.
Viu a àmplies zones de l'Àfrica subsahariana, tant en zones de sabana com en boscos. És comuna a zones humanitzades. Viu en grups que poden arribar a comptar amb fins a una centena d'individus. Té una alimentació molt variada i, tot i que els vegetals són el seu aliment bàsic, és capaç de menjar-se qualsevol cosa que sigui comestible.

## Taxonomia

La taxonomia d'aquesta espècie és discutida. Algunes fonts opinen que aquesta espècie i la resta de les que formen el gènere Chlorocebus són en realitat una única espècie.

## Cèl·lules Vero

Les cèl·lules Vero deriven del ronyó de la mona verda comuna. Es tracta d'una línia cel·lular que es va desenvolupar el 27 de març de 1962 pels investigadors Yasamura i Kawakita a la Universitat de Chiba, Japó. "Vero" prové de l'abreviació de "Verdo Reno", que significa "ronyó verd" en esperanto. Les cèl·lules Vero són susceptibles a un ampli rang de virus, incloent la poliomielitis, la rubèola, arbovirus i rebovirus. Juntament amb el seu ràpid creixement en cultiu, és útil per a produir vacunes.
# Cercopitec daurat

El cercopitec daurat (Cercopithecus kandti) és una espècie de primat del gènere dels cercopitecs (Cercopithecus) dins de la família dels cercopitècids. El 2001 se li reconegué la categoria d'espècie, però encara avui en dia se'l classifica sovint com a subespècie del cercopitec blau.
Igual que el cercopitec blau, té el pelatge de color gris blavós, però se'n diferencia pels pèls daurats que té a les espatlles i l'esquena. El cercopitec daurat és endèmic d'una petita regió al voltant dels volcans Virunga, a la República Democràtica del Congo, Uganda i Ruanda, on també viuen els goril·les de muntanya, entre altres animals.
# Macaco negre de Gorontalo

El macaco negre de Gorontalo (Macaca nigrescens) és una espècie de primat del gènere dels macacos i la família dels cercopitècids. És un parent proper del macaco negre de Sulawesi i a vegades se'l classifica com a subespècie d'aquest últim.
És endèmic de l'illa indonèsia de Cèlebes (Sulawesi), més concretament de la província nord-oriental de Gorontalo. Té el pelatge de color gris, igual que la cara, que és calba. Té la cua molt curta.
# Còlob vermell del riu Tana

El còlob vermell del riu Tana (Piliocolobus rufomitratus) és una espècie de primat catarrí de la família dels cercopitècids. És endèmic de l'estreta zona de bosc de galeria adjacent al riu Tana, al sud-est de Kenya. Igual que els altres còlobs vermells, anteriorment se'l considerava una subespècie de Procolobus badius.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 170. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Kingdon, J. 1997. The Kingdon Guide to African Mammals. Academic Press Limited, Londres. ISBN 0-12-408355-2 (anglès)
# Chlorocebus cynosuros

Chlorocebus cynosuros és un primat de la família dels cercopitècids. Fa 40-60 cm de llargada corporal, amb una cua de fins a 70 cm. Pesa 4-6 kg; com en altres mones verdes, els mascles són més grossos que les femelles. El cos és de color gris verdós al dors i gairebé blanc al ventre. El musell és negre i el front té una franja blanca ben visible, típica del seu gènere.
# Meriones libycus

Meriones libycus és una espècie de mamífer rosegador de la família dels múrids. Viu a altituds de fins a 1.700 msnm a l'Afganistan, Algèria, l'Aràbia Saudita, l'Azerbaidjan, Egipte, l'Iran, l'Iraq, Jordània, el Kazakhstan, Kuwait, Líbia, Mauritània, el Marroc, el Pakistan, Qatar, el Sàhara Occidental, Síria, el Tadjikistan, Tunísia, el Turkmenistan, Turquia, l'Uzbekistan i la Xina. El seu hàbitat natural són els deserts. És una espècie en risc mínim, és a dir, no sembla que hi hagi cap amenaça significativa per a la seva supervivència. El seu nom específic, libycus, significa ‘libi’ en llatí.

## Referències

* ↑ Granjon, L. Meriones libycus. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 17 agost 2017.
Espècies vivents de jerbus petits :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia  · Família: Muridae :
Tribus Ammodillini, Desmodilliscini, Gerbillurini i Taterillini :
Tribu Gerbillini :
Categoria :
# Ratpenat cuallarg de Van Bemmelen

El ratpenat cuallarg de Van Bemmelen (Mops bemmeleni) és una espècie de ratpenat de la família dels molòssids.

## Distribució

Es tracta d'una espècie africana, que viu concretament a Burkina Faso, el Camerun, la República Centreafricana, el Txad, la República Democràtica del Congo, Costa d'Ivori, Etiòpia, Guinea, Guinea Bissau, Kenya, Libèria, Mali, Nigèria, Ruanda, el Senegal, Sierra Leone, el Sudan, Tanzània i Uganda.

## Subespècies

* Mops bemmeleni bemmeleni
* Mops bemmeleni cistura

## Referències

* ↑ «ratpenat cuallarg de Van Bemmelen». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 18 desembre 2024].
* ↑ Distribució geogràfica (Chaerephon bemmeleni) (anglès)
Espècies vivents de molòssids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Molossoidea :
Subfamília Molossinae :
Subfamilia Tomopeatinae :
# Amphilophus robertsoni

Amphilophus robertsoni és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 19 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba a l'Amèrica Central: al vessant atlàntic (des del riu Coatzacoalcos -Mèxic- fins a Hondures).

## Referències

* ↑ Agassiz, L. 1859. [Remarks on new fishes from Lake Nicaragua.]. Proc. Boston Soc. Nat. Hist. v. 6 (1856-1859): 407-408.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Amphilophus robertsoni» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Conkel, D., 1993. Cichlids of North and Central America. T.F.H. Publications, Inc., Estats Units.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Regan, C. T. 1905. A revision of the fishes of the American cichlid genus Cichlosoma [sic] and of the allied genera. Ann. Mag. Nat. Hist. (Ser. 7) v. 16 (núms. 91-94): 60-77, 225-243, 316-340, 433-445.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Stiassny, M. L. J. 1987. Cichlid familial intrarelationships and the placement of the neotropical genus Cichla. J. nat. Hist. 21: 1311-1331.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cantó de Guîtres

El cantó de Guîtres és un cantó francès del departament de la Gironda, situat al districte de Liborna. Té 13 municipis i el cap és Guîtres.

## Municipis

* Bayas
* Bonzac
* Guîtres
* Lagorce
* Lapouyade
* Maransin
* Sablons
* Saint-Ciers-d'Abzac
* Saint-Denis-de-Pile
* Saint-Martin-de-Laye
* Saint-Martin-du-Bois
* Savignac-de-l'Isle
* Tizac-de-Lapouyade

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1956 | Fernand Sansuc | |
| 1956-1974 | Marc Duhard | |
| 1974-1979 | Gérard Bertet | UDF |
| 1979-1998 | Jean-Claude Bireau | RPR |
| 1998- | Alain Marois | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 8.454 | 9.018 | 9.547 | 10.876 | 12.809 | 13.345 | 14.998 |
# Sant Andreu de Ruïtlles

Sant Andreu era l'antiga església parroquial, avui tancada al culte, del poble de Ruïtlles, esdevingut en l'actualitat un veïnat de Mieres. Està protegida com a bé cultural d'interès local.
És una construcció d'una sola nau, coberta amb volta de canó i molt modificada en el transcurs del temps. L'absis és semicircular, amb una finestra espitllerada a la part central, cegada des de l'interior de l'edifici, situat a la banda de llevant. A migdia hi ha la sagristia afegida al mur. La porta d'entrada allindanada amb l'any 1798 a ponent. Al damunt s'hi obre un ull de bou i assentat sobre l'extrem sud-oest es troba el campanar d'estructura octogonal i acabat en cúpula, d'època moderna i fet amb rajols. El forrellat conservat a la porta de l'església és d'època romànica. Cal destacar el seu ornament amb motius geomètrics, que el diferencien dels seus coetanis, ja que no està acabat amb un cap de drac.
L'indret va ser colonitzat pels monjos benedictins de Sant Esteve de Banyoles a favor dels quals signà el papa Benet VIII, l'any 1017, la butlla confirmatòria de possessions on se cita el temple de "Sancti Andree de Rovilias". De l'acabament del mateix segles XI és al citació "Sancti Andree de Riutulis" denominació que es va convertir en "Ramilis" al segle xii i en "Rovilis" a la catorzena centúria.
Sant Andreu apòstol va ser molt invocat a la contrada per a demanar la pluja en temps de sequedat, tal com indiquen els Goigs que té dedicats a Ruïtlles: "Gran ditxa es de Mieras, y de Ruillas lo Veynàt, perque en totas las miserias, gosa tan gran Advocát; majorment en Sequedát, logra Pluja com se veu".

## Referències

* 1 2 «Sant Andreu de Ruïtlles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 setembre 2013].
* ↑ «Goigs a Sant Andreu de Ruïtlles». [Consulta: 2016].
# Taverna del Mar (Sant Feliu de Guíxols)

La Taverna del Mar i els antics banys de Sant Pol és un conjunt del municipi de Sant Feliu de Guíxols (Baix Empordà) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil. Destinat a taverna i restaurant, aquesta construcció centra la seva importància en la part posterior de l'edifici que dona al mar. Té dues plantes, la baixa és un fort mur que serveix per aturar les ones, el primer pis és el menador i està fet amb nombroses finestres de gran mida acabades en arcades. A cada costat hi ha altres edificis de dimensions més reduïdes que tenen una terrissa davant per fer banys de sol.
La façana és un cos principal emmarcat per dos cossos més sortints. És una construcció horitzontal feta amb maó i arrebossada de blanc, donant-li un aire mariner i mediterrani. La teulada lleugerament inclinada és adient a l'estructura de l'edifici.

## Història

Aquesta urbanització fou iniciada el 1924 per l'industrial Josep Ensesa i Gubert en col·laboració amb l'arquitecte R. Masó i Valentí. Rebé el nom d'un rierol proper (Segeró o Sagraró). La primera casa fou "senya Blanca" del sr. Ensesa al mateix 1924, però la veritable gran empenta constructiva no es produí fins al 1928 amb obres con la cas de Masó (1928), la casa Civils (1929).l'hostal de la Gavina (1929-34)..a la mort de Masó es feu càrrec de la urbanització F.Folguera i Grassí que hi fer nombroses obres; Camí de Ronda l'església els banys la disposició definitiva de l'hostal, la casa Ensesa (fill)..mort el 1960 fou Adolf Florensa que el substituí. A s'Agaró es crea un urbanisme de l'alta burgesia de caràcter marcadament autòcton d'arrel mediterrània i noucentista.

## Referències

* 1 2 3 «Taverna del Mar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 setembre 2013].
# Plaça de l'Oli (Valls)

La Plaça de l'Oli és un conjunt arquitectònic del municipi de Valls (Alt Camp) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La plaça està situada en el nucli central de la vila on hi conflueixen els carrers de la Peixateria i de Sant Oleguer, del Mercat i de la Verdura. Té planta rectangular i està porxada per dos dels seus costats, enfrontats. La tipologia dels edificis de la plaça és bastant unitària; les plantes baixes estan ocupades per botigues, mentre que els pisos corresponen a habitatges. L'estructura del conjunt respon a les característiques dels mercadals dels pobles catalans.
Als voltants de la plaça de l'Oli on també hi té sortida es troba el Museu Casteller de Catalunya.

## Història

L'any 1298 fou concedit als Jurats de la vila de Valls l'ús d'un espai, antiga ferreria, que s'identifica amb el de l'actual plaça de l'oli. Amb la pesta de l'any 1348 i per raons d'higiene, la Universitat de Valls va decidir canviar l'emplaçament del mercat de l'Oli, que es feia vora de l'antic cementiri de Sant Miquel, i traslladar-lo al lloc que encara conserva la seva antiga denominació de plaça de l'Oli. El 1487 va ser empedrada. A partir de 1860 la seva denominació oficial va ser plaça Topete, tot i que popularment se la coneixia com a plaça de la Verdura, pel mercat que s'hi celebrava. Actualment ha recuperat el seu nom primitiu.

## Referències

* 1 2 «Plaça de l'Oli». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].
# Sant Roc de Masmolets

Sant Roc de Masmolets és una església del municipi de Valls (Alt Camp) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici aïllat situat damunt d'un tossal. És de línia molt simple, amb coberta a dues vessants i campanar als peus, a la dreta. A la façana s'obre una porta d'arc de mig punt, sobre impostes sobresortints, a la qual s'accedeix per 4 graons. Centrada, a la part superior, hi ha una petita obertura circular. El campanar és de base quadrada, amb dos cossos vuitavats superposats i acabament en terradet i barana amb balustres. Annex a l'edifici de l'església hi ha un petit cementiri envoltat per la muralla de l'antic castell. En l'actualitat l'obra és de pedra, maó i està arrebossada.

## Història

L'església es va construir al costat del castell, la propietat del qual i de les terres que l'envoltaven havia passat a mans dels Jurats de Valls, aproximadament l'any 1450. Cap a finals del segle xvi, el Consell Vallenc va decidir la construcció de l'església de Sant Roc. Hi ha un document de 1613 que parla del "LLoc de Mas de Molets...á obs de prosseguir la construcció de l'església del dit lloc.". A la façana es troba una inscripció amb la data de 1808, en la dovella central de l'arc de la porta.

## Referències

* 1 2 «Sant Roc de Valls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].

## Enllaços externs

* «Sant Roc de Valls». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.