OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Notharctus

Notharctus fou una espècie de primat primitiu que visqué a Europa i Nord-amèrica fa 50 milions d'anys. Els lèmurs actuals evolucionaren a partir de primats similars a aquest gènere.
La forma corporal de Notharctus s'assembla a la dels lèmurs actuals. Tanmateix, Notharctus tenia la cara més curta i ulls que miraven endavant, envoltats per un cercle ossi. Tenia dits allargats que l'ajudaven a agafar-se a les branques, incloent-hi un polze. La seva columna vertebral era flexible, com la dels lèmurs vivents. Feia uns 40 cm de llargada (sense comptar-ne la llarga cua). Probablement s'alimentava de fruita i insectes.
Hi havia com a mínim cinc espècies diferents de Notharctus species. També s'han descobert fòssils de set altres espècies potencials.

## Referències

* ↑ Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 287. ISBN 1-84028-152-9.
# Licopè

El licopè o licopé és un pigment vegetal liposoluble (soluble en greix, no en aigua com els hidrosolubles) que aporta el color vermell a diverses fruites (com el tomàquet i la síndria) i verdures. En l'home es tracta d'un micronutrient antioxidant necessari en la composició de teixits, en diferent proporció segons de quin es tracti, i a la sang, on hi és en una proporció de 30 micrograms per a cada decilitre de sang. Se li atribueixen propietats anticanceroses.
La facilitat d'absorció i, per tant, d'aprofitament d'aquesta substància per part de l'organisme depèn de com es mengi: l'intestí pot absorbir-ne fins a 2,5 vegades més quan aquest s'ingereix calent (per exemple el tomàquet d'un sofregit) que quan és fred (per exemple una síndria fresca), perquè la calor trenca les parets cel·lulars del fruit que "tanquen" el licopè al seu interior. A més, com és molt liposoluble, s'absorbeix millor quan es menja amb una mica de greix, per exemple, un tomàquet amanit amb una mica d'oli d'oliva aporta a la pràctica més licopè que un suc fet amb aquest tomàquet sense oli.
Pertany a la mateixa família que el carotè (el pigment de color taronja de les pastanagues i fruites d'aquest color), els carotenoides. Els animals no produeixen aquest pigments, només vegetals i alguns microorganismes, per això es considera "vegetal". Es pot sintetitzar químicament però a nivell industrial per ara encara és poc rendible a causa del seu cost. El seu codi alimentari assignat per la Unió Europea és l'E-160d.

## Referències

* ↑ «Isoprenoid» (en anglès). Enciclopèdia Britànica. [Consulta: 17 març 2019].

## Enllaços externs

* www.lycopene.it Arxivat 2010-03-15 a Wayback Machine. - www.lycopene.it: The official website of the Organic Lycopene (Licopè)

## Notes

* ↑ Licopé segons la pronúncia occidental i la normativa valenciana, i licopè segons la pronúncia oriental. Per a més informació, consulteu el Llibre d'estil.
# Paubrasilia echinata

El brasil (Caesalpinia echinata Lam.; echinata significa "espinós") és un arbre lleguminós natiu de la Mata Atlàntica al Brasil (Pau-brasil). El seu nom en llengua tupí és «ibira pitanga» (fusta vermella). Quan els exploradors portuguesos van trobar aquests arbres al litoral d'Amèrica del Sud en van dir pau-brasil per designar-los. Pau vol dir "pal" (o, per metonímia, "fusta" en general), i brasil es diu que prové de la paraula brasa. La fusta del brasil té un fort to vermell com les brases. Pau-brasil també descriu altres espècies d'arbres que donen un tint vermell. La fusta d'aquests arbres s'exportava en grans quantitats i van acabar donant el nom del país, Brasil. Per a fer arcs d'instruments musicals també es diuen "Brazilwood" altres espècies com Tabebuia impetiginosa, Manilkara bidentata i Haematoxylum brasiletto. La de Caesalpinia echinata és la més apreciada i més cara entre aquestes espècies i en anglès se'n diu "Pernambuco wood" per als instruments musicals.

## Morfologia

El brasil fa fins a 15 m d'alt, l'escorça és de color marró fosc i a trossos que deixen veure el seu interior de color vermell-sang. Les fulles són pinnades i tenen de 9 a 19 folíols de forma oblonga. Les inflorescències tenen de 15 a 25 flors que són perfumades, i poden ser pol·linitzades per abelles. Els fruits són tavelles de forma oval d'uns 7 cm de llargada. Les branques, fulles i fruits tenen petites espines.
El duramen del brasil és de color roig-taronja que es fa brillant i és la fusta triada per a fer els arcs dels instruments musicals de corda. A més, la seva fusta també forneix un tint vermell (brazilina) que s'oxida en brazileïna.

## Referències

* ↑ «brasil», Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua
* 1 2 3 Lewis, G.P.. Caesalpinia: a revision of the Poincianella-Erythrostemon Group. Kew: Reial Jardí Botànic de Kew, 1998.

## Vegeu també

* Manifest Pau-Brasil
# Federal groc

El federal groc (Gymnomystax mexicanus) és una espècie d'ocell de la família Icteridae. El seu gènere Gymnomystax, és monotípic. L'hi troba al Brasil, Colòmbia, l'Equador, Guayana francesa, Guyana, el Perú, Surinam, i Veneçuela. Els seus hàbitats natural són boscos subtropicals o tropicals de terres humides, zones d'arbustos subtropicals o tropicals, terres baixes humides o inundables amb pasturatges, i pantans.

## Referències

* ↑ «Federal groc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Cinemateca de Tel-Aviv

La Cinemateca de Tel-Aviv o bé Centre de Cinema Doron (en hebreu: סינמטק תל אביב) és un arxiu de cinema i cinemateca, que va obrir les portes a la ciutat de Tel-Aviv, a Israel el 12 de maig de 1973. La Cinemateca, situada al carrer HaArba'a 2, compta amb cinc sales de cinema. També compta amb un espai per veure pel·lícules dels seus arxius importants. La Cinemateca projecta pel·lícules israelianes i estrangeres, i produccions de l'empresa privada per ajudar a donar suport a la indústria. De vegades es duen a terme proves de projecció per a les noves pel·lícules israelianes.

## Referències

* ↑ «Información sobre la Sala de cine» (en hebreu).
# Ca l'Iglésies (Sant Martí de Centelles)

Ca l'Iglésies és una masia de Sant Martí de Centelles (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular (11,5×5) coberta a una sola vessant amb la façana principal orientada a migdia; consta de planta baixa i primer pis. La façana principal presenta un portal de llinda en forma de mig hexàgon, construït amb tres grans carreus i dues finestres laterals a la planta i tres finestres amb ampit de pedra al primer pis. La façana O és cega, ja que està completament adossada al mur E del Mas Esglésies. La façana E presenta en un petit cos cobert a una sola vessant adossat a la planta i una finestres al primer pis. La façana nord és cega i està situada a uns dos metres del mur a migdia de l'església de Sant Pere de Valldaneu. La construcció forma part del conjunt arquitectònic que hi ha al voltant de l'església de Sant Pere de Valldaneu, el mas Esglésies, el cementiri (amb el conjunt funerari de la família Sentias), les làpides gòtiques i la creu de terme.

## Història

La història d'aquest mas està relacionada amb la propera església parroquial de Sant Pere de Valldaneu que un principi estigué vinculada a la parròquia de Sant Martí del Congost però el segle xi ja la trobem documentada com a parròquia. El topònim deriva de la Vila Danielis, documentada el segle xi (d'aquí que l'ortografia correcta és amb "a": Valldaneu). El trobem registrat, junt amb tretze masos més en els fogatges del "Terme de Sancta Coloma, St. Miquel Cesperxes, St. Quirze Safage y Parroquia de Berti fogajat a 6 de octubre 1553 per Gabriel Rovira balle apar 224" on apareix a la parròquia de Sant Pere de Valldaneu un tal Guillem Sglesies.

## Referències

* 1 2 «Mas Esglésies I». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Llavor híbrida

En l'agricultura i la jardineria, les llavors híbrides són llavors produïdes per pol·linització creuada de plantes. Les llavors híbrides es comercialitzen i es fan créixer per aprofitar l'heterosi o vigor híbrid i així obtenir plantes amb una major producció, millor color i resistència a la malaltia. A més, a més, pel mètode de creació utilitzat -a partir de dues soques homozigotes- són més uniformes. Actualment, les llavors híbrides són predominants en l'agricultura i la jardineria són un dels principals factors causant de l'elevada taxa de producció dels productes agrícoles assolida a la segona meitat del segle xx. Als EUA, la primera venda comercial de les llavors híbrides va ser el 1926 amb un tipus de blat de moro.
La collita obtinguda no se sol replantar l'any següent per què la següent generació ja tindrà una part important del genoma en heterozigosi i, per tant, hauran perdut una quantitat important de les característiques que els aporta la hibridació. Això fa que es comprin de nou cada any, motiu pel qual hi ha empreses multinacionals especialitzades en la seva producció i venda.
# Hemiscílids

Els hemiscílids (Hemiscylliidae) són una família d'elasmobranquis selacimorfs de l'ordre Orectolobiformes distribuïts en zones tropicals l'oceà Índic i l'oest del Pacífic.

## Gèneres i espècies

* Gènere Chioscyllium
** Chiloscyllium arabicum Gubanov, 1980
** Chiloscyllium burmensis Dingerkus i DeFino, 1983
** Chiloscyllium caerulopunctatum Pellegrin, 1914
** Chiloscyllium griseum J. P. Müller i Henle, 1838
** Chiloscyllium hasseltii Bleeker, 1852
** Chiloscyllium indicum (J. F. Gmelin, 1789)
** Chiloscyllium plagiosum (Bennett, 1830)
** Chiloscyllium punctatum J. P. Müller i Henle, 1838
* Gènere Hemiscyllium
** Hemiscyllium freycineti (Quoy i Gaimard, 1824)
** Hemiscyllium galei G. R. Allen i Erdmann, 2008
** Hemiscyllium hallstromi Whitley, 1967
** Hemiscyllium henryi G. R. Allen i Erdmann, 2008
** Hemiscyllium michaeli G. R. Allen i Dudgeon, 2010
** Hemiscyllium ocellatum (Bonnaterre, 1788)
** Hemiscyllium strahani Whitley, 1967
** Hemiscyllium trispeculare J. Richardson, 1843
# Centre Mèdic Assuta Asdod

El Centre Mèdic Assuta Asdod (en hebreu: מרכז רפואי אסותא אשדוד) és un hospital general de la ciutat d'Asdod, a Israel. El centre va obrir les portes el 4 de juny de 2017. L'hospital té 300 llits i serveix a la població d'Asdod i a les poblacions properes. Durant dècades el govern local d'Asdod ha lluitat per tenir un hospital públic. Els residents d'Asdod que requereixen una hospitalització han de viatjar al Centre Mèdic Kaplan situat en Rehovot o bé al Centre Mèdic Barzilai situat a Ascaló. En 2002 el parlament israelià, la Knéset, va acceptar una llei proposada pel diputat Sofa Landver, que força a l'estat hebreu a construir l'hospital. Assuta Ashdod juntament amb l'Escola Mèdica de la Universitat Ben-Gurion del Nègueb formarà a la propera generació de metges d'Israel.
L'hospital està totalment preparat per fer front a incidents de seguretat, atacs de terroristes i llançaments de coets. El centre disposa d'un disseny que ofereix una àmplia protecció en cas de bombardejos i té unes gruixudes parets de ciment, que ofereixen una protecció extensiva. Degut al disseny de l'hospital, no és necessari moure als pacients de les sales d'operacions, de les unitats de vigilància intensiva (UCI), de les sales d'hospitalització, i d'altres zones crítiques, en cas d'un atac de míssils. El centre Assuta Asdod és el primer hospital ecològic d'Israel. Assuta Asdod compleix amb els requisits ecològics i medi-ambientals requerits actualment.

## Referències

* ↑ www.friendsofassutaashdod.org/
* ↑ www.in.bgu.ac.il/
* ↑ www.pressreader.com/

## Enllaços externs

* Centre Mèdic Assuta Asdod Arxivat 2017-10-28 a Wayback Machine. (hebreu)
* Amics d'Assuta Asdod Arxivat 2018-12-04 a Wayback Machine. (anglès)
# El Galliner

El Galliner és una masia de Sant Vicenç de Torelló (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia formada per un cos central de dos pisos al qual se li van adossar un cos de planta rectangular, més baix, cobert a una sola vessant i un porxo (1640). Destaquem les obertures de la façana principal: dues galeries, una a cada pis, amb una finestra d'arc carpanell; i tres finestres, dues al primer pis, i una altra a la planta baixa, amb la llinda decorada amb una roseta i replanell. El parament és d'aparell de pedra i còdols a la base i tàpia a la teulada amb carreus ben escairats a les cantonades i a les obertures.

## Història

Aquesta masia està situada al sector de la vella sagrera, molt a prop de l'església de Sant Vicenç. Pel seu sistema constructiu, tipologia i situació podem datar-la al segle xvii, quan un grup de masies al voltant de l'església iniciaren el que és el poble actual, que creixé considerablement durant els segles xvii i xviii. Actualment la casa forma part del nucli urbà traçat entorn de l'església i no està habitada.

## Referències

* 1 2 «El Galliner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Metridiochoerus

Metridiochoerus és un gènere extint de súid que visqué a Àfrica durant el Pliocè i el Plistocè.

## Descripció

Metridiochoerus era un animal gran que mesurava 1,5 metres de llarg, semblant a un facoquer gegant. Tenia dos grans parells d'ullals que creixien cap als costats i es corbaven cap amunt. Basant-se en el patró nuós i complicat de les seves molars, es considera que Metridiochoerus era omnívor.

## Referències

* ↑ Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 269. ISBN 1-84028-152-9.
* Barry Cox, Colin Harrison, R.J.G. Savage i Brian Gardiner. (1999): The Simon & Schuster Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Creatures: A Visual Who's Who of Prehistoric Life. Simon & Schuster.
* David Norman . (2001): The Big Book Of Dinosaurs. pg. 226, Walcome books.
* World Encyclopedia of Dinosaurs & Prehistoric Creatures: The Ultimate Visual Reference To 1000 Dinosaurs And Prehistoric Creatures Of Land, Air And Sea … And Cretaceous Eras (World Encyclopedia) de Dougal Dixon
# Escansió

L'escansió (d'escandir, i aquest del llatí, scandĕre, que significa pujar, mesurar els versos) és la tècnica mitjançant la qual es mesuren i divideixen les diferents parts d'un vers (les seves síl·labes, els peus, el metro, etc.).

## Fonts

* «Escansió». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Lázaro Carreter, Fernando. Diccionario de términos filológicos. Madrid: Gredos, 1980, p. 167. ISBN 8424911113.
# Marraix d'aleta llarga

El marraix d'aleta llarga (Isurus paucus) és una espècie de peix elasmobranqui lamniforme de la família Lamnidae. És un gran tauró que habita en mars temperats i tropicals de tot el món. Comparteix amb solraig el nom comú de mako, si bé les diferències entre ambdues espècies són evidents. En zones molt particulars és conegut també com a tauró espasa.
# Palladium Riga

El Palladium Riga és una sala de concerts i antic cinema a Riga, Letònia. Es troba al carrer Marijas 21, i es va obrir com una sala de concerts de música el 28 de setembre de 2011. La seva capacitat és de 1600 a 2000 persones. Utilitza el lloc de l'antic cinema «Palladium», que va funcionar entre el 1913 i el 2002.

## Història

El cinema «Palladium» es va establir el 1913, als baixos d'una antiga casa d'habitatges. Era el cinema més gran de Riga amb un disseny futurista amb cafeteria i, excepcionalment per a l'època, un ampli saló per a la projecció de pel·lícules. La sala va estrenar les últimes pel·lícules, i sempre hi havia cua per aconseguir les entrades. El 1994 es va privatitzar l'empresa i va tancar a la fi de 2001. Al voltant de 2006, va començar la construcció d'una ambiciosa discoteca, però no va aconseguir la seva obertura.
La nova sala destinada a concerts conserva el nom de l'antic cinema, així com l'antic teatre de forma rodona, i dos nivells de balcons renovats per als espectadors. Va obrir les portes el 28 de setembre de 2011 i els primers artistes que van actuar van ser James Blunt, el grup islandès FM Belfast, la banda anglesa de rock Kaiser Chiefs i la cantant i compositora britànica Anna Calvi.

## Referències

* 1 2 «Kino "Palladium" vēsturē jauna lappuse - koncertzāle». TVnet. Arxivat de l'original el 2011-08-29 [Consulta: 17 juny 2015].
* ↑ «Palladium» (en letó). [Consulta: 17 juny 2015].
# Chamber TV

Chamber TV és el canal de televisió públic dedicat únicament a les sessions parlamentàries del Luxemburg. El canal emet en directe les sessions i els debats, a més de documentals i reportatges sobre l'activitat dels diputats. El canal fou estrenat per primer cop el 4 de desembre del 2001 i està disponible per cable o per satèl·lit. Fins al 2017, el seu director fou en Maurice Molitor.

## Vegeu també

* Televisió a Europa

## Referències

* ↑ «Media channels covering parliaments» (en anglès). Parlament Europeu. [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ «ABOUT the Media» (en anglès). Servei d'Informació i Premsa del Govern de Luxemburg. [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ http://www.chd.lu/
# Jacob Cornelisz. van Oostsanen

Jacob Cornelisz. van Oostsanen (Oostzaan, c. 1465/1470- Amsterdam, 1528/1533) fou un pintor i gravador renaixentista neerlandès, membre d'una família d'artistes i mestre de Jan van Scorel.

## Biografia

La seva vida és escassament coneguda malgrat la biografia que li va dedicar Karel van Mander. Segons aquest autor, hauria nascut en Oostzaan, petita població d'Holanda Septentrional al nord de Amsterdam, d'on rep el nom. Tampoc es disposa de dades documentals referides a la seva formació com a pintor i gravador en fusta, encara que per raons estilístiques s'ha suposat que va poder realitzar el seu aprenentatge a Haarlem i en relació amb el cercle de Geertgen tot Sint Jans. El seu germà, Cornelis Buys I, també pintor, ha estat identificat últimament amb l'anònim anomenat Mestre d'Alkmaar. El 1500 se li documenta ja a Amsterdam, on va llogar una casa. De 1526 a 1528 va treballar en un retaule per a l'abadia d'Egmond presumiblement destruït durant els disturbis provocats per la iconoclàstia protestant, sort que podrien haver corregut algunes altres de les seves obres. S'ha suposat un viatge a Anvers en la dècada de 1520 per conèixer a Albrecht Dürer. A l'octubre de 1533 la seva esposa figurava ja en la documentació com a vídua, encara que s'ignora la data de la seva mort.
Autor de retrats i de complexes composicions religioses a l'oli, generalment de petit format, i d'unes dues-centes xilografies, la seva pintura evoluciona des del detallisme i minuciositat de les seves primeres obres conegudes, com el Noli me tangere de Kassel (1507, Gemäldegalerie Alte Meister), arrelat en la tradició gòtica de l'escola de Haarlem, a un estil més lleuger en el qual s'introdueixen elements ornamentals presos del renaixement italià, com s'adverteix en el suposat retrat de la reina Isabel de Dinamarca del Museu Thyssen-Bornemisza, pintat cap a 1524, o a l'última de les seves pintures conegudes: Saúl i la bruixa d'Endor, datada el 1526 (Amsterdam, Rijksmuseum), en la qual s'aprecia un allargament de les proporcions de caràcter manierista.

## Referències

* ↑ Pita Andrade i Borobia Guerrero, 1992, p. 235.
* ↑ «Jacob Cornelisz. Van Oostsanen» (en neerlandès). Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie (RKD). [Consulta: 25 abril 2016].
* ↑ Ficha de la obra en el Rijksmuseum.

## Bibliografia

* Pita Andrade, José Manuel; Borobia Guerrero, María del Mar. Maestros antiguos del MuseoThyssen-Bornemisza (en castellà). Madrid: Lunwerg Editores, 1992. ISBN 84-88474-02-4.

## Enllaços externs

* Jacob Cornelisz. van Oostsanen al Rijksmuseum de Amsterdam. Arxivat 2014-03-28 a Wayback Machine.
* Oostsanen, Jacob Colnelisz van, a l'Enciclopedia online del Museu del Prado.
* Jacob Cornelisz. van Oostsanen al Museu Thyssen-Bornemisza.
# Toxodòntids

Els toxodòntids (Toxodontidae) són una família extinta de mamífers notoungulats que visqueren entre l'Oligocè i el Plistocè a Sud-amèrica, tret del gènere Mixotoxodon, del Plistocè de Centreamèrica. Presentaven una certa semblança amb els rinoceronts i tenien dents amb corones elevades i arrels obertes, cosa que suggereix que sovint s'alimentaven de la basta herba de les pampes.

## Referències

* ↑ Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 253. ISBN 1-84028-152-9.
* McKenna, Malcolm C. i Bell, Susan K. 1997. Classification of Mammals Above the Species Level. Columbia University Press, Nova York, 631 p. ISBN 0-231-11013-8
# Caiman cocodril

El caiman cocodril (Caiman yacare) és una espècie de caiman endèmic de les regions subtropicals i tropicals de Sud-amèrica, de color marró i coberts de taques fosques, els mascles creixen fins a una longitud total (inclosa la cua) de 2-3 m i pesen al voltant de 40-50 kg; mentre que les femelles creixen fins a 1,4 m de llarg i uns 15-20 kg.

## Descripció

C. yacare és un caiman de mida mitjana, de color marró. Els exemplars mascles creixen fins a 2-3 m de longitud total (inclosa la cua) i fins a 58 kg de pes. Les femelles són molt més petites, amb una longitud total adulta de14 m i un pes de 14-23 kg.$^{:7}$ La longitud del musell–vent (SVL) mitjana de les cries és de 1,249 cm per a les femelles i de 1,284 cm per als mascles. National Geographic ha descrit els individus joves com "no sembla més que llavors minúscules i transportades pel vent que suren entre els joncs a la vora d'una llacuna a L'interior remot del Brasil." Basat en un estudi del creixement de múltiples exemplars al Pantanal de 1987 a 2013, ambdós sexes tenen uns 50 cm SVL als cinc anys. Als 15 anys, majoritàriament han acabat de créixer, les dones tenen un SVL d'uns 20 cm i els homes de més de 100 cm SVL. L'estudi també va demostrar que els individus tenen una variació significativa en les seves taxes de creixement.
Les marques fosques es distribueixen pel cos; més notablement, la seva mandíbula inferior està coberta de tres a cinc taques. Té un musell llis, de llargada mitjana i ample. Té grumolls a les parpelles i una carena corbada entre els ulls.$^{:7}$ Té osteoderms a les escates, una característica també present en el caiman d'ulleres. Té una mitjana de 74 dents, amb 5 premaxil·lars, 14–15 maxil·lars i 17–21 mandibulars.$^{:7}$ Aquesta característica fa que les seves dents siguin més destacades i s'ha comparat amb les piranyas, que ha establert el nom comú "caiman piranha".

## Referències

* 1 2 3 Campos, Zilca; Mourão, Guilherme; Coutinho, Marcos; Magnusson, William E. «Growth of Caiman crocodilus yacare in the Brazilian Pantanal». PLOS One, vol. 9, 2, 28-02-2014, pàg. e89363. DOI: 10.1371/journal.pone.0089363. PMC: 3938444. PMID: 24586719.
* 1 2 «Yacare Caiman». Beardsley Zoo. Arxivat de l'original el 5 de març 2019. [Consulta: 28 febrer 2019].
* ↑ «3.3 Caimans». Food and Agriculture Organization of the United Nations.
* 1 2 3 Grigg, Gordon. Biology and Evolution of Crocodylians. CSIRO Publishing, January 15, 2015. ISBN 978-1486300679.
* ↑ «Brazil's Yacare Caiman — The Comeback Croc». National Geographic, 7-2013.