OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Parcet

El Parcet és un monument del municipi de Vilanova de Sau (Osona) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català.

## Descripció

Masia on es distingeixen dos cossos orientats a migdia, dels quals un és de planta rectangular amb portal d'arc rebaixat. A llevant s'hi adossa una torre amb una única finestra coberta a dos vessants i amb espieres a la part baixa, al costat de la qual s'hi adossa un cos de més baixa alçada. A la part dreta d'aquest primer cos, s'aixeca un altre annexa i consta de planta baixa i dos pisos. Aquest presenta un portal de llinda rectangular i a la part dreta, formant angle amb el cos de l'edificació, s'hi adossa un cos de galeries obertes a nivell del primer pis, sostingudes per pilars de pedra i cobertes a dues vessants. Per sota d'aquest cos, a través d'un pas cobert, s'accedeix al portal de llevant. Construïda bàsicament amb pedra. L'estat de conservació és bo, està habitada.

## Història

Mas que es troba dins l'antiga demarcació de Sau, avui englobada a Vilanova de Sau. Forma part del conjunt de masos que es troben sobre el modern hostal de la Riba. Conserva una vella torre de defensa. No podem precisar les etapes constructives, ja que no hem observat cap llinda datada. Junt amb el mas veí, el Bruguer, forma part del patrimoni del mas Calveria dins el terme de Sant Julià de Vilatorta.

## Referències

* 1 2 «El Parcet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «El Parcet». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Sant Martí de la Figuera

Sant Martí de la Figuera és l'església parroquial del municipi de la Figuera (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'edifici és de tres naus i creuer amb cimbori, de planta rectangular amb campanar als peus, de secció quadrada de dos pisos i amb obertura a cada cara. La nau central té tres trams, el primer dels quals és ocupat pel cor, sostingut per una volta de creueria. El temple és cobert per una volta de mig punt amb llunetes que arrenca d'un fris continu. Les naus laterals contenen les capelles, en nombre de dos per costat. La base del cimbori té a cada angle baixos relleus en guix amb les imatges dels quatre evangelistes. L'interior del temple és enguixat i pintat. La façana té un ull de bou i la portalada, en arc de mig punt, és sòbriament decorada, amb una fornícula buida.

## Història

Va ser construït a les darreries del segle xviii. El temple és dels últims a ésser bastit a la comarca dins de l'estil tradicional. Fou renovat a principis del segle XX i durant la Guerra Civil fou desposseït dels seus altars i de la imatge de sant Martí bisbe que hi havia a la fornícula de la façana. Recentment s'han fet obres per aixecar uns arcs votants entre els pilars i els murs, evitant l'esfondrament de la volta central, que amenaçava caure.

## Referències

* 1 2 «Església de Sant Martí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Església de Sant Martí». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Carrer Major (la Vilella Alta)

El Carrer Major és un carrer del municipi de la Vilella Alta (Priorat) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És el carrer principal del poble i presenta una alineació perfecta. Les cases han estat construïdes en períodes diferents. Generalment són d'una o dues crugies i tenen dos o tres pisos l'últim dels quals correspon generalment a les golfes. Són cases fetes de pedra, generalment arrebossades, encara que a les més noves o als afegitons és més corrent l'ús del maó. Les teulades són de teula i al ràfec de les cases més antigues hi sol figurar l'any de la construcció. En aquestes darreres les portes solen ésser fetes de pedra amb dovelles, en tant que a les noves el sistema utilitzat és l'arc de descàrrega fet amb maons. És un dels raríssims carrers dels pobles del Priorat que té una alineació tan acusada.

## Història

La tradició popular atorga a un a un sector del carrer el privilegi de ser les primeres cases del poble basant-se en la seva antiguitat. Hom es refereix concretament a les cases numerades antigament amb el núm.15, 16 i 17, consecutives a mà esquerra i cap a la fi del carrer. Això no obstant, hom posa en dubte aquest fet per la mateixa forma del carrer, massa rectilini per a pertànyer a l'època en què apareixen les primeres cites cap a la fi del s. XIII. Les cases que porten la data a la dovella i les més antigues porten la data de 1676. Això no exclou, però, que n'hi hagi de més antigues.

## Referències

* 1 2 «Carrer Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Carrer Major». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Palau dels Comtes d'Azahara

El Palau dels Comtes d'Azahara és un edifici catalogat com a monument al municipi de Falset (Priorat) i protegit com a bé cultural d'interès local. Hom pensa que l'actual edifici podria haver estat bastit sobre una antiga llotja àrab. La qualitat d'aquest edifici posa de manifest l'existència d'una burgesia benestant durant el segle xvi. El segle xix un noble aragonès de la casa d'Azara maridà una falsetana i adquirí la casa, coneguda des de llavors també com palau dels comtes d'Azara. El 1964 s'hi instal·là el Museu Municipal, en el primer pis, llogat. Abans hi havia hagut l'Institut d'Estudis Falsetans (des de la seva fundació) i, darrerament, després del trasllat de l'Institut d'Estudis Falsetans a un altre indret, hi ha la seu del Consell Comarcal del Priorat amb una oficina d'informació turística als baixos.
De grans proporcions, de planta composta i que s'obre a tres carrers és bastit de carreu o de maçoneria arrebossada i pintada. La part més interessant la constitueix la façana principal oberta al carrer de Dalt i constituïda per dos paraments en angle. Té planta baixa amb una gran porta dovellada i sengles portes laterals, dues finestres a l'entresòl, dos balcons i una finestra al primer pis, amb guardapols a la part superior i baranes clarament posteriors. El nivell superior es va afegir més tard que fa la funció de golfes presenta tres finestres. Les façanes que donen als carrers dels Arcs i de Francesc Puig i Bes, arrebossades, presenten un bon nombre d'obertures simètricament distribuïdes. Interiorment presenta un pati interior de planta quadrada, cobert per una cúpula amb llanterna. Una escala de pedra amb regust renaixentista mena a la planta noble que disposa de tres balcons amb interessants baranes.

## Referències

* 1 2 «Palau dels Comtes d'Azahara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 març 2013].

## Enllaços externs

* «Palau dels Comtes d'Azahara». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Can Pascó

Can Pascó és un edifici del municipi de Falset (Priorat) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta trapezoïdal, bastit de carreu a la planta baixa i de maçoneria arrebossada i pintada a la resta. Consta de planta baixa, pis i golfes i coberta de teulada a dues vessants. A la façana s'obren dues portes, una d'elles dovellada, dues finestres i una finestrella, tres balcons i dues finestres al pis i una galeria de nou finestres en arc de mig punt a les golfes.

## Història

Bastida dintre de l'antic sector proper al castell, dit Malanyet, la casa compren una part antiga, representada per l'ús del carreu, i sobre la que, progressivament, es reconstruí la resta de la casa, amb l'addició d'elements com els balcons o els finestrals dels baixos. El nom de Pascó que ostenta ha donat nom al carrer.

## Referències

* 1 2 «Can Pascó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 març 2013].
# Sant Nicolau d'Andaní

Sant Nicolau d'Andaní és una església del poble d'Andaní, municipi d'Alfarràs (Segrià), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església construïda amb pedra i totxo, d'una sola nau amb un afegit posterior al costat dret. Les dimensions són reduïdes. La façana és molt simple, arrebossada i amb maó a les cantoneres, i amb un portal d'arc de mig punt fet amb carreus pedra desbastada. Al seu damunt resta una fornícula on hi havia hagut una imatge del Sant Patró. L'espadanya, de tres obertures i dues campanes, és de construcció posterior. A la dècada dels anys 80 es trobava oberta al culte.

## Història

Aquesta església actualment es troba dins de la jurisdicció de l'Església parroquial d'Alfarràs. Anys enrere, aquesta església havia estat dins la jurisdicció de l'Arxiprestat d'Ager, actualment és del Bisbat de Lleida. Popularment es diu que la parròquia d'Andaní estava destinada als capellans castigats.
La seva història ha estat paral·lela a la veïna església de Sant Pere d'Alfarràs. És molt probable que el temple primitiu es construís a mitjans del s. XII fruit del repoblament de la zona, malgrat no s'ha pogut documentar la data de construcció. Les poques referències documentals, ens situen el temple ja en propietat del monestir de Sant Pere d'Àger (Llibre de Sinodals 1648) en ple s segle xvii mitjançant una cessió. Edifici construït al segle xvii. En la descripció feta per Pascual Madoz l'any 1845 del poble d'Andaní hi ha una de les descripcions més antigues de l'església: “de planta rectangular, la nau té 80 pams de llarg, 40 d'amplada i 50 d'alçada. Les dues campanes del temples estan col·locades sobre el frontispici perquè no disposa de campanar.” A l'interior, hi havia cinc petites capelles, i segons les fonts escrites, a mitjans del s. XIX residia a la capella major un preciós retaule amb una talla dedicada a Sant Nicolau. Altres referències més modernes ens situen en les accions de conservació del temple en les quals queda reflectida la convivència entre el senyor i la població local. Un bon exemple n'és l'any 1843, quan la volta de l'edifici s'esfondrà completament, i fou reparada amb les aportacions econòmiques del Marquès, l'Ajuntament i alguns veïns piadosos.

## Referències

* 1 2 «Església de Sant Nicolau d'Andaní». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
# El Tio Cuc

El Tio Cuc va ser un setmanari satíric en valencià publicat a Alacant entre 1914 i 1936. El seu fundador va ser l'escriptor i periodista alacantí Josep Coloma i Pellicer.
La revista, d'ideologia valencianista republicana, utilitzava la sàtira per protestar davant els problemes socials i polítics, com ara la fam, les falta d'escoles i la corrupció política. Josep Coloma, com a editor, va rebre diverses querelles i atacs per les seues denúncies en el setmanari.
Entre 1914 i 1931 la revista utilitzava la variant dialectal alacantina del valencià amb ortografia castellana. De fet era habitual que el setmanari usara el glotònim alicantí per referir-se a la llengua en la que escrivia. A partir de 1931, amb la incorporació a la redacció d'Enric Valor, El Tio Cuc va anar adoptant les Normes de Castelló.

## Referències

* ↑ El Tio Cuc, un setmanari mític article al web de l'associació cultural Alicante Vivo
* ↑ Sant Vicent del Raspeig i la premsa escrita en valencià : EL TIO CUC (1914 - 1936) Arxivat 2004-11-13 a Wayback Machine. Federico Aura Murcia i Vicente Millán Llin
* 1 2 «'El Tio Cuc' renace en Alicante» (en castellà). El País, 02-10-2003.
* ↑ «El Tio Cuc - Mostres de valencianisme alacantí» (en castellà). La ventana del arte.
* ↑ «Enric Valor, memòries d’un país» (en catalan), 24-05-2021. [Consulta: 26 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Exemplars digitalitzats disponibles a la Biblioteca Valenciana Digital
# Sant Sebastià de Santa Coloma de Farners

Sant Sebastià de Santa Coloma de Farners és un monument del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici d'una sola nau de 25 metres de llargada per 10 d'amplada. El presbiteri té forma trapezoïdal obert a la nau i més tancat on hi ha la imatge del sant. Sobre l'altar hi ha un baldaquí de fusta amb vitrall circular. Als peus de la nau hi ha el cor i al costat dret es veuen dues finestres amb vitralls on hi ha representats els dos sants locals, sant Salvador d'Horta i sant Dalmau Moner.
L'exterior, molt auster, només té com a motiu decoratiu a la façana el frontís semicircular de rajola vidrada on es representa el sant, un òcul amb revestiment vermell i una rosassa amb un vitrall de motius florals. El paviment és arrebossat i pintat de color blancs, amb un sòcol força alt en color gris. La porta d'entrada és rectangular i coronada per un arc de mig punt, dins el qual hi ha el frontís decorat. L'edifici fa cantonada i el mur lateral presenta tres obertures, totes elles senzilles i rectangulars.

## Història

En el lloc de l'actual església ja hi havia una petita ermita dedicada a sant Sebastià amb un habitacle al costat per l'ermità. L'any 1876 s'utilitzava per a dir-hi la missa diària pels pares jesuïtes.
La construcció de l'edifici actual es va iniciar el 16 d'agost de 1881 i es va acabar el 5 de gener de 1886. El 1888 es van fer les pintures del costat de l'altar major que mostren la vida del sant. L'any 1897 es va tancar per manca de sacerdot i el 1900 el rector de Santa Coloma va confiar l'església a l'ermità Jaume Cañellas. El 1936 es restaura tot l'exterior però poc després, amb la guerra Civil, totes les imatges van ser destruïdes i es va convertir en forn de pa i magatzem. L'ermità, per mitjà de les almoines, la va restaurar i el 1963 es va inaugurar el presbiteri i el nou altar. El 1979 tornà a dependre de la parròquia de Santa Coloma.
La imatge actual del sant (1970 aprox.) és obra de l'escultor local Josep Martí Sabé i els vitralls (1988) de Ferran Ribot. Destaca per ser el punt d'arribada del pelegrí de Tossa, el 20 de gener, tradició que compta amb molts seguidors en l'actualitat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Sebastià de Santa Coloma de Farners». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 març 2013].
* ↑ «Goigs a Sant Sebastià de Santa Coloma de Farners». [Consulta: 2015].

## Enllaços externs

* «Sant Sebastià de Santa Coloma de Farners». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Casa d'Andreu Fortuny

Casa d'Andreu Fortuny és una casa del municipi dels Pallaresos protegida com a bé cultural d'interès local. Els orígens de la casa són del segle xvi, però les restes més destacades són del segle xix i XX, la reforma de la casa Andreu la va realitzar l'arquitecte Josep M. Jujol, es tracta d'una restauració per a la sra. Fortuny-Solé què es va allargar fins als anys 1940. El 1943 la casa es va partir en dos per a allotjar els fills de la propietària.
Jujol transformà la porta d'accés amb motllures geomètriques, diversos elements interiors (vestíbul, paviments, mobles), els finestrals del primer pis de llinda i ampit corbats i a la planta baixa un original balcó trigeminat. Encastada a la façana hi ha una font, de l'any 1863.

## Descripció

Edifici d'estructura singular i antecedents remots. És una de les cases més destacables del poble, juntament amb la casa Bofarull, i com ella encara conserva l'empremta de l'arquitecte Jujol. Els orígens de la casa es remunten al segle xvi, però les restes més destacades són del segle xix i XX.
De planta baixa, amb arc de mig punt tancat per una porta molt bonica de fusta repujada amb metall, que dona accés al vestíbul de la casa, on hi ha un banc de pedra decorat amb manises i un arc rebaixat. A les dependències del fons s'accedeix a través d'un arc de mig punt. Al primer pis hi ha una galeria de fusta que es pot veure des del vestíbul. El primer pis presenta a l'exterior finestres dividides en tres cossos, la del mig més gran i acabada en arcs semicirculars. Les finestres estan recolzades sobre uns basaments d'estil neoclàssic que devien correspondre a l'antiga estructura de la casa. També és remarcable l'estructura de les golfes, on apareix una galeria correguda d'onze arcs suportats sobre pilastres de fusts de maó. La cornisa de la casa és rectilínia però sobresurten molt les teules àrabs.
L'any 1920 Jujol començà a restaurar la casa. Les obres s'aturaren el 1927. Potser el més característic és la finestra del primer pis, un càntir d'aram, la porta de la planta baixa, el banc de manises, la galeria correguda de les golfes i el menjador amb galeria de fusta del primer pis.

## Referències

* 1 2 Vincent Ligtelijn, Rein Saariste. Josep M. Jujol. 010 Publishers, 1996. ISBN 906450248X.
* 1 2 3 «Casa d'Andreu Fortuny». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 abril 2013].

## Enllaços externs

* «Casa d'Andreu Fortuny». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* Biblioteca pública de Tarragona. «Ruta jujoliana por el Camp de Tarragona y Baix Penedès». Cultura. Generalitat de Catalunya, 1999. Arxivat de l'original el 2 de setembre 2011. [Consulta: 4 abril 2013].
# Casa Solé (els Pallaresos)

Casa Solé és una casa del municipi dels Pallaresos protegida com a bé cultural d'interès local. En destaca la reixa de la finestra esquerra de la planta baixa que va ser projectada per l'arquitecte modernista Josep Maria Jujol l'any 1927.

## Descripció

Casa de planta baixa amb porta d'accés d'arc escarser i dovelles, a la que s'accedeix per dos grans graons de pedra. Aquesta porta presenta a la dovella central un petit escut on apareix la data de construcció de la casa: 1796. El primer pis queda emmarcat per dues finestres, que tenen un balcó al mig i l'estructura general és molt senzilla. Les golfes presenten tres finestres de proporcions considerables acabades en arcs sense motllures de mig punt. Totes les obertures de la façana estan emmarcades per una ratlleta blanca, i s'observen restes de pintura a tota la façana, cosa que fa pensar que antigament hi podien haver hagut esgrafiats. El més característic de la casa és la reixa de la finestra esquerra de la planta baixa.
La casa fou restaurada per Jujol l'any 1941. El seu estat de conservació és bo, el més deteriorat seria la pintura de la façana. La façana, originalment de tipus neoclàssic, va ser embellida amb les reixes de la planta baixa projectades per Jujol l'any 1927 i forjades pel serraller Joan Cardó, del Vendrell. No van ser instal·lades fins al 1942 (la de la dreta és una còpia de l'original feta el 1996).
La reixa de la casa Solé és de forja pintada de color gris, i no gaire recargolada, més aviat és de forma geomètrica. Està situada a la planta baixa de la casa, a l'esquerra de la porta, segueix estructuralment la forma de la finestra a la qual protegeix.
La forma de la finestra és irregular; rectangular als costats laterals i amb forma cilíndrica a la part central.
La reixa està protegida per una teuladeta àrab que sobresurt de la façana.

## Història

La reixa de la casa Solé va ser projectada per l'arquitecte modernista Josep Maria Jujol i Gibert, l'any 1927; fou la seva primera col·laboració amb la casa. No s'assembla gaire a les reixes de tipus gaudinià ni a la del mestre de la casa Bofarull. És possible que sigui per raons econòmiques o per qüestions de desfasament al període modernista, ja que als anys trenta comença a arrelar-se l'estil noucentista.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Solé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 abril 2013].
* ↑ «Casa Solé». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Mas Portell

Mas Portell és una masia de Cornellà del Terri (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga masia de planta rectangular amb diferents cossos afegits amb coberta de teula a dues vessants. Presenta tres crugies perpendiculars a la façana i les parets portants són de maçoneria, actualment repicada. La façana principal presenta un interessant porxo sostingut amb dues columnes tronc-conoidals i coberta amb cairats, llates i teula. Les obertures són emmarcades amb carreus i la porta presenta llinda de pedra d'una sola peça.

## Història

L'edifici era utilitzat originàriament com a casa de pagès i també havia donat cabuda a l'antic estanc del poble. Només és utilitzat per a segona residència.
Segons consta a la llinda de la porta principal fou construït l'any 1772 i el seu propietari era Joan Clara de Sant Gregori.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Portell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Germà de Talloires

Germà de Talloires (mort a Talloires, ~1018 o 1050) fou un monjo benedictí i després un monjo solitari del segle x i XI. És venerat com a sant per l'Església catòlica. No s'ha de confondre amb Sant Germà de Montfort (906 - 1000), prevere i també monjo benedictí de Talloires.
Hi ha molt poques dades sobre el sant, que té, en canvi, diverses llegendes. Algunes fonts com el Martirologi de Talloires en donen dades que no concorden amb els fets històrics comprovats, per la qual cosa tampoc no són versemblants.
Es diu que havia nascut a Flandes i que va estudiar a París; va ingressar a l'Orde de Sant Benet. Cap al 1020, l'abat Iteri de Savigny el va enviar amb altres perquè fundés un monestir vora el llac d'Annecy, a Talloires, on ja hi havia una capella dedicada a la Mare de Déu. Germà va ésser el prior del nou monestir, depenent de Savigny. Hi va ésser el preceptor de Bernat de Menthon, després sant.
Després, novament a Talloires, va retirar-se a fer vida eremítica durant uns quaranta anys a una cova de la muntanya, sobre l'actual poble de Saint-Germain-de-Joux, on passava el dia i baixava al monestir a passar-hi la nit. Hi morí cap al 1018 o el 1050. Des del segle xii consta la veneració envers l'eremita, i al segle xv s'edificà una capella a l'ermita on havia viscut. La seva vida fou escrita en llatí el 1621. Urbà VIII el va fer sant.