OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa al carrer Sant Benet, 79 (Sant Hilari Sacalm)

LA Casa al carrer Sant Benet, 79 és una obra de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casa, formada de diversos cossos, situada al nucli urbà de Sant Hilari Sacalm.
L'edifici principal, de planta poligonal, té planta baixa i pis, està cobert per una teulada irregular a doble vessant, amb un impressionant ràfec de cinc fileres.
A la façana principal d'aquest cos, a la planta baixa, trobem la porta d'entrada en arc de llinda, sobre la qual hi ha una finestra protegida amb una reixa de ferro forjat amb la data 1955, que indicaria quan es va acabar l'edifici. Aquestes dues obertures estan envoltades de carreus de pedra. A l'esquerra de la porta d'entrada, hi ha una finestra en arc de llinda protegida per una reixa de ferro forjat. Al costat esquerre d'aquesta, un gran portal en arc de mig punt, format per dovelles de pedra i carreus de pedra als brancals. Al costat esquerre del portal, una finestra en arc de llinda, voltejada de carreus de pedra, amb ampit de pedra, i protegida per una reixa de ferro forjat coronada per una estructura de treball de fora amb volutes, i dues lletres B i J, sobreposades, dins un òvol. Al pis, en destaca la tribuna hemi-hexagonal que hi ha sobre el portal. Al costat esquerre, fent cantonada, hi ha una galeria amb arcs de mig punt. Al costat dret de la tribuna, i fent cantonada, hi ha una terrassa petita, que s'hi accedeix des de la façana lateral per una obertura en arc de llinda o arc pla. Adossat en aquest mateix costat, hi ha una mena de galeria, amb unes escales que comuniquen al jardí. Adossat al primer cos, i amb façana al jardí, hi ha un altre cos, de planta baixa i pis, amb dues tribunes a cada planta. I adossat a aquest últim cos, un altre de planta baixa i pis.
Les façanes estan arrebossades i pintades de color ocre, excepte la pedra que envolta les obertures o de les balaustrades, així com el maó d'alguns balcons, que són visibles.

## Història

La construcció principal data, segons el registre cadastral, de l'any 1955.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa al carrer Sant Benet, 79». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Ratpenat pilós pigmeu

El ratpenat pilós pigmeu (Kerivoula minuta) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids que es troba a Tailàndia i Malàisia.

## Referències

* Wilson, D. E. i Reeder, D. M.: Mammal Species of the World. Smithsonian Institution Press Washington DC (Estats Units), 2005.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Ratpenat pilós pigmeu. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 30 desembre 2007 (en anglès). (anglès)
* Distribució mundial d'aquesta espècie. (anglès)
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Comerç 24

Comerç 24 és un restaurant situat a Barcelona, amb una Estrella Michelin, regentat pel cuiner Carles Abellan, que va tancar les portes l'any 2015.
'Comerç 24', dirigit pel xef Carles Abellan, procedent del supergrup de joves xefs que van treballar al taller creatiu d'El Bulli a finals dels 90, que va estar obert durant quinze anys, va rebre una estrella Michelín l'any 2007, premiant així la creativitat de les seves tapes. El restaurant va mantenir les seves portes obertes fins al 2015.

## Referències

* ↑ Gilbert, Trinitat «Cedir l'estrella Michelin pels entrepans de llonganissa. El cuiner Carles Abellan va tancar el premiat restaurant Comerç 24 per obrir un negoci més popular». Diari ARA, 27-11-2015 [Consulta: 2 juliol 2024].
* ↑ «Comerç 24, de Carles Abellán, cierra temporalmente. El estrellado chef asegura que la voluntad que ha detrás es la de renovar y reformar el restaurante, reflexionar y trabajar desde I+D+i para rediseñar una nueva propuesta». La Vanguardia, 23-12-2014 [Consulta: 2 juliol 2024].
* ↑ «Carles Abellán cierra Comerç 24 por reformas. El establecimiento bajará la persiana a partir del 1 de enero». El Periódico, 23-12-2014 [Consulta: 2 juliol 2024].
# Neichel

Neichel és un restaurant ubicat a Barcelona dirigit pel xef Jean-Louis Neichel a la cuina, conjuntament amb Evelyn Fuertes a la sala.
El restaurant 'Neichel', situat al número 1 del carrer de Beltrán i Rózpide, al barri de Pedralbes de Barcelona, va estar actiu des de la seva creació l'any 1981, fins al moment en què la crisi econòmica i la jubilació del seu creador obligaren a tancar les portes. Va ser l'únic restaurant barceloní present a la guia Relais Château Gourmand i durant la seva trajectòria va aconseguir dues estrelles Michelín. El 1981 l'establiment va guanyar el premi FAD d'interiorisme. La cuina del Neichel fou una cuina d’autor, molt creativa, però sempre amb el producte com a gran protagonista.

## Referències

* ↑ Carbonell, Sílvia; Bermejo, Marc «La crisi posa fi al Neichel, el restaurant amb estrella Michelin més antic de Barcelona». Betevé, 19-01-2015 [Consulta: 5 juliol 2024].
* ↑ Hap, Déborah «Neichel tanca el seu restaurant en no poder fer front a la crisi. L'establiment que el xef francès té a Barcelona cessarà la seva activitat a finals d'aquest mes». Diari de Girona, 19·01·2015 [Consulta: 5 juliol 2024].
* ↑ «Restaurant Neichel, pioner de la cuina creativa a Barcelona (1980-2015)». Bellaterra.cat, 14-08-2021. [Consulta: 5 juliol 2024].
* ↑ Alós, Anna R. «Jean Louis Neichel: la despedida de un grande del fogón. Esta semana cierra el restaurante de Pedralbes de Jean Louis Neichel». El Mundo, 28-01-2015 [Consulta: 5 juliol 2024].
# Centre d'Art d'Alcoi

El Centre d'Art d'Alcoi (CADA) és un museu d'art ubicat a la ciutat d'Alcoi, a la comarca de l'Alcoià, País Valencià.
EL CADA ocupa l'edifici modernista del Mont de Pietat i Caixa d'Estalvis d'Alcoi, construït el 1909 per Vicent Pascual Pastor. És un edifici exempt, al carrer de Rigobert Albors de la capital alcoiana. Després de ser les oficines de l'entitat financera, primer, i lloc de beneficència posteriorment, l'any 2000 es va projectar la seua rehabilitació per a usos culturals. El 2008 naix el Centre d'Art a partir del conveni de col·laboració entre la Generalitat valenciana i la Caixa d'Estalvis del Mediterrani.
La seua inauguració oficial va ser el 28 de desembre de 2010, tot posant a disposició del públic tres plantes i 4.000 m² d'espai cultural i expositiu. Les primeres mostres van ser al voltant de la fotografia de Paco Cano i la pintura d'autors alcoians d'entre 1865 i 1925.
A l'estiu del 2011, però, el Centre d'Art va tancar les portes per a una sèrie de rehabilitacions, en principi temporals. La intervenció en l'entitat d'estalvis alacantina va impedir que es dugueren a terme les obres, a la vegada que s'acomiadava la plantilla laboral i s'ajornava la programació. Un any i mig després, al gener del 2013, es va anunciar una futura reobertura quan l'entitat que ho gestiona, l'Obra Social de la CAM, s'integrés en una fundació de la Generalitat.
El Centre d'Art d'Alcoi hi va romandre obert durant set mesos, en els quals es va calcular una afluència de 20.000 visitants.

## Referències

* ↑ CADA. Centre d'Art d'Alcoi a AlcoiTurisme
* ↑ "El Centre d'Art d'Alcoi abre sus puertas"
* ↑ "El Centre d'Art d'Alcoi estrena dos muestras"
* ↑ "El CADA lleva cuatro meses cerrado y sin previsiones de reapertura"
* ↑ "El Centre d'Art se queda en el limbo"
* ↑ "El Centre d'Art volverá a funcionar"
# Teatre Còmic

El Teatre Còmic va ser un edifici teatral ubicat en els números 87 i 89 de l'Avinguda del Paral·lel, entre els carrers Tapioles i Poeta Cabanyes. Fou inaugurat el dia 21 de juny de 1905 i tancà les portes per causa del seu mal estat de conservació el 16 de maig de 1962. El projecte de l'edifici era de Joaquim Raspall.
S'hi van desenrotllar diversos gèneres: opereta, astracanada, sarsuela però sobretot revista. No en va se'l conegué sempre com el Palacio de la revista.
Pel seu escenari hi van passar infinitat d'artistes: Alady, Mary Santpere, Celia Gámez, Raquel Meller, Gema del Río… i nombrosos compositors: Joan Dotras, Jacinto Guerrero, José Padilla, Pablo Luna, etc., hi van estrenar obres.
El 1907, Manuel Penella hi va estrenar la seva sarsuela Amor ciego.
L'empresari Manuel Sugrañes i Albert hi desembarcà les seves sumptuoses revistes entre el 1925 i 1928: Ric-Ric, Kiss-me, Yes-Yes; She-She, Joy-Joy, Love-me, Revues en Folies; Roxana la cortesana, amb música de Pablo Luna, Eureka, Bis-Bis, Pocker i Not-Yet.
Arthur Kaps empresari i ànima de la companyia àustriaca de revistes Els Vienesos, conjuntament amb l'humorista Franz Joham hi estrenaren després de la Guerra Civil: Carrusel vienés (1952, amb música d'Augusto Algueró), Campanas de Viena (1955), Fuentes de amor (1956), Tropicana (1957)
El 1941, Jacinto Guerrero hi estrena la sarsuela Déjate querer.
El seu darrer empresari fou Joaquim Gasa. A càrrec seu s'hi van poder veure revistes d'èxit com: ¡Taxi..al Cómico! (1947), Gran Clipper (1947), Te espero en el Cómico (1950), Objetivo: El Cómico (1951), Delirio en el Cómico (1953), Todos al Cómico (1953).

## Espectacles

* 1912. La Generala, sarsuela d'Amadeu Vives
* 1949. Escuela de estrellas, amb Carmen de Lirio.
* 1950. Te espero en el Cómico, amb Carmen de Lirio.
* 1951. Esta noche no me acuesto, amb Carmen de Lirio.
* 1952. De Cuba a España, amb Carmen de Lirio.
* 1952. Si Eva fuera coqueta, amb Trudi Bora.
* 1953. Delirio en el Cómico, amb Carmen de Lirio.
* 1953. Todos al Comico, amb Carmen de Lirio.
* 1954. Viudos de verano, amb Bella Dorita i Alady.
* 1955. Ay, Angelina, amb Mary Santpere.

## Referències

* 1 2 «Teatre Còmic». Institut del Teatre. [Consulta: 4 juliol 2022].
* ↑ «Teatre Còmic». Patrimoni Musical Català. [Consulta: 4 juliol 2022].
* ↑ Costa, Júlia. «El Teatre Còmic i la seva ‘Alameda’». Zona Sec, 15-05-2019. [Consulta: 4 juliol 2022].

## Bibliografia

* BADENAS, MIQUEL. El Paral·lel. Història d'un mite. Col·lecció Guimet, 26. Pàges editors. 1998
# Boston College

Boston College és una universitat privada, catòlica, de la Companyia de Jesús, situada a Chestnut Hill, Massachusetts (Estats Units d'Amèrica). Forma part de l'Associació d'Universitats Jesuïtes (AJCU), en la qual s'integren les 28 universitats que la Companyia de Jesús dirigeix als Estats Units.

## Història

Boston College és la institució d'ensenyament superior més antiga de Boston. Va obrir les portes en 1863 a 22 alumnes al carrer Harrison. A causa del creixement del nombre d'alumnes, en 1907 es va decidir traslladar les instal·lacions als afores de Boston, i es va adquirir una granja de 700.000 m2 a 6 milles a l'oest de distància, en Chestnut Hill. El projecte de construir 20 edificis denominat Oxford a Amèrica, de Charles Donagh Maginnis, va ser triat per al desenvolupament del nou campus. En 1974, Boston College va comprar Newton College of the Sacred Heart, afegint 162.000 m2 complementaris al campus. En 2004 es van adquirir 172.000 m2 més de terreny a l'Arxidiòcesi de Boston, a l'altre costat de l'Avinguda Commonwealth, que es denomina Brighton Campus, i que inclouen l'antiga residència del cardenal.

## Esports

Boston College competeix en la Divisió I de la NCAA, en la Atlantic Coast Conference, excepte en hoquei sobre gel, que ho fa en l'Hoquei East. Destaca el seu equip de futbol americà, que juntament amb el dels Notre Dame Fighting Irish són els dos millors equips d'universitats catòliques nord-americanes.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial (anglès)
# Matola

Matola (fins 1975 Vila Salazar i Cidade Salazar) és un municipi de Moçambic, situat a la província de Maputo. En 2007 comptava amb una població de 671.556 habitants. Es troba a 12 kilòmetres a l'oest de Maputo.

## Economia

Matola és un important centre industrial de Moçambic, posseeix un port per a l'exportació de minerals de crom, ferro i altres mercaderies provinents de Swazilàndia i Sud-àfrica. La seva indústria inclou refineries de petroli (actualment inactives) i fàbriques de sabó, ciment i processament de productes agrícoles.
La principal empresa de Matola és la fonedora d'alumini MOZAL, que va obrir les portes en 2002, l'única que ha triplicat les exportacions de Moçambic i ha augmentat en un 7% el seu PIB. La planta pertany a BHP Billiton, planeja augmentar la capacitat de producció d'alumini de 550.000 a 800.000 tones. En novembre de 2014 l'empresa sud-coreana Hyundai Motor Company va obrir una planta a Matola, en la que fabricaria els Hyundai i10 i Hyundai Accent.

## Govern Municipal

El municipi de Matola des de 1998 disposa d'un consell municipal dirigit per un president elegit per vot directe durant un mandat de cinc anys.
| Inici de mandat | President de Consell Municipal | Partit |
| 27 de novembre de 1998 | Carlos Almerindo Filipe Tembe | Frelimo |
| 19 de novembre de 2003 | Carlos Almerindo Filipe Tembe | Frelimo |
| 10 de gener de 2008 | Maria Vicente (interina) | Frelimo |
| 5 de febrer de 2009 | Arão Nhancale | Frelimo |
| 15 de maig de 2013 | António Matlhava (interí) | Frelimo |
| 7 de febrer de 2014 | Calisto Cossa | Frelimo |

## Agermanaments

* Loures (des de 1996)

## Referències

* ↑ «Instituto Nacional de Estatística». Arxivat de l'original el 2007-12-19. [Consulta: 19 desembre 2007].
* ↑ Population Statistics Arxivat 2018-09-17 a Wayback Machine. a World Gazetteer
* ↑ «Page de la Banque mondiale sur l'Usine Mozal au Mozambique» (en inglés). worldbank.org. [Consulta: 30 desembre 2013].
* ↑ Liezel Hill. «BHP Billiton, Eskom in talks on tariffs for Mozal expansion» (en inglés). Engineering News online, 29-11-2005. [Consulta: 30 desembre 2013].
* ↑ «Partnership between Mozambique and South Korea Assembles Hyundai Cars». MacauHub, 07-11-2014. [Consulta: 4 gener 2015].
# Haymarket

Haymarket (haymarket significa «mercat del fenc» en anglès) és un carrer al districte de St James's de la ciutat de Westminster, a Londres, capital del Regne Unit.
S'estén des de Coventry Street (no lluny de Piccadilly Circus) fins a Pall Mall, Pall Mall East i Cockspur Street. Hi ha restaurants de luxe, el Teatre Haymarket (Theatre Royal Haymarket), el Teatre de La seva Majestat (Her Majesty's Theatre), un complex cinematogràfic i New Zealand House, el lloc de l'alt comissionat de Nova Zelanda en el Regne Unit.

## Història

El carrer forma part del barri dels teatres de Londres, el West End, i d'una manera general, el carrer és un lloc d'implantació privilegiada per als teatres des del segle xvii. El Her Majesty's Theatre, realitzat per John Vanbrugh, va obrir les portes el 1705. En l'estrena, estava previst per a obres dramàtiques, però ràpidament el teatre va semblar més apropiat per a òperes. Aquí va estrenar Georg Friedrich Händel nombroses òperes i oratoris. El Queen's Theatre va ser rebatejat com King's Theatre a la mort d'Anna de la Gran Bretanya el 1714. L'edifici de Vanbrugh va ser destruït pel foc el 1790, i es va construir un altre King's Theatre exactament en el mateix lloc. Aquest va ser també destruït pel foc i, el 1897, una vegada més, el teatre va obrir les portes, però amb el nom de His Majesty's Theatre. Aquest edifici és el que va arribar als nostres dies i s'usa per a produccions musicals d'envergadura. A Haymarket hi ha un altre teatre, el Theatre Royal Haymarket, construït per John Nash el 1820, en reemplaçament d'un antic teatre que havia obert en els anys 1720.

## Ubicació

Haymarket corre paral·lel al carrer Lower Regent Street (la part de Regent Street situada al sud de Piccadilly Circus). Lower Regent Street permet als vehicles circular cap al nord, mentre que Haymarket permet circular cap al sud. Aquests dos carrers formen part de la carretera A4 (A4 road) que parteix del centre de Londres i va cap a l'oest.

## Referències

* ↑ Humphreys, Rob; Bamber, Judith. The Rough Guide to London (en anglès). Rough Guides, 2003, p. 84. ISBN 978-1-84353-093-0.
* ↑ Giblin, Gary. Alfred Hitchcock’s London: A Reference Guide to Locations (en anglès). Midnight Marquee & BearManor Media.
* ↑ Handel, George Frideric. Giulio Cesare[: in full score : from the Deutsche Handelgesellschaft edition (en italià). Courier Corporation, 1986. ISBN 978-0-486-25056-4.
* ↑ Mcwilliam, Rohan «Man about Town: Victorian Night Life and the Haymarket Saturnalia, 1840-1880: MAN ABOUT TOWN» (en anglès). History, 103, 358, 12-2018, pàg. 758–776. DOI: 10.1111/1468-229X.12678.
# Museu Rodin

El museu Rodin es troba al 7è districte de París. Va obrir les portes el 1919 a l'antic hôtel Biron i mostra el treball de l'escultor Auguste Rodin. Rodin va residir a l'hôtel Biron, adquirit per l'estat francès el 1905. Conté escultures de Rodin (El Pensador, El Petó) i altres, a més de treballs d'altres artistes com Camille Claudel, Vincent van Gogh i Pierre-Auguste Renoir.
L'edifici va ser encarregat per un perruquer que havia fet fortuna per l'emissió del paper moneda. Es tracta del típic hotel francès amb chateau, un castell petit amb 3 hectàrees de jardí i una estructura de 10 habitacions a la planta baixa i de 8 a la part superior. L'hotel, d'estil neoclàssic, és una casa unifamiliar a contraposició al Rococó, que buscaria la creació d'un palau petit. En ell es combinen façanes de tradició clàssica i renaixentista i rematades d'inspiració arquitectònica popular, sobretot les xemeneies o les mansardes. Amb aquest edifici s'establirà a França una tipologia d'hotel de casa unifamiliar.

## Col·lecció

La col·lecció del museu està formada per marbres, bronzes, terracotes, pintures, guixos, ceres, ceràmiques, pastes de vidre, gres i dissenys de Rodin juntament amb obres d'altres artistes com Camille Claudel (Vertumne i Pomona), Monet, Renoir o Van Gogh. D'entre la col·lecció personal de l'escultor destaquen també les estàtues antigues i les fotografies. El museu posseeix al voltant de sis mil sis-centes obres escultòriques, entre les quals destaquen El Petó i El Pensador.

## Enllaços externs

* Web oficial del museu (francès)
# Cementiri Saint-Vincent

El cementiri Saint-Vincent es troba a la rue Lucien Gaulard al 18è districte, al barri de Montmartre, a París. Va obrir les portes el 5 de gener de 1831. És un dels tres cementiris de Montmartre, amb el cementiri del Calvari, al costat de l'església Saint-Pierre de Montmartre, i el cementiri del Nord, correntment anomenat cementiri de Montmartre.

## Personalitats inhumades

El cementiri Saint-Vincent compta amb prop de 900 tombes, destacant-hi:
* Marcel Aymé (1902-1967), escriptor
* Harry Baur (1880-1943), actor
* Egène Boudin (1824-1898), pintor
* Marcel Carné (1906-1996), cineasta
* Louis-Robert Carrier-Belleuse (1848-1913), pintor i escultor
* Jules Chéret (1836-1932), cartellista
* Roland Dorgelès (1885-1973), escriptor
* André Gabriello (1896-1975), actor
* Arthur Honegger (1892-1955), compositor
* Désiré-Émile Inghelbrecht (1880-1965), compositor i director d'orquestra
* Gen Paul (1895-1975), pintor
* Germaine Pichot (1880 - 1948) model pictòrica
* Ramon Pichot i Gironès (1872 - 1925) pintor
* Henri Poupon (1882-1953), actor
* Gustave Victor Quinson (1868-1943), escriptor
* Màxim Révol (1894-1967), actor
* Paul Sédir (Yvon Le Loup) (1871-1926), escriptor, filòsof
* Théophile Steinlen (1859-1923), pintor
* Maurice Utrillo (1883-1955), pintor

## Enllaços externs

* El cementiri SAINT VINCENT Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.

## Referències

* 1 2 Fabregat, Isabel. «Ramon Pichot. Algunes curiositats sobre l'artista». Blog del Museu Nacional d'Art de Catalunya, 19-10-2017. [Consulta: 5 juny 2021].
# Museu Nacional de Corea

El Museu Nacional de Corea és el principal museu de la història i l'art coreà ubicat a Corea del Sud. És l'organització cultural que representa Corea i es va establir per primera vegada el 1945. A l'octubre de 2005, el museu va obrir les portes en un nou edifici al Parc de la Família Yongsan a Seül, Corea del Sud. El museu conté més de 150.000 objectes. Pretén ser el museu més gran d'Àsia i el sisè entre els majors museus del món en termes de superfície, la qual abasta 28.542 metres quadrats. Les mesures per protegir els tresors a l'interior del museu inclouen el disseny d'un edifici construït per suportar un terratrèmol de magnitud 6,0 en escala de Richter. Les vitrines dels objectes estan equipades amb plataformes de protecció sísmica que absorbeixen els tremolors i impactes, també hi ha un sistema importat d'il·luminació natural que utilitza la llum solar en comptes de llums artificials i un sistema de purificació d'aire dissenyat per protegir l'art i els objectes del museu. El museu també està fet de materials resistents al ignifugs. Per dissenyar el nou edifici, el govern coreà va licitar propostes d'arquitectes de tot el món per al nou edifici. Hi va haver més de 854 entrades de 59 països. El disseny guanyador es va inspirar en la idea d'una fortalesa tradicional coreana i va ser presentat per Chang-Il Kim, de Junglim Architects & Engineers Ltd. L'edifici és oblong, com una fortalesa coreana, de 404 metres de longitud. Té sis pisos d'alçada i està envoltat de jardins i plantes autòctones. S'arriba amb la Línia 4 a l'estació d'Ichon o de la Línia de Yongsan-Deokso del Metro de Seül.

## Galeria d'obres

* Corona d'or de Silla
* Bodhisattva pensatiu
* Cremador d'encens
* Pagoda
* "Noi ballant" per Danwon

## Referències

* ↑ "Seoul's best museums" CNN Go. 27 October 2011. Retrieved 2011-11-03
* ↑ «National Museum of Korea Welcomes 20-Millionth Visitor since Its Relocation to Yongsan». [Consulta: 20 febrer 2016]. Arxivat 2013-02-18 at Archive.is «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-02-18. [Consulta: 20 febrer 2016].