OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Consonant epiglotal

Una consonant epiglotal és una consonant articulada amb els plecs ariepiglòtics (vegeu laringe) contra l'epiglotis. A vegades se'ls anomena consonants ariepiglotals.

## Consonants epiglotals en l'AFI

Les consonants epiglotals identificades per l'Alfabet Fonètic Internacional són:
| AFI | Descripció | Exemple | Exemple | Exemple | Exemple |
| AFI | Descripció | Idioma | Ortografia | AFI | Significat |
| | Oclusiva epiglotal sorda | Aghul | | jaʡ | |
| | Fricativa epiglotal sonora | Àrab | تَعَشَّى | tɑʢɑʃʃæ | per al sopar |
| | Fricativa epiglotal sorda | Aghul | mɛʜ | | sèrum |
* Una epiglotal plosiva no és possible. Quan es pronuncia intervocalment en Dahalo, per exemple, es converteix en un tap.
* Encara que tradicionalment es col·loqui en la fila fricativa de la taula IFA, [ʢ] és en general un símbol. El símbol de l'IFA és ambigu, però no hi ha cap llenguatge que tingui una fricativa o símbol diferent en aquest lloc de l'articulació.

## Característiques

En molts idiomes les epiglotals són desconegudes. Això pot dificultar el seu reconeixement pels lingüistes que parlen idiomes europeus. En diverses ocasions, quan suposades consonants faríngies van ser registrades, van resultar ser epiglotals. Aquest va ser el cas del dahalo, per exemple.
Les epiglotals són primàriament conegudes a l'Orient Mitjà (en llengües semítiques) i a la Columbia Britànica, però poden ocórrer en qualsevol lloc. És probable que diverses de les llengües dels bitterroot salish o wakashan de la Columbia Britànica de les quals es van reportar tenir "faríngies" en realitat tindrien epiglotals, i el mateix pot dir-se d'algunes llengües caucàsiques.

## Referències

* ↑ Pharyngeal Features in the Daghestan Languages

## Bibliografia

* Peter Ladefoged; Ian Maddieson (1996) The Sounds of the World's Languages. ISBN 0-631-19814-8
* Zettapedia
# Theodor Svedberg

Theodor Svedberg o The Svedberg (Valbo, Suècia 1884 - Kopparberg 1971) fou un químic i professor universitari suec guardonat amb el Premi Nobel de Química l'any 1926.

## Biografia

Va néixer el 30 d'agost de 1884 a la població sueca de Valbo, situat al comtat de Gävleborg. Va estudiar química a la Universitat d'Uppsala, on el 1912 fou nomenat professor titular de Química física.
Morí el 25 de febrer de 1971 a la ciutat de Kopparberg, situada al comtat d'Örebro.

## Recerca científica

Amb el seu treball sobre col·loides va provar les teories sobre el moviment brownià enunciades per Albert Einstein i el geofísic polonès Marian Smoluchowski. Durant la seva recerca va desenvolupar la tècnica d'ultracentrifugació analítica i va demostrar la seva utilitat en la distinció de proteïnes pures. Així mateix fou un dels primers a estudiar la síntesi del cautxú i va realitzar treballs sobre una vacuna contra la poliomielitis.
El 1926 fou guardonat amb el Premi Nobel de Química pels seus treballs sobre la fisicoquímica dels sistemes dispersos.

## Enllaços externs

* «Theodor Svedberg» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Marc Aloy i Guàrdia

Marc Aloy i Guàrdia (Manresa, 1979) és un polític i arquitecte català, alcalde de Manresa , des del 27 de juny del 2020. És membre d'Esquerra Republicana de Catalunya des del 2000.

## Referències

* ↑ «Marc Aloy, d'ERC, nou alcalde de Manresa en el relleu pactat amb JxCat». CCMA. [Consulta: 4 juliol 2020].
# Joan Rovira i Roure

Joan Rovira i Roure (Barcelona, 10 de desembre de 1899 - Lleida, 27 d'agost de 1936) va ser un advocat i polític català executat el 1936 durant la repressió en la zona republicana durant la Guerra Civil espanyola.

## Biografia

Joan Rovira Roure va ser un advocat de l'Estat i polític de la Lliga Regionalista que a les eleccions al Parlament de Catalunya de 1932 va ser elegit diputat al Parlament de Catalunya per la demarcació de Lleida. Durant la Segona República Espanyola, Rovira va ser paer en cap de Lleida des de 1935, després de la destitució i empresonament de l'alcalde electe de Lleida Antoni Vives i Estover arran dels fets del 6 d'octubre del 1934.
En iniciar-se la Guerra civil espanyola va ser capturat pel Tribunal Popular de Lleida juntament amb altres membres de la candidatura del Front Català d'Ordre a les eleccions generals espanyoles de 1936, fou condemnat a mort tot i disposar de la immunitat parlamentària que garantia la Generalitat de Catalunya i així ho al·legà un enviat d'aquesta institució, i executat el 27 d'agost de 1936 al cementiri de Lleida. Algunes fonts apunten erròniament que el motiu de la condemna va ser l'organització de la cavalcada de Reis a Lleida, cosa que no té fonament històric perquè va organitzar-la la Cambra de Comerç, i Rovira i Roure s'hauria limitat a autoritzar-la.
Estava casat amb Ana Tarazona Miró, membre de la Sección Femenina, i fou el pare del també polític Joan Rovira Tarazona.

## Referències

* 1 2 «Biografia de Joan Rovira Roure a la pàgina web del Bisbat de Lleida».
* ↑ "De 1936 a 1975: estudis sobre la Guerra Civil i el franquisme", Albert Manent, Ed. Publicacions de l'Abadia de Montserrat (1991), pàgina 44.
* ↑ Anguera, Pere. El catalanisme conservador. Cercle d'Estudis Històrics i Socials, 1996, p. 229,235.
* ↑ Barrull Pelegrí, Jaume. «Rovira Roure: la construcció de la memòria». Segre, 22-01-2024. [Consulta: 23 gener 2024].
* ↑ Jarne i Mòdol, Antonieta. La Secció Femenina a Lleida: els anys triomfals. Pagès, 1991, p. 122. ISBN 8479350482.
# Sant Julià Sassorba

Sant Julià Sassorba és una entitat de població del municipi de Gurb, a la comarca d'Osona. En el cens de 2006 tenia 93 habitants. És la parròquia amb més altitud del terme (786 m), i estén la seva demarcació pel sector més muntanyós i despoblat. El 1091 s'hi consagrà una nova església romànica.
# Aulacorhynchus griseigularis

Aulacorhynchus griseigularis és una espècie d'ocell de la família dels ramfàstids (Ramphastidae) que habita els boscos dels vessants dels Andes, a Colòmbia.

## Taxonomia

Antany considerat coespecífic d'Aulacorhynchus prasinus va ser deslligat d'aquesta espècie arran els treballs de Puebla-Olivares et al. 2008. Més tard ha estat inclòs dins Aulacorhynchus albivitta com una subespècie

## Referències

* ↑ F. Puebla-Olivares, E. Bonaccorso, A. Espinosa, K.E. Omland, J.E. Llorente-Bousquets, A. Townsend Peterson i A.G. Navarro-Sigüenza. Speciation in the Emerald Toucanet (Aulacorhynchus prasinus) complex. The Auk, 2008. 125(1):39–50
* ↑ Kevin Winker. An examination of species limits in the Aulacorhynchus “prasinus” toucanet complex (Aves: Ramphastidae). 2016. PubMed. 2381
# Can Goules (Sant Julià de Vilatorta)

Can Goules és una obra del municipi de Sant Julià de Vilatorta (Osona) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta rectangular coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana, situada a migdia. Consta de planta baixa, primer pis i golfes. A l'antiga façana, amb un portal rectangular datat, s'hi adossa un cos de porxos format per cinc arcades que abasten longitudinalment els dos pisos de l'edificació i la seva alçada és decreixent segons la inclinació dels vessants de la teulada. A llevant s'adossa un cos de fusta de construcció recent; la part nord és gairebé cega, amb un cos adossat i a ponent s'obre un portal a la planta, tres finestres i un balcó. És construïda amb pedra basta unida amb morter, tàpia i pedra picada.

## Història

Can Goules és conegut per la gent del veïnat de Sant marc com Can "Pensatibé". La llinda del portal principal duu la data de 1833. El seu nom remet al de les properes masies de Can Rumia i Can Discorre.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Goules». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 febrer 2016].
# Eguisheim

Eguisheim (alsacià Egsa, alemany Egisheim) és un municipi francès situada al departament de l'Alt Rin i a la regió del Gran Est. L'any 1999 tenia 1.548 habitants. Com a curiositat històrica, el 21 de juny de l'any 1002 hi va néixer el papa Lleó IX.
El nom de la ciutat Egenesheim significa habitació d'Egino, nom germànic. De fet, el Duc Eberhard hi va fundar l'any 720 el castell d'Eguisheim, així anomenat en homenatge al seu cosí Egino.
Les vinyes de l'AOC d'Alsàcia baixen dels vessants dels Vosgues fins a arribar als jardins de les cases.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 1.470 | 1.519 | 1.461 | 1.438 | 1.530 | 1.548 |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat |
| 1959-1995 | Léon Beyer |
| 2001-2008 | Pierre Hussherr |
| 2008- | Claude Centlivre |

## Llocs d'interès

* Camí de Ronda
Un circuit amb fletxes permet seguir l'antic camí de ronda. Estrets carrers empedrats, cases amb abundants detalls arquitectònics (balconades, miradors, entramats de fusta).
* Torres de Eguisheim
Weckmund, Wahlenbourg i Dagsbourg són els noms d'aquestes tres torres d'arenisca vermella, quadrades, robustes, que s'eleven en el cim del turó. Van pertànyer a la poderosa família d'Eguisheim. Van ser cremats després de la guerra dels Sis Óbolos, conflicte que va enfrontar als burgesos de Mülhausen amb els dels seus voltants. Després de l'extinció de la família dels Eguisheim, els tres es van convertir, en 1230, en propietat dels bisbes d'Estrasburg.

## Galeria d'imatges

* Cases típiques
* Font octogonal de 1557
* Plaça del castell
# Gimoès

Gimoés és una comarca occitana, al departament del Gers. Gimont n'és la capital. A l'edat mitjana formà el vescomtat de Gimoés.

## Geografia

Situat al nord de Savès, limita amb Armagnac a l'est, amb Fezensaguet al sud i la Seigneurie de L'Isle-Jourdain a l'oest. El Gimoès era un vescomtat a l'edat mitjana.
El Gimoès ocupa un petit quadrilàter d’una dotzena de quilòmetres a cada banda que agrupa pobles i caserius despoblats dins del radi de Gimont. Creuat pel seu centre per la Gimone, que li dona nom, i separat del país d’Auch pels Arrats (dos rius de l’altiplà de Lannemezan), el seu subsòl argilós-calcari similar al Llenguadoc per l’ús del maó està molt estès a l’hàbitat. Com tots els països dels vessants de les muntanyes de Gascunya, la seva fesomia més muntanyosa l'exposa a la llum i al sol generosos.

## Gastronomia

El foie gras és una producció molt desitjada, com ho demostra la importància del mercat de Gimont. La cria d’oques i ànecs i el cultiu de blat de moro per a l’alimentació són activitats que provenen d’aquest sector.
Cuina tradicional del Gers: aus de corral grasses (ànec mulard, oca de granja de Gers1), foie d’oca i ànec, confits2, pits d’ànec, moles, patates fregides, alicuit ... tot oca i ànec.També: aus de granja de Gers (pollastre, pintades, gall dindi negre, capó, gallina). Altres productes i especialitats locals: escombraries de Gers, all blanc i all morat de Cadours, bolets (bolets porcini), fruites (inclosa la figa). Pastisseria: pastís gascó (esmicolada de poma).

## Referències

* ↑ «Mindat.org». [Consulta: 29 abril 2021].
* 1 2 réservés, Keldelice com-Que de bonnes choses à partager- Copyright2008-2010 Tous droits. «Le Gimoès Midi Pyrénées» (en francès). [Consulta: 29 abril 2021].
* ↑ «The top 10 gastronomic must-try in the Gers - Guide du Gers» (en anglès). [Consulta: 29 abril 2021].
# Rata de Hoffmann

La rata de Hoffmann (Rattus hoffmanni) és una espècie de rosegador de la família Muridae. Es troba només a Indonèsia.
És un rosegador de mida mitjana. Té una longitud conjunta de cap i cos de 16,7 a 21,1 cm, la longitud de la coa va de 15,5 a 19,5 cm, la dels peus de 36 a 42 mm i la de les orelles de 21 a 24 mm. Pesen fins a 240 g. El color del dors varia de marró clar a marró obscur, amb la puta dels pèls individuals de color ocre, mentre que la part ventral és principalment de color marró obscur. Tenen dos anells negrosos al voltant dels ulls. Les orelles són grans i negroses. Les parts dorsals de les mans i peus són de color marró, amb les ungles de color crema. Els palmells de les mans i les plantes dels peus són de color gris clar. La coa és marró obscur, d'una longitud semblant a la de la resta del cos i el cap, amb uns 9-12 anells per centímetre. Les femelles tenen un parell de mames post-axil·lars, un parell abdominal i dos parells inguinals. El cariotip és 2n=42.
La pell és prima, densa i suau sense pèls llargs.
És una espècie terrestre. S'alimenta de fruita, en particular, d'espècies natives de Ficus. Es reprodueix en qualsevol època de l'any. Les femelles pareixen entre 4 i 5 individus joves per ventrada.
Aquesta espècie està molt estesa a l'illa de Cèlebes, amb l'excepció dels vessants de la muntanya Lampobatang, a la península sud-occidental, on és substituïda per espècies similars, com Rattus mollicomulus, i l'illa de Malenge, a les illes Togian.
Viu en els boscos humits tropicals de terres baixes i de muntanya fins a 2.200 metres sobre el nivell del mar. També és present en boscos, matolls i plantacions de cafè.

## Taxonomia

Existeixen cinc subfamílies reconegudes:
* R.h.hoffmanni: Sulawesi sud-occidental;
* R.h.biformatus (Sody, 1941): IllesTogian: Malenge;
* R.h.linduensis (Miller i Hollister, 1921): Sulawesi central;
* R.h.mengkoka (Tate i Archbold, 1935): Sulawesi sud-oriental;
* R.h.mollicomus (Miller i Hollister, 1921): Sulawesi septentrional.

## Referències

* Baillie, J. 1996. Rattus hoffmanni. 2006 IUCN Red List of Threatened Species. Downloaded on 19 July 2007.
# Riu Sokh

El riu Sokh (rus: Сох, IPA: [sox]) és un riu ubicat entre el Kirguizstan i l'Uzbekistan. Té el seu recorregut en el conjunt dels vessants del nord de les muntanyes d'Alay i el Turquestan i acaba a la vall de Ferganà. En el passat, el Riu Sokh era un afluent esquerre del Riu Sirdarià. Actualment s'utilitza tot per al reg. La longitud del riu és de 124 quilòmetres amb una àrea d'influència de 3.510 quilòmetres quadrats, i la descàrrega mitjana normal de 42.1 metres cúbics per segon.

## Referències

* ↑ {{{títol}}} (en russian). Bishkek: Chief Editorial Board of Kyrgyz Soviet Encyclopedia, 1987, p. 445.
# Torre des Savinar

La Torre des Savinar també coneguda com la Torre des Cap des Jueu, és una antiga torre de vigilància i defensa de la costa sud-oest de l'illa d'Eivissa. Fou construïda durant el segle xviii.
Al llarg de la costa de les Pitiüses hi ha diverses torres de defensa, moltes de les quals van ser dissenyades per Joan Ballester i Zafra. La torre des Savinar és una d'elles i, potser, la més espectacular a causa del seu emplaçament amb una meravellosa vista a l'illa d'Es Vedrà.
Es troba en una llengua de roca que s'eleva gairebé dos-cents metres sobre el mar, davant de la roca des Vedrà, a Cala d'Hort. El camí no és fàcil i s'ha de fer en el seu últim tram a peu. El desviament està senyalitzat a la carretera que arriba des de Sant Antoni a Cala d'Hort, a mà esquerra.
A la torre, restaurada, s'arriba després d'uns vint minuts caminant per un estret camí. Sota un dels vessants hi ha la platja coneguda com a Atlantis, una antiga pedrera de l'època romana de pedra mig submergida al mar. Està declarat Bé d'Interès Cultural.

## Vegeu també

* Torres de defensa a les Pitiüses

## Referències

* ↑ Torre des Savinar a ibiza5sentidos.es
* ↑ Torre des Savinar a ibizaisla.es
* ↑ Torre des Savinar a soloibiza.es
* ↑ Es Cap des Jueus (Mirador de sa Torre des Savinar) Arxivat 2017-02-02 a Wayback Machine. a santjosep.net
* ↑ Torre des Savinar a patrimonideivissa
# Quadra de Rocacrespa

La Quadra de Rocacrespa és un nucli de població i una obra de Cubelles (Garraf) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Llogaret compost de set cases, totes de tipologia popular. Es conserven a Rocacrespa les restes d'un antic castell i en un caseriu al costat d'una petita plaça, s'han trobat restes de l'època medieval. Hi ha un basament de planta quadrada i restes d'una torre de planta circular.
És interessant també una casa senyorial decorada per dintre amb pintures i mobles, i la Capella de Sant Jaume.

## Història

El primer document que es troba a Rocacrespa és de l'any 977. Rocacrespa depèn de la vila de Cubelles. Les set cases que formen el llogaret són: " Can Segura", "Can Solà", "Cal Frare", "Les casetes" i "La Capella".
Juntament amb la propera Quadra de Gallifa va formar un ens local històric, independent de Cubelles, fins al 1846.

## Referències

* 1 2 3 «Quadra de Rocacrespa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860) (en català). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Martin Karplus

Martin Karplus (Viena, 15 de març de 1930 - Cambridge, 28 de desembre de 2024) va ser un químic teòric austríac (nacionalitzat estatunidenc) i professor de la Universitat Harvard. En 2013, va ser guardonat amb el Premi Nobel de Química, juntament amb Michael Levitt i Arieh Warshel pel desenvolupament de programes informàtics que permeten entendre i predir el comportament de complexos processos químics.

## Referències

* ↑ «Fallece Martin Karplus, Premio Nobel de Química en 2013» (en espanyol europeu), 03-01-2025. [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ El Nobel de Química 2013 premia las bases para entender y predecir los procesos químicos
# Mare de Déu del Carme de Periques

Mare de Déu del Carme de Periques és una església del municipi de Puig-reig (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església era inicialment un edifici de tres naus capçades per tres absis semicirculars, el central més alt i ample que els laterals, dibuixant una planta basilical característica del primer romànic. L'edifici va enderrocar-se en època moderna i quedà transformat en una simple capella d'una sola i petita nau amb l'absis semicircular central i la porta al peu del mur de ponent.
L'estiu de l'any 1990 es realitzaren unes excavacions arqueològiques que determinaren la planta basilical i que han recuperat les primeres filades dels absis laterals ensems que es va trobar una petita necròpolis i unes sitges.

## Història

Des de l'any 1026 es tenen notícies d'aquesta església, aleshores era advocada a Sant Julià de Puig-reig. Fou seu d'una petita comunitat benedictina que va obtenir la protecció dels vescomtes del Berguedà però que no s'allargà després dels primers anys del segle xii. Aleshores l'església esdevingué parroquial. L'any 1247 el bisbe d'Urgell va cedir el patrimoni de l'antiga comunitat de Sant Julià a Pere de Berga.
A finals del segle xiii els Templers iniciaren la construcció d'una granja-convent en aquest indret, que seria la seu de la Comanda de Puig-reig. La dissolució de l'orde, a inicis del segle xiv, va impedir que la construcció es pogués acabar totalment i funcionés com a centre agrícola i ramader. Aleshores va passar al domini dels Hospitalers i fou residència temporal dels membres de l'orde. Al segle xvii, ja funcionava com a masia. En època moderna es construí la capella actual, aprofitant vestigis de l'església romànica, i se'n va mantenir l'advocació.
Fins al segle xiv va ser coneguda amb el nom de Sant Julià de Puig-reig o de la Garriga i en època moderna es mantingué l'advocació, fins que a començaments del segle xx, es dedicà a la Mare de Déu del Carme.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mare de Déu del Carme de Periques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 juliol 2014].
* ↑ «Mare de Déu del Carme de Periques». Diputació de Barcelona.

## Enllaços externs

* «Mare de Déu del Carme de Periques». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# El Lledó (Puig-reig)

El Lledó és un mas proper al nucli de Casserres però administrativament adscrit al municipi de Puig-reig (al Berguedà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

Masia de planta rectangular, orientada a migdia i amb el carener paral·lel a la façana principal, on s'obre una àmplia eixida d'arcs de mig punt rebaixats i una gran portalada adovellada, també de mig punt. A ponent la masia té una moderna ampliació que trenca amb l'harmonia de la supèrbia i ben construïda casa. A llevant, la masia té grans garites de guaita orientades al camí que condueix a la casa. L'ermita o capella advocada a Santa Rita està incorporada als baixos de la masia i porta a la llinda d'entrada la data de la seva fundació i consagració (1778) així com un petit òcul d'il·luminació.

## Història

Està documentada des del segle xvi i conserva un ampli arxiu familiar (protocols, pergamins, biblioteca religiosa, capbreus, etc.). "Jacme Spluga" alies Lledó surt esmentat al fogatge de 1553 com habitant del terme i parròquia de Sant Martí de Puig-reig. La genealogia de la família Lledó comença a principis del segle xvi i fins avui conserva el mateix cognom. Era una de les grans propietats dependents a l'orde militar de Sant Joan de Jerusalem de Puig-reig com a pagesos aloers del lloc. La casa conserva la capella familiar advocada a Santa Rita i concedida l'any 1778.

## Referències

* 1 2 3 «Masia el Lledó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 juliol 2014].

## Enllaços externs

* «Masia el Lledó». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Molí del Vilaró

Molí del Vilaró és un molí del municipi de Puig-reig (Berguedà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una construcció que reprodueix el model d'una masia adaptada a les funcions pròpies. La planta és rectangular i coberta a dues vessants, amb el carener paral·lel a la façana de migdia on hi ha la major part de les obertures així com la porta d'accés. Aquesta construcció del segle xviii fou adossada al vell casal construït al segle xvii al peu mateix de la riera de Merlès, casal que acull les moles, el rodet i cacau. La bassa i el rec estaven tapats per la brossa i la vegetació, ja que el molí deixà de funcionar després de la Guerra Civil.

## Història

És documentat des de la Baixa Edat Mitjana, quan el monestir de Ripoll concedí a la família Gamissans (aleshores propietaris de les masies de la Lladernosa i de la Serreta -anomenada fins al segle xviii la Serra de Tremesaigües-) la facultat de construir cinc molins fariners entre el Llobregat i la riera de Merlès, a la zona de l'aiguabarreig entre ambdós rius. Al segle xvii i XVIII el molí es va reformar totalment i va mantenir la seva activitat fins a l'any 1942. Al segle xviii es va construir un pont de pedra per travessar la riera i facilitar l'accés al molí fariner.

## Referències

* 1 2 «Molí del Vilaró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 juliol 2014].