OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paquita Salas

Paquita Salas és una webserie espanyola, la primera com a guionistes i directors de Javier Calvo i Javier Ambrossi. Es tracta d'una sèrie còmica que es va estrenar a través de la plataforma Flooxer (Atresmedia). A causa de la bona acceptació que va tenir a la preestrena, la sèrie també es va emetre al canal Neox (Atresmedia). Des d'octubre de 2017, Netflix posseeix els drets de la sèrie, desapareixent de Flooxer i passant a ser sèrie exclusiva de la plataforma. A més, Netflix va confirmar una segona temporada per al 2018. El 28 de juny de 2019 Netflix va estrenar la tercera temporada, en la introducció de la qual sona un tema cantat per Isabel Pantoja. Aquesta temporada té 6 episodis d'una durada cadascun d'uns 30 minuts.

## Sinopsi

Paquita Salas era la millor representant d'actors dels anys 1990, i encara que ara tot ha canviat, ella no. Quan la seua actriu més coneguda l'abandona inesperadament, el món de Paquita trontolla. Al costat de Magüi, la seua inseparable assistent, i Álex, un repartidor que acabarà convertit en part de la família, Paquita es llança desesperada al descobriment d'un nou talent. Una cerca que li farà trobar el seu lloc en la professió i al món.
Encara que la sèrie és fictícia, sí que es mesclen referències de personatges reals de la història pop espanyola. Aquesta sèrie mostra els estralls de la fama, la seua fugacitat i les joguines trencades de la televisió espanyola.

## Repartiment principal

* Brays Efe - Paquita Salas
* Belén Cuesta - Magüi Moreno
* Yolanda Ramos - Noemí Arguelles
* Lidia San José - Lidia San José
* Álex de Lucas - Álex de Lucas
* Mariona Terés - Mariona Terés
* Belinda Washington - Belinda Washington
* Anna Castillo - Belén de Lucas

## Premis

| Premis | Categoria | |
| Premis Cosmopolitan 2016 | Millor sèrie | Guanyadora |
| Premis Feroz | Millor actriu de repartiment (Belén Cuesta) | Guanyadora |
| Premis Feroz | Millor actor protagonista (Brays Efe) | Guanyador |
| Premis Feroz | Millor sèrie de comèdia | Guanyadora |
| Premis Feroz | Millor actriu de repartiment (Yolanda Ramos) | Guanyadora |

## Referències

* ↑ «Entrevista con Brays Efe, el hombre detrás de 'Paquita Salas'». [Consulta: 11 octubre 2016].
* ↑ «El fenómeno 'Paquita Salas', de la web a Neox». [Consulta: 11 octubre 2016].
* ↑ elEconomista.es «'Paquita Salas' llega a Netflix: los capítulos ya no se verán en Flooxer - Ecoteuve.es» (en castellà). [Consulta: 3 octubre 2017].
* ↑ «Netflix se hace con 'Paquita Salas': ¿encargará la segunda temporada? - Odi O'Malley» (en castellà). , 28-09-2017 [Consulta: 3 octubre 2017].
* ↑ «Paquita Salas tendrá una segunda temporada en Netflix» (en castellà). , 04-10-2017 [Consulta: 4 octubre 2017].
* ↑ Avendaño, Tom C. «Javier Ambrossi y Javier Calvo jugarán con el mito de los juguetes rotos en su nueva serie como productores» (en castellà), 09-09-2020. [Consulta: 21 novembre 2022].
Sèries originals de Netflix :
Sèries en emissió :
Sèries acabades :
Sèries continuades :
# Cabana de volta a les Garrigues Baixes

Cabana de volta a les Garrigues Baixes és una obra de Tàrrega (Urgell) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Cabana agrícola situada a la partida de les Garrigues Baixes i orientada al sud-est. Està totalment restaurada i en molt bon estat. És de petites dimensions i de planta rectangular, amb una coberta de volta de pedra adovellada amb una cobertura final de vegetació. Donat que el mur de tancament ha estat construït arran de la volta, es poden apreciar les dovelles. L' única obertura que té és d'arc a nivell, amb una llinda de pedra sorrenca treballada, com els brancals, formats per grans carreus irregulars. La llinda presenta la data 1872. Un banc de pedra recorre tota la façana principal. A l'interior de la construcció hi ha un banc de pedra amb la data gravada 1973. Completa el conjunt un cobert o llenyer molt senzill amb coberta de lloses de pedra. Un marge de pedra seca rodeja gairebé tota la finca, amb parts reconstruïdes.
La cabana és feta amb blocs de pedra calcària irregulars, i les juntes han estat revocades amb morter de ciment per evitar possibles enrunaments.

## Referències

* 1 2 «Cabana de volta a les Garrigues Baixes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 setembre 2021].
# Antoon Houbrechts

Antoon Houbrechts (Tongeren, Limburg, 6 de setembre de 1943) va ser un ciclista belga que fou professional entre 1966 i 1981. Durant la seva carrera esportiva destaquen les victòries en la general de la Volta a Portugal de 1967 i la Tirrena-Adriàtica de 1970. La seva darrera gran victòria fou una etapa a la Volta a Catalunya de 1978.

## Palmarès

* 1964
** 1r a la Volta a Limburg amateur i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Volta a la Província de Lieja
* 1965
** 1r a Helchteren
** 1r a Machelen
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Portugal
* 1966
** 1r a Huldenberg
** 1r a Assent
* 1967
** 1r a la Volta a Portugal i vencedor de 2 etapes
** 1r a Beveren-Waas
** 1r a Roulers
* 1968
** 1r a la Volta a Andalusia
** 1r al Circuit d'Heule
* 1969
** 1r del Campionat de Brabant
* 1970
** 1r a la Tirrena-Adriàtica
** 1r al Tour de Valònia
** 1r a Zomergem
** Vencedor d'una etapa al Giro de Sardenya
* 1971
** 1r al Giro d'Úmbria
* 1972
** 1r a la Nokere Koerse
** 1r a la Copa Sabatini
** Vencedor d'una etapa al Giro de Sardenya
* 1973
** 1r al Gran Premi Unió de Dortmund
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Mallorca
* 1974
** 1r a Houtem-Vilvoorde
* 1976
** 1r a Nieuwekerken-Waas
* 1977
** 1r a Stal-Koersel
* 1978
** 1r a Zottegem-Strijpen
** 1r a Rummen
** 1r a Tienen
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Catalunya

### Resultats al Tour de França

* 1968. 16è de la classificació general
* 1970. 8è de la classificació general
* 1972. 13è de la classificació general
* 1973. 16è de la classificació general
* 1975. 24è de la classificació general

### Resultats al Giro d'Itàlia

* 1966. 52è de la classificació general
* 1970. 20è de la classificació general
* 1971. 8è de la classificació general
* 1972. 15è de la classificació general
* 1974. 13è de la classificació general
* 1975. 25è de la classificació general
* 1976. 15è de la classificació general
* 1977. 29è de la classificació general

## Referències

* ↑ «Antoon Houbrechts» (en francès). Mémoire du cyclisme. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Volta Catalunya 1978: Francesco Moser, de principi a fi». Javier Gilabert, 09-02-2020. [Consulta: 6 gener 2025].

## Enllaços externs

* Palmarès d'Antoon Houbrechts (francès)
# Tiranet imberbe septentrional

El tiranet imberbe septentrional (Camptostoma imberbe) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita garrigues, bosc de ribera, matolls i clars del bosc de les terres baixes i turons des de Sonora, sud-est d'Arizona, sud-oest de Nou Mèxic, Zacatecas, Nuevo León i sud de Texas cap al sud a la llarga d'ambdues vessants de Mèxic, incloent les illes Marías, Hondures i Nicaragua i al vessant del Pacífic de l’oest i centre de Costa Rica.

## Referències

* ↑ «Tiranet imberbe septentrional». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Israel Aerospace Industries Ltd.

Israel Aerospace Industries Ltd. (IAI) (en hebreu: התעשייה האווירית לישראל) és una empresa aeroespacial israeliana que produeix sistemes aeronàutics per a ús civil i militar. L'empresa tenia 14.000 empleats en 2005. A més de la construcció d'avions militars, IAI també construeix avions civils com el IAI Westwind i és l'encarregada del manteniment dels avions civils i militars, que han estat comprats per Israel a altres països. IAI produeix diversos sistemes de míssils i aviònica.

## Productes
### Aviació

* IAI Westwind - Avió de negocis de reacció
* IAI Kfir - Caça de reacció.
* IAI Nesher - Caça de reacció.
* IAI Dagger - Una millora de l'avió de caça IAI Nesher.
* IAI Arava - Avió de transport militar STOL
* Rafael Python 5 míssil aire-aire
* Millora del: F-15, F-16 i MiG-21.
* Millora de l'helicòpter Sikorsky CH-53 Sea Stallion
* Millora de l'aviònica de l'helicòpter armat Kamov Ka-50 Erdogan
* IAI Phalcon - Alerta primerenca i control aerotransportat

### Vehicles Aeris no tripulats (VANT)

* IAI Pioneer (fabricat conjuntament amb els Estats Units)
* IAI RQ-5 Hunter (fabricat conjuntament amb els Estats Units)
* IAI Heron
* IAI Harop
* IAI Harpy
* IAI Ranger
* IAI Scout
* IAI Searcher
* IAI Skylite

### Sistemes de Defensa Terrestre

* Buldòzer IDF D9 Doobi
* Míssil antitancs IMI Nimrod (fabricat conjuntament amb Israel Military Industries)
* Míssil antitancs IMI Lahat (fabricat conjuntament amb Israel Military Industries)

### Sistemes Navals

* Míssil Gabriel - Míssil antivaixell
* Super Dvora Mk-III - Llanxa ràpida d'atac

### Sistemes Aerospacials

* Satèl·lits - EROS, Amos i Ofeq
* Arrow - Míssil Antibalístic
* Shavit - Vehicle de llançament

## Enllaços externs

* Israel Aerospace Industries (anglès) i (hebreu)
# Carme Rigalt Tarragó

Carmen Rigalt Tarragó (Vinaixa, Garrigues, 13 de setembre de 1949) és una periodista i escriptora catalana que viu a Madrid.

## Biografia

Estudià periodisme a la Universitat de Navarra. Ha treballat a les publicacions Sol de Màlaga, Pueblo (1975), Viva (1976), Diez Minutos, Informaciones (1977), Libera (1978), El Periódico de Catalunya, Diario 16, la revista Tiempo i El Mundo (1992-). Ha estat directora de les revistes Tanit (1975-78) i Líbera (1978).
També ha escrit la novel·la Mi corazón que baila con espigas, amb la qual va ser finalista del Premi Planeta, així com La mujer de agua i Diario de una adicta a casi todo.
Pel que fa a la televisió ha col·laborat al programa «Pasa la vida» de TVE entre 1991 i 1996, «Día a día» de Telecinco i «Cada dia» d'Antena3. El 2007 va començar a participar en programes de crònica rosa de Telecinco com ara Hormigas blancas, Nada es igual o Sálvame.
En 2001 l'Audiència Provincial de Madrid la va absoldre d'un delicte d'intromissió a l'honor de què l'acusava el cantant Alejandro Sanz, de qui va dir que era homosexual. Anys més tard, el setembre de 2008, el Tribunal Suprem revocà la sentència anterior i la condemnà, juntament amb la revista dominical d'El Mundo i l'empresa Unidad Editorial, a indemnitzar el cantant amb el pagament de 30.000 euros.
Està casada amb el periodista Antonio Casado Alonso i és mare de l'escriptor Daniel Casado Rigalt.

## Llibres publicats

* Yo fui chica de alterne (1976)
* Mi noche de bodas (1977)
* La vida empieza en lunes (1996)
* Cosas de mujer (1997)
* Mi corazón que baila con espigas (1997)
* La mujer de agua (2000)
* Diario de una adicta a casi todo (2002)
* Todas somos princesas y otras crónicas de la vida cotidiana (2004)
* ¡Socorro!: me estoy pareciendo a mi madre (2005), amb Rosa Villacastín
* Noticia de mi vida (2021)

## Referències

* ↑ JFR «Rigalt, Carmen». Mcnbiografias, 2000 [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ Pita, Elena. «Carmen Rigalt: “El periodisme d'avui és un acudit, la gent ja no creu en ell"». The New Barcelona Post, 21-08-2021. [Consulta: 18 juliol 2024].
* 1 2 «Carmen Rigalt». Elmundo.es. El Mundo. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ «Carmen Rigalt». Sin columna, 2000 [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ Finalista Premio Planeta
* ↑ «Rigalt, Carmen 1949». Enciclonet 3.0. Enciclonet. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ EP «El Mundo indemnizará a Alejandro Sanz por intromisión en su honor». El Mundo, 25-09-2008 [Consulta: 11 març 2016].
# Luci Escriboni Libó (pretor)

Luci Escriboni Libó (en llatí: Lucius Scribonius Libo) va ser un magistrat romà. Era probablement fill del tribú de la plebs del 216 aC Luci Escriboni Libó. Formava part de la gens Escribònia, i era de la família dels Libó, d'origen plebeu.
Va ser nomenat pretor l'any 204 aC, i va rebre la peregrina jurisdictio i la província de la Gàl·lia.

## Referències

* ↑ Titus Livi. Ab Urbe Condita XXIX,11,13
# Jeanne Golay

Jeanne Golay (Coral Gables, Florida, 16 d'abril de 1962) va ser una ciclista estatunidenca. Va guanyar quatre medalles, una d'elles d'or, als Campionat del Món de contrarellotge per equips; i una de bronze als de ruta. Va participar en 2 Jocs Olímpics d'Estiu.

## Palmarès

* 1985
** 1a al Fitchburg Longsjo Classic
* 1989
** Campiona dels Estats Units en contrarellotge
** Vencedora d'una etapa a la Women's Challenge
* 1991
** Medalla d'or als Jocs Panamericans en ruta
** 1a als Campionats Panamericans en ruta
* 1992
** Campiona del món en contrarellotge per equips (amb Danute Bankaitis-Davis, Janice Bolland i Eve Stephenson)
** Campiona dels Estats Units en ruta
** Campiona dels Estats Units en contrarellotge
** Vencedora d'una etapa a la Women's Challenge
** Vencedora d'una etapa al Bisbee Tour
* 1993
** 1a a la Women's Challenge i vencedora de 2 etapes
** Vencedora d'una etapa al Fitchburg Longsjo Classic
* 1994
** Campiona dels Estats Units en ruta
** 1a al Redlands Bicycle Classic
** Vencedora de 4 etapes al Tour de l'Aude
** Vencedora d'una etapa a la Women's Challenge
** Vencedora de 2 etapes a la Volta a Turíngia
* 1995
** Medalla d'or als Jocs Panamericans en ruta
** 1a als Campionats Panamericans en ruta
** Campiona dels Estats Units en ruta
** Vencedora d'una etapa al Redlands Bicycle Classic
** Vencedora de 2 etapes al Tour de l'Aude
** Vencedora d'una etapa a la Women's Challenge

## Referències

* ↑ «Jeanne Golay» (en anglès). Museo del ciclismo. [Consulta: 5 gener 2025].
* ↑ «Jeanne Golay» (en anglès). olympedia. [Consulta: 5 gener 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# La Diagonale du fou

La Diagonale du fou (literalment en català: "La diagonal del boig") és una pel·lícula francesa dirigida per Richard Dembo i estrenada el 1984.

## Argument

Pavius Fromm és un jove prodigi dels escacs. Lituà, ha fugit del seu país i del Bloc de l'Est, i resideix a Occident. Per a la final del campionat del món d'escacs a Suïssa, s'ha d'enfrontar a un compatriota més gran, Liebskind, qui té el suport del règim.

## Repartiment

* Michel Piccoli: Akiva Liebskind
* Alexandre Arbatt: Pavius Fromm
* Liv Ullmann: Marina Fromm
* Leslie Caron: Henia Liebskind
* Daniel Olbrychski: Tac-Tac, amic de Liebskind
* Michel Aumont: Kerossian, amic de Liebskind
* Wojciech Pszoniak: Felton
* Jean-Hugues Anglade: Miller
* Hubert Saint-Macary: Foldes
* Pierre Michael: Yachvili
* Serge Avedikian: Fadenko
* Pierre Vial: Anton Heller
* Bernhard Wicki: Puhl
* Jacques Boudet: Stuffli
* Benoît Régent: Barabal
* Sylvie Granotier: Dombert

## Premis i nominacions

* Premi Louis-Delluc 1984.
* Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa 1984 (atorgat el 1985)
* César a la millor primera pel·lícula 1985

## Al voltant de la pel·lícula

La trama de la pel·lícula descansa en un enfrontament similar que va tenir lloc el 1978 i després el 1981, entre Anatoli Kàrpov i Víktor Kortxnoi.
* La diagonal dels boigs, malnom del Gran Raid, principal raid organitzat a l'illa de La Reunió.

## Referències

* ↑ La Diagonale du fou al waeb de la Cinemateca francesa
* ↑ La Diagonale du fou a premiere,fr
* ↑ «The 57th Academy Awards (1985) Nominees and Winners». oscars.org. [Consulta: 30 octubre 2013].
* ↑ La Diagonale du fou, le film culte de Richard Dembo ressort en DVD, Le Figaro, 5 de gener de 2015
* ↑ Diagonale des Fous - Trail de Bourbon - Mascareignes

## Enllaços externs

* Escena final de la pel·lícula a YouTube
# Tres colors: Vermell

Tres colors: Vermell (títol original en francès: Trois couleurs : Rouge) és una pel·lícula franco-polonesa-suïssa de Krzysztof Kieślowski estrenada el 1994 i doblada al català.

## Argument

La trilogia Tres Colors explora de manera successiva els tres termes de la divisa de França: « Llibertat, Igualtat, Fraternitat ». La tercera pel·lícula de la trilogia (vermell) té per a tema la fraternitat.
| « | «L'eterna qüestió consisteix en saber si donant als altres una mica d'un mateix, no ho fem per tenir una idea millor de nosaltres mateixos. » (Krzysztof Kieślowski) | » |
La pel·lícula Tres Colors: Vermell passa en gran part a Suïssa.
Valentine és estudiant i model a Ginebra. Un dia atropella una gossa. Quan la porta al seu amo, coneix un jutge, un home retirat que espia els seus veïns. La vida de Valentine i la del jutge estaran unides ben estranyament, a partir d'aquest moment, amb la d'un tercer personatge desconegut per ells, un jove jutge que és veí de Valentine.
A mig camí del dramatisme pur de «Blau» i la tragicomèdia de «Blanc», el cineasta polonès se centra en «la fraternitat» per concebre una pel·lícula que revisa alguns dels grans temes de la seva filmografia, com són l'atzar de la vida i la ficció i la figura del demiürg, que regeix els destins dels personatges. De nou l'impecable treball de fotografia, la banda sonora i el treball dels actors componen una nova obra mestra d'un dels autors més interessants del cinema contemporani.

## Repartiment

* Irène Jacob: Valentine Dussaut
* Jean-Louis Trintignant: Joseph Kern, el jutge
* Jean-Pierre Lorit: Auguste Bruner
* Frédérique Feder: Karin
* Samuel Le Bihan: fotògraf

## Premis i nominacions
### Premis

* 1994: Premi Méliès
* 1995: César a la millor música escrita per una pel·lícula per Zbigniew Preisner
* National Society of Film Critics Awards, Millor pel·lícula en llengua estrangera
* Los Angeles Film Critics Association Awards, Millor pel·lícula estrangera

### Nominacions

* Oscar al millor director
* Oscar al millor guió original
* Oscar a la millor fotografia
* César: a la millor pel·lícula, al millor actor (Jean-Louis Trintignant), a la millor actriu (Irène Jacob), al millor director (Krzysztof Kieślowski), al millor guió original (Krzysztof Kieślowski i Krzysztof Piesiewicz).

## Vegeu també

* Tres colors: Blau
* Tres colors: Blanc

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ Krzysztof Kieślowski, El Cinema i jo , Les Éditions Noir sur Blanc, gener 2006 ISBN 2-88250-173-0, pàg. 259

## Enllaços externs

* Crítica de la pel·lícula a www.telerama.fr (francès)
# Éloge de l'amour

Éloge de l'amour és una pel·lícula francesa dirigida per Jean-Luc Godard, estrenada el 2001.

## Argument

A la primera part, Edgar, director de cinema, realitza unes proves al costat dels productors per trobar una actriu protagonista per al seu proper projecte indeterminat (una pel·lícula, una òpera, una obra de teatre o una novel·la) centrada en l'amor i les seves etapes (trobada, passió física, separació i reconciliació) amb tres parelles: una jove, una adulta i l'altra vella. En aquest punt l'autor contacta amb una dona, Elle, que desperta la seva fascinació i que havia conegut tres anys abans. Quan el projecte està a punt de veure la llum, l'autor s'entera que Elle s'ha suïcidat. Tota aquesta part està rodada en pel·lícula en 16mm en blanc i negre.
Segona part: Edgar recorda llavors el moment en què va veure Elle (Berthe Samuel) per primera vegada: va ser en una entrevista amb una parella d'ancians supervivents de l'Holocaust que havien venut a un representant d'una productora (Spielberg Associates) vingut de Washington els drets del relat de les seves vides. Ella està estudiant per advocat. Els seus avis, que havien estat de la resistència francesa, li fan examinar un contracte que els han ofert uns americans que volen fer una pel·lícula sobre les seves activitats durant l'ocupació nazi de França. Aquesta segona part de la pel·lícula està rodada, en canvi, en format de vídeo DV i en color clarament sobresaturat.

## Repartiment

* Bruno Putzulu, Edgar
* Cecile Camp, Elle (Berthe Samuel)
* Jean Davy, L'avi
* Françoise Verny, l'àvia
* Audrey Klebaner, Églantine
* Jérémie Lippmann, Perceval
* Claude Baignières, M. Rosenthal
* Rémo Forlani, l'alcalde Forlani
* Mark Hunter, el periodista estatunidenc
* Jean Lacouture, l'historiador
* Philippe Lyrette, Philippe
* Bruno Mesrine, el mag
* Djéloul Beghoura, l'Algerià
* Violeta Ferrer, la dona 1
* Valérie Ortlieb, la dona 2

## Nominacions

* Palma d'Or al Festival Internacional de Cinema de Cannes 2001 per Jean-Luc Godard

## Referències

* 1 2 «Jean-Luc Godard’s In Praise of Love» (en anglès). [Consulta: 4 desembre 2023].
* ↑ «Éloge de l'amour». The New York Times.

## Enllaços externs

* Allociné
# Diari 1952-1960

Diari 1952-1960 és una obra de Joan Fuster i Ortells, publicada l’any 1969. Aquest llibre es va incloure com a segon volum de les Obres completes, tot i que alguns fragments o reflexions temàtiques ja havien estat divulgats prèviament en llibres com Figures de temps, Indagacions possibles o Diccionari per a ociosos.

## Referències

* ↑ «Diari 1952-1960». Diccionari de Literatura Catalana. [Consulta: 5 gener 2025].
# Districte de Gadabay

Gadabay (àzeri: Gədəbəy rayonu), és un districte de l'Azerbaidjan amb el centre administratiu a la ciutat de Gadabay.
# Nickelodeon Animation Studio

Nickelodeon Animation Studio Inc. (originalment anomenat Games Animation, i també conegut com Nickelodeon Animation, Nickelodeon Studios Burbank i Nickelodeon Productions) és un estudi d'animació nord-americà fundat per Vanessa Coffey i Mary Harrington, i és propietat de Paramount Global a través de Nickelodeon Group. L'estudi ha creat moltes sèries de televisió d'animació originals per al canal Nickelodeon, com ara Bob Esponja, Els padrins màgics, Rugrats, Avatar: l'últim mestre de l'aire, El show d'en Ren i l'Stimpy i moltes altres.

## Sèrie d'animació original (produccions seleccionades)

* Doug de Jim Jinkins (1991 - 1999)
* Quatre grapes de Arlene Klasky, Gábor Csupó i Paul Germain (Títol valencià: Mocosos) de (1991 - 2004)
* El show d'en Ren i l'Stimpy de John "K" Kricfalusi (Títol valencià: Ren i Stimpy) (1991 - 1996)
* La vida moderna d'en Rocko de Joe Murray (1993 - 1996)
* Monstres de veritat de Gábor Csupó i Peter Gaffney (1994 - 1997)
* Ei Arnold! de Craig Bartlett (1996 - 2004)
* Gat i Gos de Peter Hannan (1998 - 2005)
* Rocket Power de Arlene Klasky i Gábor Csupó (1999 - 2004)
* Els padrins màgics de Butch Hartman (2001 - 2017)
* Avatar: l'últim mestre de l'aire de Michael Dante DiMartino i Bryan Konietzko (2005 - 2008)
# Khalil Al Ghamdi

Khalil Ibrahim Al Ghamdi (àrab: خليل إبراهيم جلال الغامدي, Ḫalīl Ibrāhīm Jalāl al-Ḡāmidī) (Riad, Aràbia Saudita, 2 de setembre del 1970) és un àrbitre de futbol saudita. Al Ghamdi és àrbitre internacional FIFA des de 2003. Fins ara ha dirigit partits en grans esdeveniments com la Copa del Món 2006 o els Jocs Olímpics d'estiu 2008. El febrer del 2010 va ser assignat per arbitrar al Mundial 2010.
# Albert IV

Albert IV, duc de Mecklenburg (en alemany Albrecht IV von Mecklenburg ; abans de 1363 - 24/31 de desembre de 1388) va ser co-regent de Mecklenburg des de 1383 fins a 1388. Era el fill del duc Enric III de Mecklenburg i Ingeborg de Dinamarca.
Albert era també un pretendent al tron danès després de la mort del rei Valdemar IV, a qui finalment succeir Olaf II.
Després que el seu pare Enric morís el 1383, Albert va governar Mecklenburg juntament amb els seus oncles Albert III i Magnus I i el seu cosí Joan IV.
Es va casar amb Isabel de Holstein, la filla de Nicolau de Holstein-Rendsburg i va morir el desembre de 1388. El 1404 la seva vídua Isabel es va casar amb el duc Eric V de Saxònia-Lauenburg.

## Referències

* ↑ Nordman, Viljo Adolf en Albrecht Herzog von Mecklenburg König von Schweden, Suomalaisen Tiedeakatemian Tuomituksia B:44:1, Suomalaisen Tiedeakatemia, Hèlsinki, 1939 pàg. 334.
* ↑ Margarita de Dinamarca, per Mary Hill. Pàg. 52-55

## Enllaços externs

* Taula genealògica de la Casa de Mecklenburg
* www.mittelalter-genealogie.de
# Kaito Yamamoto

Kaito Yamamoto (japonès: 山本海人) (Shizuoka, 10 de juliol de 1985) és un futbolista japonès.

## Selecció japonesa

Va formar part de l'equip olímpic japonès als Jocs Olímpics d'estiu de 2008.

## Referències

* ↑ «FIFA». Arxivat de l'original el 2017-11-16. [Consulta: 16 novembre 2017].