OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Amàlia de Tini de Walsh

Amàlia de Tini de Walsh (Barcelona, 8 de juny de 1808 - Sarrià, 25 de maig de 1886) fou una abadessa catalana, del monestir de Sant Pere de les Puel·les.

## Biografia

L'any 1850 Amàlia de Tini fou nomenada abadessa. Llavors la comunitat estava formada per només sis monges i l'elecció, que no es va confirmar fins deu anys més tard, es va fer al Monestir de les Jerònimes de Barcelona. El 1842 les monges havien estat expulsades de Sant Pere, que es va convertir una altra vegada en presó –ja ho havia estat de manera intermitent anys abans–, i vivien en un pis del carrer de Santa Anna. El seu objectiu prioritari com a abadessa al llarg de la seva vida va ser recuperar el monestir per a la seva comunitat de religioses, que en diverses ocasions van ser obligatòriament exclaustrades per motius polítics. La seva primera actuació va ser adreçar-se a la reina Isabel II per demanar-li la recuperació del monestir cosa que va aconseguir quan, després d'una intensa lluita legal, apareix una Reial Ordre amb data del 12 de gener de 1855 que determina que el monestir sigui retornat a la comunitat religiosa. Però l'ordre no es feia efectiva i el desig de reunir les religioses era tan intens que manà construir un petit edifici, inaugurat el 1858, al costat del monestir. Deu anys més tard esclata la Revolució de Setembre, i el 1869 el Govern Civil de la ciutat comtal decreta que les monges de Sant Pere i la seva abadessa es traslladin a les Jerònimes, com ja havia succeït anys abans. L'abadessa torna a enfrontar-se legalment contra aquesta decisió i aconsegueix recuperar el cenobi, que pocs anys després és enderrocat. Cap a finals de 1877, comença la construcció d'un nou monestir a Sarrià, les obres del qual acaben el 1879, amb Amàlia de Tini al front. Regirà la comunitat fins a la seva mort, el 25 de maig de 1886.

## Referències

* ↑ Diario de Barcelona, 26-05-1886, pàg. 1.
* ↑ «Crònica». El Diluvio, 26-05-1886, pàg. 4306.
* 1 2 «Amàlia de Tini de Walsh». Diccionari Biogràfic de Dones. Barcelona: Associació Institut Joan Lluís Vives Web (CC-BY-SA via OTRS).
* ↑ Julio Giménez, Teresa. Catalanes del IX al xix. Vic: Eumo, 2010, p. 31. ISBN 9788497663830.
# Sant Bartomeu de Bajanda

L'església de Sant Bartomeu de Bajanda és l'església, antigament parroquial, del vilatge de Bajanda, pertanyent a la comuna d'Estavar, a la comarca de l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord.
L'església, amb el cementiri al voltant seu, està situada a l'extrem nord-est del nucli de població, antigament una mica separada del vilatge, però actualment englobada ja pel creixement de la població.

## Història

És citada com a parròquia a l'Acta de consagració de l'església de la Seu d'Urgell, que es creia de finals del segle ix, però en realitat és de l'XI.
La construcció d'aquest edifici està datada a finals del segle xi o principis del segle xii, amb diverses reformes posteriors.
El fet més destacat esdevingut a Sant Bartomeu de Bajanda fou el jurament el 6 de novembre de l'any 1010 del testament sacramental de Sal·la, mort a Gelida un mes i pocs dies abans, en què Sant Ermengol d'Urgell apareix per primer cop com a bisbe d'Urgell.

## Edifici

Consta d'una nau de planta rectangular amb absis semicircular i volta de quart d'esfera a llevant. Té dues finestres, una en el centre del tambor de l'absis i una altra d'espitllera molt estreta a la façana de ponent, aquest mur és d'alçada doble que la resta de parets de l'església i és el que forma el campanar de cadireta de dues obertures de forma rectangular sense cap arc a la seva part superior.
A les reformes de l'any 1747 es va construir la sagristia adossada a la part meridional de l'absis. Posseeix un retaule d'estil barroc de l'any 1743 atribuït a Pau Sunyer i Lluís Baixa, que tapa la finestra de l'absis, així com un altar granític primitiu. Conserva en el seu interior una pica baptismal de forma bombada de setanta-cinc centímetres de boca.

## Referències

* ↑ L'església de Sant Bartomeu de Bajanda en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Estavar al web "Association des Maires et Adjoints des Pyrénées-Orientales» (en francès). Arxivat de l'original el 2015-05-18. [Consulta: 1r maig 2015].

## Bibliografia

* Becat, Joan. «62 - Estavar». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Cerd 59. Sant Bartomeu de Bajanda». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
* Pladevall i Font, Antoni. Catalunya Romànica: La Cerdanya, el Conflent. Vol. VII. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995. ISBN 8477399514. P. 82-85
* Ventosa i Serra, Enric. Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1.

## Enllaços externs

* Un vídeo de les esglésies d'Estavar i Bajanda a Youtube
* Sant Bartomeu de Bajanda a Mapio
* Sant Bartomeu de Bajanda a Coleccionables de la Cerdanya
# Toral de los Vados

Toral de los Vados (en gallec, Toural dos Vaos), abans Villadecanes, és un municipi de la província de Lleó a la comunitat autònoma de Castella i Lleó. Forma part de la comarca d'El Bierzo.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1991 | 1996 | 2001 | 2004 |
| 2495 | 2408 | 2233 | 2169 |

## Personatges

* Juan López Fernández, més conegut com a «Jan», autor de còmics.
* Capitolina Díaz, sociòloga.

## En la cultura popular

* Jan, que va nàixer en aquest municipi, li dedicà un còmic de Super Llopis a la seua festa de Toral en Tren, un omenatge dels habitants de la localidad al ferrocarril.

## Referències

* ↑ «BOCyL. 3 de mayo de 2010» (en castellà). [Consulta: 12 febrer 2022].
* ↑ «Datos del registro de Entidades Locales - Provincia de León - Ministerio de Política Territorial y Administración Pública» (en castellà). [Consulta: 12 febrer 2022].
* ↑ Jan. Superlópez. Asesinato en el Toral Express, 18 abril 2012 (Magos del Humor 150).
* ↑ Rivera, Alicia «Toral de los Vados recupera una edición de ‘Toral en Tren’ adaptada a la pandemia» (en castellà). InfoBierzo, 02-06-2021 [Consulta: 12 febrer 2022].
# Marta Gens i Barberà

Marta Gens i Barberà (El Morell, Tarragonès, 30 de desembre del 1969) és una exjugadora de voleibol catalana, considerada una de les millors jugadores del panorama català i estatal.
Receptora-atacant, començà a jugar al Club Voleibol Altafulla i Club Voleibol Torredembarra (1985-86). S'incorporà a les categories juvenils del RCD Espanyol l'any 1986 i debutà amb el primer equip amb divuit anys. Amb el conjunt blanc-i-blau guanyà dues Lligues espanyoles (1987-88 i 1990-91), una Copa de la Reina (1990) i quatre Lligues catalanes. El 1990 s'incorporà al programà ADO per la preparació esportiva als Jocs Olímpics de Barcelona 1992, i temporalment, abandonà el club la temporada 1991-92. Obtingué el subcampionat d'Europa amb el Múrcia l'any 1995. Acabà la seva dilatada carrera com a jugadora en actiu l'any 2005, i posteriorment s'ha dedicat a entrenar l'equip de la seva població natal, el Morell, que juga a la Tercera Divisió.
Ha estat 315 vegades internacional amb la selecció espanyola. L'any 1987 entrà a la selecció júnior, i a l'any següent ja s'incorporà a la sènior, d'on va ser-ne capitana a partir de l'any 1994. L'any 1988 va ser nomenada millor jugadora juvenil del campionat d'Espanya, el 1998 "Millor jugadora nacional" i el 2001 "Millor jugadora espanyola del segle".

## Trajectòria

* Club Voleibol Múrcia (1993-95)
* Vigetano Moreschi, club de l'A2 italiana (1998-99)
* Club Voleibol del Morell (com a entrenadora) (2005-)

## Palmarès
### Clubs

* 6 Lliga espanyola de voleibol femenina (1987-88, 1990-91, 1993-94, 1994-95, 1995-96 i 1999-00)
* 4 Copes espanyoles de voleibol femenina (1990, 1993, 1996, 2000)
* 1 Copa d'Itàlia de voleibol femenina (1999)

### Individual

* Millor jugadora de voleibol espanyola del segle XX (2001)

## Referències

* 1 2 3 Sans, Jordi; Llorens, David (coordinadors). Llibre d'Or de l'Esport Català. Barcelona: Unió de Federacions Esportives de Catalunya, 2008.
* ↑ «Marta Gens Barberà». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Joan i Matas, 2008, p. 84-88.

## Bibliografia

* Joan i Matas, Francesc. Olímpics tarragonins la història dels 28 esportistes del Camp de Tarragona i de les Terres de l'Ebre que han participat en els jocs. Valls: Cossetània, 2008. ISBN 9788497913805.

## Enllaços externs

* Fitxa de Marta Gens Barberà - Volleybox
# Snowballing

L'Snowballing és una pràctica sexual humana en el qual una persona té a la seva boca l'esperma d'una altra, i després ho passa a la boca d'una altra amb un petó.
El terme va ser popularitzat per Kevin Smith a la pel·lícula Clerks, en la qual un personatge anomenat Willam Black/Snowball gaudeix d'aquesta pràctica.
La paraula apareix en una altra pel·lícula anomenada Queda't al meu costat, protagonitzada per Julia Roberts.

## Referències

* ↑ (anglès) Burke, David. The Slangman Guide to Dirty English. Studio City, Calif.: Slangman Publishing, 2003, p. 183. ISBN 1891888-234 [Consulta: 7 desembre 2008].
# Cangur rata de peus llargs

El cangur rata de peus llargs (Potorous longipes) és una espècie de Potorous que viu al sud-est d'Austràlia, en una petita àrea al voltant de la frontera costanera entre Nova Gal·les del Sud i Victòria. Fou descobert el 1967 quan un mascle adult quedà atrapat en una trampa per gossos al bosc del sud-oest de Bonang (Victòria). És classificat com a espècie amenaçada.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 58. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Karl Shuker, Gerald Durrell,. Lost Ark: New and Rediscovered Animals of the Twentieth Century. HarperCollins Publishers, 1993, p. 83. ISBN 0-00-219943-2.
* ↑ McKnight, M. Potorous longipes. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 29 desembre 2008.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Ualabi rupestre de l'illa Great Palm

El ualabi rupestre de l'illa Great Palm (Petrogale assimilis) és una espècie de ualabi rupestre que viu al nord-est de Queensland (Austràlia). És molt semblant a sis altres espècies que viuen en aquesta àrea, incloent-hi el ualabi rupestre del Cap York (P. coenensis), el ualabi rupestre desguarnit (P. inornata) i el ualabi rupestre de Herbert (P. herberti).

## Referències

* ↑ Menkhorst, Peter. A Field Guide to the Mammals of Australia. Oxford University Press, 2001, p. 130.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Artur Marcet

Artur Marcet (segle xix – Perpinyà, segle xx) va ser un reputat pianista i compositor en la Barcelona de les dues primeres dècades del segle xx; compaginà aquesta dedicació amb la pedagogia musical i la direcció coral.

## Biografia

Artur Marcet va ser deixeble del conegut pianista Carles Vidiella. L'any 1896 dirigia l'"Orfeó Escolar de Santa Anna", a l'escola parroquial del mateix nom, i el 1902 era mestre i director artístic de la societat barcelonina Ars Chorum. A l'any següent (1903) fundà, i posteriorment dirigí la Schola Orpheonica de Barcelona i allí hi tingué de deixeble de piano el futur compositor Josep Taxés. Va ser nomenat mestre de capella de l'església de la Mare de Déu del Sagrat Cor de Jesús de Barcelona (1904). El 1922 marxà a Perpinyà, on creà dos orfeons. Morí d'accident a edat molt avançada.

## Obres

* Armengol de Gerps, visió musical en 3 quadros (1904), lletra de Joan Marxuach, música d'Arthur Marcet i Salvador Pedrola
* Cant a la senyera (1917), amb lletra d'Apel·les Mestres
* Himno a Isabel la Católica (1895), amb lletra de Francesc Tomàs i Estruch
* Hoja de álbum (1902), per a piano
* Salve, a coro ó á una ó mas voces unisonas (1896), amb lletra de Francesc Comerma
* La senyera, himne (1906), amb lletra de Xavier Viura
* Altres cançons: Lo rossinyol, A la voreta del mar, Els aucellets, La nit al bosch, La pubilla i La pastoreta

### Sardanes

* Cançó d'amor, enregistrada
* La mare, coral
* Pàtria jove (1913), per a cor i cobla amb lletra de Joan Sanxo, enregistrada
* Pensant en tu (1918)
* Virolai

## Notes i referències

* 1 2 «Nuestros músicos». Barcelona cómica, 06-07-1895.
* ↑ "Koncerto de la tri fakoj, de fraulinoj, viroj kaj infanoj, de la "Schola Orpheonica" sub la direktado de profesoro Arthur Marcet" («Fitxa del programa de mà d'un concert del dia 7.9.1909 (en català i esperanto)». [Consulta: 1r gener 2014]. Programa de mà d'un concert de la "Schola" al 1918 [Consulta: 25 gener 2014]. Arxivat 2014-02-01 a Wayback Machine.
* ↑ La Schola era una institució formativa, però el seu orfeó feia concerts públics de forma periòdica. Marcet hi tingué Salvador Pedrosa per subdirector (entre d'altres al llarg dels temps). Del 1905, el mestre Marcet oferí classes gratuïtes de piano a alumnes distingits de famílies modestes. Posteriorment dirigí l'escola Josep Alier
* ↑ «Artur Marcet, al web "Músics per la cobla"». Arxivat de l'original el 2014-02-01. [Consulta: 1r gener 2014].
* ↑ «Manuscrit d'"Armengol de Gerps"». [Consulta: 1r gener 2014].
* 1 2 «Ars chorum». La dinastía, 05-03-1902, pàg. 3.
* ↑ La Principal de la Bisbal. Disc "de pedra" de 78 r.p.m., sense títol. Barcelona: Compañía del Gramófono, s.d. (entre 1916 i 1920?) [Consulta: 14 febrer 2014]. Arxivat 2013-12-03 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2013-12-03. [Consulta: 14 febrer 2014]. Ref. 20.140-260.695
* ↑ La Principal de la Bisbal. Disc "de pedra" de 78 r.p.m., sense títol. Barcelona: Compañía del Gramófono, 1916. Ref 20.141-260.575)

## Enllaços externs

* Llista de sardanes
# Mazama

Els mazames (Mazama) són un gènere de cèrvids. Tenen una mida petita (8 a 25 kg), viuen majoritàriament en boscos i es troben a la península del Yucatán, Sud-amèrica (inclosa la selva amazònica) i l'illa de Trinitat. S'assemblen a les espècies de duiquer però no hi estan estretament relacionades. N'hi ha deu espècies conegudes. El nom «mazama» deriva del nom nàhuatl mazame, el plural de mazatl, 'cérvol'.
Són animals nocturns que no corren gaire però s'amaguen molt bé al bosc. S'alimenten de fulles, herbes i brots i també dels fruits madurs que cauen dels arbres. Viuen en parelles o en grups.
Els mascles tenen dues banyes curtes no ramificades. A diferència de la majoria de cèrvids, tenen la creu més baixa que la gropa, el que els ajuda a moure's entre la vegetació.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Rodríguez de la Fuente, F.. Enciclopedia Salvat de la Fauna. 8. Pamplona: Salvat, 1970, p. 166-167.
* ↑ Bright, William. Native American Placenames of the United States. University of Oklahoma Press, 2007, p. 274. ISBN 0806135980.
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Torre de Tatlin

La Torre de Tatlin o Monument a la Tercera Internacional va ser un projecte arquitectònic dissenyat per l'artista i arquitecte rus Vladímir Tatlin, mai no es va arribar a construir. Havia d'aixecar-se a Petrograd (ara Sant Petersburg) després de la revolució bolxevic de 1917 com a monument i seu del Comintern (La Tercera Internacional).

## Projecte

La torre constructivista havia de fabricar-se en ferro, vidre i acer. La seva forma, la funció i els materials constituirien el símbol de la modernitat. Hauria superat la Torre Eiffel a París. La forma de la torre era la d'una doble hèlix inclinada que girava fins a 400 metres d'altura i des de la qual els visitants eren transportats amb l'ajuda de diferents mecanismes. L'estructura principal contenia quatre grans estructures penjades. Aquestes estructures havien de girar a diferents velocitats. A la base de l'estructura hi havia un cub que es va dissenyar per encabir sales de conferències, de classes universitàries i de reunions legislatives, cada any completaria un gir sencer.
Al damunt del cub hi hauria una petita piràmide, seu de la direcció, que completaria un gir un cop cada mes. Més allunyat hi hauria un cilindre que seria el centre d'informació, on es publicarien butlletins informatius i manifestos que es divulgarien telegràficament, per ràdio o per altaveus, el cilindre faria un gir complet cada dia.
Al capdamunt hi hauria un hemisferi per a les antenes de la ràdio. També hi havia plans per instal·lar-hi una pantalla gegant al cilindre i, més lluny, un projector que projectaria notícies als núvols els dies ennuvolats.

## Avaluacions

El monument se'l considera com un exemple de l'arquitectura constructivista, i, a més, un projecte inviable. A més de l'enorme quantitat d'acer que calia i del que la Rússia revolucionària no disposava, o que havia d'usar per construir cases, hi ha seriosos dubtes sobre la viabilitat de la seva estructura.

## Maquetes

Hi ha una maqueta de la Torre de Tatlin al Museu d'Art Modern a Estocolm, Suècia.

## Referències

* 1 2 Grey, Camilla. The Russian Experiment in Art. London: Thames & Hudson, 1986.
* Art and Literature under the Bolsheviks: Volume One - The Crisis of Renewal Brandon Taylor, Pluto Press, London 1991
* Tatlin, edited by L.A. Zhadova, Thames and Hudson, London 1988
* Concepts of Modern Art, edited by Nikos Stangos, Thames and Hudson, London 1981
* Vladimir Tatlin and the Russian avant-garde, John Milner, Yale University Press, New Haven 1983
* The Monument to the Third International, Nikolai Punin

## Vegeu també

* Torre Xúkhov

## Enllaços externs

* Tatlin's Tower and the World— Artist group's web site on the project of building Tatlin's Tower in full scale. Arxivat 2010-12-31 a Wayback Machine.
# Song Xian

    En aquest nom xinès, el cognom és Song.
Song Xian va ser un general militar servint sota el senyor de la guerra menor Lü Bu durant la tardana Dinastia Han Oriental i l'era dels Tres Regnes de la història xinesa. En 198, quan Cao Cao assetjà Lü Bu a la batalla de Xiapi, Song Xian i els seus companys Hou Cheng i Wei Xu segrestaren a l'assessor cap de Lü Bu, Chen Gong, i van fer defecció al bàndol de Cao. Lü Bu poc després va ser capturat i executat també.

## En la ficció

En el capítol 19 de la novel·la històrica del segle xiv el Romanç dels Tres Regnes de Luo Guanzhong, l'amic íntim i company de Song Xian, Hou Cheng fou manat de rebre fuetades a ordre de Lü Bu per haver violat aquest la prohibició de begudes alcohòliques. El descontent Hou Cheng llavors conspirà amb Song Xian i Wei Xu per trair a Lü Bu, i fer defecció cap a Cao Cao.
Durant la nit Hou Cheng furtà el corser personal de Lü Bu, Llebre Roja, i eixí de la ciutat a galop cap al campament de Cao Cao. L'endemà, les tropes de Cao llançaren un atac ferotge sobre la ciutat. Lü Bu hagué de participar personalment en la defensa del recinte emmurallat. La batalla se prolongà fins al migdia, quan la darrera ofensiva havia amainat. L'esgotat Lü Bu, llavors prengué una migdiada a la part superior de la porta de la ciutat. Aprofitant l'avinentesa, Song Xian i Wei Xu lligaren a Lü Bu i hissaren una bandera blanca. Els dos també llançaren avall el mur l'alabarda de Lü Bu com a prova de lleialtat. En veure els senyals, les tropes de Cao Cao es congregaren a la ciutat i s'apoderaren d'ella en un tres i no res.
En el capítol 25, Song Xian és mort pel general de Yuan Shao, Yan Liang, en un duel durant la batalla de Baima. La mort de Song és descrita de la següent manera:
   Yan Liang, amb l'alabarda a la seva cadira, el cavall estava dret sota el pòrtic amb els estàndards del seu comandament. [...] Ni tan sols hi va haver tres justes. Tot d'una es va veure aixecar la mà a Liang, l'alabarda va caure, i Song Xian va acabar decapitat, ensorrant-se davant el front de la batalla
Wei Xu posteriorment a això s'oferí per venjar al seu vell amic, però va ser mort també.

## Vegeu també

* Llista de persones dels Tres Regnes

## Referències

* ↑ — Louo Kouan Tchong, Les Trois Royaumes, llibre I, traducció de Nghiêm toan i Louis Ricaud, Flammarion, 2009, p. 529
* Chen Shou. San Guo Zhi. Yue Lu Shu She, 2002. ISBN 7-80665-198-5.
* Luo Guanzhong. San Guo Yan Yi. Yue Lu Shu She, 1986. ISBN 7-80520-013-0.
* Lo Kuan-chung; tr. C.H. Brewitt-Taylor. Romance of the Three Kingdoms. Tuttle Publishing, 2002. ISBN 0-8048-3467-9.
# Pedrer

El pedrer o grier, les pedreres o la morella és un apèndix carnós situat al principi de l'intestí que es forma quasi sempre per infart de les glàndules, normalment dels ocells. El seu objectiu és realitzar la digestió mecànica en alguns grups de vertebrats, com per exemple, els ocells granívors. El seu nom prové de les petites pedres que a moltes espècies es troben i serveixen per ajudar a triturar els aliments que ingereixen.
Els pedrers es troben en l'esòfag dels animals. Els de pollastre són considerades vísceres i tenen un preu molt baix a pesar de ser un plat realment saborós. Tenen gust de carn amb un lleuger fons de víscera, i una vegada cuinades la seua teixidura queda lleugerament dura, recordant els cartílags, encara que molt més fàcil de mastegar.
Els animals que tenen pedrers són tots els ocells, molts rèptils com ara els cocodrils, alguns cucs de terra, alguns peixos com ara alguns salmons (Salmo stomiachicus) (tot i que són prou diferents dels dels ocells se les anomena igual).

## Gastronomia

És un menjar que es consumeix en diferents països europeus i americans. Els pedrers poden cuinar-se rostits o cuits a manera de guisat, arrebossats, fregits, confitats, etc., segons el costum de cada lloc.

### Europa

A la part nord d'Espanya solen servir-se en una espècie de guisat sobre una cassola de fang.
Els pedrers confitats d'ànec i d'oca són molt populars a la gastronomia occitana i coneguts a tota França, on se solen menjar freds en amanida. En occità s'anomenen peirièrs o gresiers, i en francès gésiers (són masculins en ambdues llengües).

## Referències

* ↑ John Hudson Tiner. Exploring the World of Biology: From Mushrooms to Complex Life Forms. New Leaf Publishing Group, 12 gener 2009, p. 115–. ISBN 978-0-89051-552-5 [Consulta: 17 octubre 2012].
# Casa al carrer Sant Baldiri, 6 (el Port de la Selva)

La Casa al carrer Sant Baldiri, 6 és una obra del Port de la Selva (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al bell mig del nucli urbà de la població del Port de la Selva, a la banda de ponent de l'església parroquial, formant cantonada entre el carrer Sant Baldiri i el de l'Església.
Edifici cantoner de planta rectangular, amb la coberta plana utilitzada com terrat i un altell a la part davantera, distribuït en planta baixa i dos pisos. Totes les obertures són rectangulars, als pisos inferiors es corresponen amb finestres i portals amb els emmarcaments motllurats i arrebossats. A la planta superior són finestrals amb guardapols decorats, amb sortida a dos balcons correguts situats a la façana principal i a la lateral. L'edifici està rematat per una cornisa motllurada damunt la qual s'assenta una barana d'obra decorada. Les plantes inferiors presenten un parament de carreus de pedra disposats en filades mentre que el pis superior té un placat de peces rectangulars pintades.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer Sant Baldiri, 6». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].