OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Clua i Granyena

Josep Clua i Granyena (segle XVII - segle xviii), fou membre fundador de l'Acadèmia dels Desconfiats de Barcelona, doctor en teologia i catedràtic de retòrica.
Estudià a la Universitat de Barcelona la carrera eclesiàstica, i arribà a ser doctor en teologia,. Centrà els seus estudis especialment en els textos bíblics i l'escolàstica tomista. Fou fundador de l'Acadèmia dels Desconfiats i en la publicació d'aquesta institució, les Nenias reales y lágrimas obsequiosas..., hi figura una composició seva, en català.
Fou beneficiat de la catedral i un reconegut austriacista, motiu pel qual el 1718 fou delatat i consegüentment exiliat juntament amb els canonges Amigant, Saiol i Fogueres; passà a residir a Tortosa, si bé consta que l'any 1720 se'ls permeté tornar a Barcelona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Carreras 1922 p. 301
* ↑ Web 11setembre1714.org
* ↑ Muntada 2002 p. 27
* ↑ Campabadal 2006 p. 381 (PDF-2)

## Bibliografia

* Carreras i Bulbena, Josep Rafael «Constitució y Actes conservades de la Academia Desconfiada, anomenada també Escola y Academia dels Desconfiats (Continuació)» (pdf). Butlletí de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, 10, 75, 1922, pàg. 289-236 [Consulta: 8 abril 2015].
* Carreras y Bulbena, Joseph R. La Academia Desconfiada y sos acadèmichs. Barcelona: Tallers Gràfics «Atlas», 1922.
* Muntada i Artiles, Marta «Els integrants de l'Acadèmia dels Desconfiats» (pdf). Butlletí de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona, 48, 2002, pàg. 11-84 [Consulta: 28 febrer 2015].
* «L'Acadèmia dels Desconfiats (1700-1703)». Web 11setembre1714.org. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 1r març 2015].
* Campabadal i Bertran, Mireia. La Reial Acadèmia de Bones Lletres en el segle xviii. L'interès per la història, la llengua i la literatura catalanes PDF-1. Montserrat: Reial Acadèmia de Bones Lletres / Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2006. ISBN 8484158772. PDF-2
# Piló del Peiró

El Piló del Peiró és una obra de Batea (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un peiró constituït per una pilastra que sustenta una petita capella, que consisteix en una fornícula dins la que hi ha una imatge de la Verge i el Nen. La pilastra és de secció quadrada, feta amb dues peces amb un basament motllurat. La part superior té una imposta també motllurada.
La fornícula de la capelleta té una volta amb petxina i a dins hi ha la imatge que ha estat col·locada allà fa poc. Li falta un reixat de protecció. Per damunt de l'anterior, apareix una altra imposta motllurada amb un oval i una data inscrita: "17...." (segle xviii). El coronament del conjunt està format per un cos de forma piramidal esglaonat amb motllures. Tot el conjunt és de pedra.

## Història

Aquest peiró se situa molt a prop de Batea, per sobre de la Vall Major, i a la vora de l'antic camí que seguint aquesta darrera duu fins al Matarranya i el riu Ebre. Des d'aquest surten també els accessos a Nonasp -l'actual carretera-, el de Favara i Pinyeres. Tots ells són vells camins amb referències documentals antigues.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Piló del Peiró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Francesc de Nicolau i de Miró

Francesc de Nicolau i de Miró (Reus, 25 de juliol de 1756 - Ulldecona, 1809) va ser un comerciant i cavaller català, fill de Ramon de Nicolau i Ferrer.
Emparentat amb els Miró, una rica família reusenca - la seva mare era filla de Pau de Miró i Claveguera -, el 1779 es casà amb Teresa de Folch i de March, cosa que l'emparentà amb altres dues famílies de la petita noblesa reusenca, els Folch i els March. Hereu de la senyoria i el terme de Saraís, va comprar uns setanta jornals de prats i horts que va vincular a la senyoria, al lloc veí de Barruera per 10.000 lliures. Va atendre en tot moment la senyoria, fent-hi freqüents viatges. El 1800 n'anomenà administrador Antoni Ferreró, pagès de Durro. El 1803 enviduà i el 1804 es casà en segones núpcies amb Maria Francesca de Vilardaga i Canudes, filla de Carles de Vilardaga i Ferrer, cavaller i comerciant de Berga.
No va oblidar els orígens botiguers i comercials dels Nicolau (el seu avi Marià de Nicolau i Querol va començar amb una botiga a Reus), va fundar una botiga nova al carrer del Forn a la seva ciutat, amb altres socis, que es dedicà al comerç a la menuda i a l'engròs, amb un capital de 50.000 lliures. Va fer també inversions en fragates, com ara l'anomenada Sacra Família de dues centes tones, amb la qual comerciava amb ultramar. Junt amb el seu avi va edificar el Mas de Nicolau, a Reus, i va engrandir el mas i les terres de Cal Nicolau, a Vinyols i els Arcs. Com a membre de la petita noblesa reusenca, es va dedicar a la política, i el 1785 va ser Síndic personer a l'ajuntament de Reus. Va morir a Ulldecona els primers mesos de 1809. S'ignora si les seves restes van ser traslladades a Vinyols, com havia demanat, però se suposa que si. Un fill seu, Antoni de Nicolau i de Folch va participar activament a la Guerra del francès i arribà al grau de comandant. Ramon de Nicolau i de Folch, el fill gran, va ser l'hereu dels béns familiars.

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 16 març 2022].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 17 març 2022].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 17 març 2022].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 17 març 2022].
* 1 2 Rovira i Gómez, Salvador-J. Els nobles del Baix Camp (segle xix). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2008, p. 191-192. ISBN 9788493410889.
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. Els nobles del Baix Camp (segle xviii). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2006, p. 186. ISBN 8493410845.
# Nispro de Callosa d'en Sarrià

Nispro de Callosa d'en Sarrià és una denominació d'origen protegida creada el 14 de juny de 1991 que protegeix i identifica el cultiu del nispro en dènou municipis del País Valencià pertanyents a les comarques de la Marina Baixa i l'Alacantí.

## Història

El nispro (o nispro del Japó, que no s'ha de confondre amb el nispro europeu) era considerat una planta ornamental al Japó fa mil anys. Els jesuïtes van exportar aquest arbre (que s'havia començat a conrear amb finalitats gastronòmiques en el segle xviii) a Maurici a la fi del segle xviii i a França a principis del XIX. Va ser introduït a Espanya en el segle xix pel botànic callosí Juan Bautista Berenguer y Ronda. A causa de la seua peculiar climatologia, el País Valencià ha sigut la regió amb més producció d'aquest fruit.

## Zona geogràfica

El nispro de Callosa d'en Sarrià es conrea als següents municipis: l'Alfàs del Pi, Altea, Beniardà, Benidorm, Benifato, Benimantell, Bolulla, Callosa d'en Sarrià, Confrides, Finestrat, el Castell de Guadalest, La Nucia, Orxeta, Polop, Relleu, Sella, Tàrbena i la Vila Joiosa, de la Marina Baixa, i Aigües de l'Alacantí.

## Varietats

Les varietats més conreades són Algar, Nadal, Golden i Magda com a pol·linitzadores.

## Referències

* ↑ «Ratificación del reglamento de la Denominación de Origen Protegida Níspero de Callosa d'en Sarrià». Arxivat de l'original el 2008-07-05. [Consulta: 24 juny 2020].
* ↑ «El níspero» (en castellà), 13-05-2013. [Consulta: 24 juny 2020].
* ↑ «El origen del níspero. ¿Sabes quién introdujo el níspero en España?» (en castellà). Fruta de la Sarga. [Consulta: 24 juny 2020].
* ↑ «Nisperos Callosa D'en Sarrià con Denominación de Origen». Arxivat de l'original el 2016-08-04. [Consulta: 24 juny 2020].
* ↑ «Variedades de nísperos.». [Consulta: 24 juny 2020].
# Raïm de la sort

El raïm de la sort és el costum d'usar la fruita comestible de la vinya com a element gastronòmic bàsic de la nit de cap d'any a diversos països d'influència valenciana. Sense cap elaboració prèvia, és costum de donar la benvinguda a l'any nou amb dotze grans, que es fan coincidir amb les campanades que marquen els dotze últims segons de l'any que es deixa enrere. Normalment aquest ritual es fa a casa, amb la família i les amistats després d'un bon àpat, per bé que en algunes poblacions la gent es concentra davant el rellotge de l'església o de l'ajuntament per començar l'any en comunitat.
L'origen d'aquesta tradició es troba a Alacant l'any 1909, després d'una temporada en què hi va haver una gran collita de raïm. Per poder vendre tanta producció es van inventar el ritual d'acompanyar els últims segons de l'any amb grans de raïm, i es va fer córrer la creença que portava bona sort. Aquest costum ha arribat fins avui i ha arrelat de tal manera que la gran majoria de llars de l'àmbit catalanoparlant no conceben la celebració sense raïm.

## Referències

* 1 2 «Raïm de la sort». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Puigsacalm

El Puigsacalm és una muntanya de 1.515 metres que es troba al municipi de la Vall d'en Bas a la Garrotxa. És el punt més alt de la Serralada Transversal, una muntanya emblemàtica, amb unes excel·lents vistes als cims i les serres del Principat.
Hi ha diverses maneres de fer el cim, però les vies més utilitzades són les següents:
* Des de la collada de Bracons a 1.132 metres, passant per la font Tornadissa.
* Des de Joanetes, a 600 metres, passant pel Puig dels Llops. Tanmateix, hi ha tres variants: per la Mare de Déu de les Olletes, o per algun dels dos camins "dels ganxos".
Al cim s'hi pot trobar un vèrtex geodèsic (referència 29409001).
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC.

## Determinació de la longitud del metre

Aquest cim va formar part de la colla de vèrtexs on es van prendre dades i s'hi van fer triangulacions, a finals del Segle XVIII, per mesurar amb precisió el meridià tetrrestre que passa per Dunkerque, París i Barcelona. Això va permetre determinar la longitud del metre.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Cap al Puigsacalm, el balcó de la Garrotxa i la plana de Vic». Descobrir.cat. [Consulta: març 2015].
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
* ↑ Moreu-Rey, Enric. El naixement del metre. Mallorca: Raixa, 1956.
# Berasia

Berasia o Barasia és una vila i nagar panchayat al districte de Bhopal a l'estat de Madhya Pradesh a l'Índia. Al cens del 2001 figura amb 24.289 habitants (el 1901 eren 4.276 habitants).

## Història

Sota Akbar el Gran fou part del sarkar de Raisen a la suba de Malwa. El 1709 la vila i el seu territori fou cedit a Dost Muhammad Khan que va estendre els seus dominis i va fundar l'estat de Bhopal. Dost Muhammad Khan hi va construir una mesquita que encara es conserva i on fou enterrat el seu pare Nur Muhammad Khan. Aquesta regió fou conquerida anys després (dins el segle xviii) per Jaswant Rao Ponwar de Dhar, i aquest la va perdre davant Amir Khan que la va concedir en jagir al famós líder pindari Karim Khan. Després de la supressió dels pindaris el 1817 fou restaurada a Dhar pels britànics, però confiscada el 1859 i entregada el 1860 a Bhopal com a recompensa pels serveis durant la rebel·lió dels sipais del 1857-1858.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Pata de mulo

Pata de mulo és un formatge elaborat amb llet d'ovella a la comarca de Tierra de Campos a Castella i Lleó. Es va originar com una versió madurada del formatge Villalón, un formatge fresc elaborat a Villalón de Campos. A causa de la seva forma allargada es va donar a conèixer com a pata de mulo, literalment «pota de mul». Aquesta forma s'aconseguia modelant el formatge a mà en una gasa. Diversos formatges pata de mulo elaborats per la formatgeria Los Payuelos han estat guardonats als World Cheese Awards.
És un formatge de premsat intens i de coagulació enzimàtica. S'elabora amb llet d'ovella pasteuritzada, posteriorment es submergeix en salmorra i es deixa madurar entre tres i sis mesos. Així s'obté una pasta compacta i el seu interior és cec i sense ulls. És de color blanc d'os que pot esdevenir blanc ivori en els més madurats. L'escorça és de color groc amb un toc ocre. La seva forma és tubular i al paladar recorda el formatge madurat d'ovella, tot i que té un punt més salat i oliós. Es pot maridar amb vins de la Ribera del Duero i també amb blancs secs.

## Referències

* ↑ «Quesos curiosos: pata de mulo» (en castellà). RTVE, 03-05-2016. [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ «Villalón (Valladolid) reivindica un sello de calidad para su Pata de Mulo en la novena edición del Mercado del Queso» (en castellà). 20 minutos, 20-09-2019. [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ «World Cheese Book». Reference Reviews, 24, 7, 21-09-2010, pàg. 44–45. DOI: 10.1108/09504121011077381. ISSN: 0950-4125.
* ↑ «Quesería Los Payuelos logra cuatro premios en el concurso internacional World Cheese Awards» (en castellà), 21-11-2017. [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ Gaitero, Ana. «El pata de mulo de Los Payuelos, mejor queso de oveja de España» (en castellà). Diario de León, 11-09-2024. [Consulta: 7 desembre 2024].
* ↑ López Díaz, Jesús Espacio Tiempo y Forma. Serie VII, Historia del Arte, 15, 01-01-2002. DOI: 10.5944/etfvii.15.2002.2401. ISSN: 1130-4715 [Consulta: free].
# Equus andium

Equus andium és una espècie extinta de mamífer perissodàctil de la família dels èquids que visqué a Sud-amèrica durant el Plistocè, fa entre 11.700 anys i 2,6 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Bolívia, l'Equador i Xile. Tenia les potes més curtes i robustes i, en general, era més petit que cap altra espècie sud-americana del gènere Equus. De totes maneres, morfològicament no era gaire diferent del seu congènere E. insulatus. El nom específic andium significa ‘dels Andes’ en llatí.

## Referències

* 1 2 Entrada «Equus (Amerhippus) andium» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 6 març 2024].
* ↑ Machado i Avilla, 2019, p. 5.
* ↑ Machado i Avilla, 2019, p. 6 i 7.
* ↑ Machado i Avilla, 2019, p. 7.

## Bibliografia

* Machado, H.; Avilla, L. «The Diversity of South American Equus: Did Size Really Matter?» (en anglès). Frontiers in Ecology and Evolution, 7, 235, 2019. DOI: 10.3389/fevo.2019.00235.
# Cal Garriga (Figuerola del Camp)

Cal Garriga és una casa de Miramar, al municipi de Figuerola del Camp (Alt Camp), protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Cal Garriga està situada al carrer principal del nucli de Miramar. La façana, de gran extensió, presenta poques obertures, distribuïdes irregularment. La porta d'accés és l'element més remarcable, amb arc escarser i un element decoratiu en la dovella central, on figura la data de 1801.
L'edifici, de planta baixa i un pis, té coberta de teula a dues vessants.
La part posterior de Cal Garriga, oberta al Camp de Tarragona en forma de doble galeria d'arcades constitueix l'element visualment més característic de Miramar.
El material de construcció és la pedra, arrebossada i pintada.

## Història

Tot i que és possible l'existència d'una construcció anterior, donades les característiques de poblament del nucli de Miramar (lloc d'assentament des d'antic i expansió important al segle xviii), la configuració actual de Cal Garriga respon al període que apareix a la inscripció de la llinda de la porta d'accés i que les modificacions posteriors no han alterat substancialment.
La casa, com la resta de les que componen Miramar, ha perdut la seva funció d'habitatge permanent, i és utilitzada com a segona residència.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Cal Garriga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Cal Garriga». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Equus capensis

Equus capensis és una espècie extinta de mamífer perissodàctil de la família dels èquids que visqué a Àfrica des del Pliocè superior fins a l'Holocè, fa entre 1.000 anys i 3,6 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Sud-àfrica. Es calcula que aquesta zebra tenia una alçada a la creu de 150 cm i pesava unes quatre tones. Tenia les dents grosses i el musell més ample que E. oldowayensis, una altra zebra prehistòrica de dimensions similars. El mesodesgast dental fa pensar que tenia una dieta mixta. El nom específic capensis significa ‘del Cap’ en llatí.

## Referències

* 1 2 Entrada «Equus capensis» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 1 gener 2025].
* 1 2 3 Werdelin i Sanders, 2010, «Equidae» (R. L. Bernor, M. J. Armour-Chelu, H. Gilbert, T. M. Kaiser i E. Schulz).

## Bibliografia

* Werdelin, L.; Sanders, W. J. Cenozoic Mammals of Africa (en anglès). University of California Press, 2010. ISBN 9780520257214.
# Riera de Riudecòs

La Riera de Riudecòs és una riera que desemboca a la riera d'Arbúcies (La Selva). Neix als terme municipal de Sant Hilari Sacalm (Selva).

## Referències

* ↑ «riera de Riudecòs | enciclopedia.cat». [Consulta: 12 maig 2023].
* ↑ «GR 83-ARBÚCIES-SANT HILARI SACALM | Arbúcies Turisme - Visita la Vall d'Arbúcies». [Consulta: 12 maig 2023].
* ↑ «Caminant amb Teresa Sagrera i "Cabells de gebre"». [Consulta: 12 maig 2023].
# Leithia melitensis

Leithia melitensis és un glírid fòssil del Plistocè. Se n'han trobat restes a l'illa de Malta, especialment a Għar Dalam. Aquesta espècie endèmica de Malta era molt més grossa que les espècies del continent. És l'espècie tipus del gènere Leithia.
Als períodes glacials, el nivell del mar era més baix que en l'actualitat i Malta estava unida al continent per un pont de terra ferma via Sicília, permetent als glírids arribar a la futura illa. La fi de l'edat glacial i el desglaç feren pujar el nivell del mar, deixant els animals a l'illa i engegant un procés evolutiu específic cap a formes més grosses en els glírids.
# Marjo Matikainen-Kallström

Marjo Matikainen-Kallström o Marjo Matikainen (Lohja, Finlàndia, 3 de febrer de 1965) és una esquiadora de fons, ja retirada, i política finlandesa.

## Carrera esportiva

Va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1984 realitzats a Sarajevo (Iugoslàvia), on va guanyar la medalla de plata en la prova de relleus 4x5 quilòmetres, a més de finalitzar 22a en la prova dels 5 quilòmetres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1988 realitzats a Calgary (Canadà) va guanyar la medalla de bronze en la prova dels 10 km i en la prova de relleus 4x5 km, a més de guanyar la medalla d'or en la prova dels 5 quilòmetres.
Al llarg de la seva carrera va guanyar vuit medalles en el Campionat del Món d'esquí nòrdic, destacant les medalles d'or obtingudes en la prova dels 5 km. (1987), 15 km. (1989) i relleus 4x5 quilòmetres (1989).

## Carrera política

Membre del Partit de la Coalició Nacional, entre 1996 i 2004 fou eurodiputada al Parlament Europeu i des d'aquell any i fins al 2014 fou membre del Parlament de Finlàndia.

## Enllaços externs

* (anglès) www.fis-ski.com - Marjo Matikainen Arxivat 2012-11-03 a Wayback Machine.

## Referències

* 1 2 «4ª legislatura | Marjo MATIKAINEN-KALLSTRÖM | Eurodiputados | Parlamento Europeo» (en castellà), 03-02-1965. [Consulta: 2 juny 2024].
* ↑ «Olympedia – Marjo Matikainen». [Consulta: 2 juny 2024].
* ↑ «MATIKANEN KALLSTROEM Marjo». FIS-Ski. International Ski Federation. [Consulta: 18 desembre 2019].
* ↑ «Marjo Matikainen-Kallström» (en finès). Eduskunta.fi. [Consulta: 2 juny 2024].
# Rútuls

Els rútuls (rutuli Ῥούτουλοι) van ser un antic poble d'Itàlia que vivia al Latium, i tenien la capital a la petita ciutat d'Ardea. Són coneguts per aparèixer als escrits de Virgili que parla del seu rei Turnus, el qual s'oposà, amb els rútuls, al desembarcament d'Enees i a l'establiment dels troians, amb els que es van enfrontar per les armes. Però en realitat segurament van ser un poble poc important probablement sotmès pels llatins. En temps històrics Ardea va ser una de les ciutats de la Lliga Llatina i els rútuls es van barrejar amb els llatins i van desaparèixer. Titus Livi diu que encara existien en temps del rei Tarquini el Superb, que va atacar Ardea, i se sap que va caure en mans de Roma en el període monàrquic.

## Referències

* 1 2 Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 480. ISBN 9788496061972.
* 1 2 Titus Livi. Ab Urbe Condita, I, 57
* ↑ Virgili. Eneida, VII
* ↑ Smith, William (ed.). «Ardea». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 4 juny 2023].
# Muntanyà (l'Espunyola)

Muntanyà és una masia al sud-oest del terme municipal de l'Espunyola (el Berguedà) prop del límit municipal entre aquest i els de Montclar i Montmajor. Montanyà és una masia d'estructura molt antiga però construïda a finals del segle xvii, seguint l'esquema clàssic de la masia. Durant el segle xviii ha estat notablement modificada. Masia de planta rectangular estructurada en planta baixa i pis amb la coberta a dues aigües de teula àrab i el carener paral·lel a la façana. Segueix l'esquema clàssic de masia però amb algunes ampliacions, molt possiblement posteriors. L'exterior és arrebossat, amb els carreus de pedra de grans dimensions deixats a la vista en llocs destacats (cantonades, marcs d'obertures, etc). La major part de les obertures són allindades a excepció d'algunes, arcs de mig punt de majors dimensions col·locats a manera de galeria, tant a la planta baixa com al primer pis.

## Notes

* 1 2 «Mas Montanyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Pical de Castellars

El Pical de Castellars és una muntanya de 1.374 metres que es troba al municipi de Coll de Nargó, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Puig de Muntana

El Puig de Muntana és una muntanya de 1.426 metres que es troba al municipi de Josa i Tuixén, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Roc de Cogul

El Roc de Cogul és una muntanya de 884 metres que es troba al municipi de Peramola, a la comarca de l'Alt Urgell.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].
# Roc de la Bedollera

El Roc de la Bedollera és una muntanya de 1.251 metres que es troba al municipi de les Valls de Valira, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Roc de la Sargantalla

El Roc de la Sargantalla és una muntanya de 1.383 metres que es troba al municipi del Pont de Bar, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Roc de les Gralles

El Roc de les Gralles és una muntanya de 761 metres que es troba al municipi de les Valls d'Aguilar, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Roc de Queralt

El Roc de Queralt és una muntanya de 1.183 metres que es troba al municipi de les Valls de Valira, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Roc de Renadiu

El Roc de Renadiu és una muntanya de 1.700 metres que es troba al municipi de Montferrer i Castellbò, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Roc del Forat del Gat

El Roc del Forat del Gat és una muntanya de 1.252 metres que es troba al municipi de Les Valls de Valira, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya