OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Veikko Hakulinen

Veikko Hakulinen (Lakhdenpokhsky District, 4 de gener de 1925 - Valkeakoski, 24 d'octubre de 2003) fou un esquiador de fons finlandès que destacà al llarg de les dècades del 1950 i 1960.

## Biografia

Va néixer el 4 de gener de 1925 a la ciutat de Kurkijoki, població que en aquells moments formava part de Finlàndia i que avui en dia forma part de la República de Carèlia a la Federació Russa. Morí el 24 d'octubre del 2003 a la població de Tampere, víctima d'un accident automobilístic.

## Carrera esportiva
### Esquí de fons

Especialista en esquí de fons, l'any 1952 participà en els Jocs Olímpics d'hivern celebrats a Oslo (Noruega), on aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de 50 km. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1956 disputats a Cortina d'Ampezzo (Itàlia) aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de 30 km i les medalles de plata en la prova de 50 km i els relleus 4x10 km, a més de finalitzar quart en la prova dels 15 km. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1960 realitzats a Squaw Valley (Estats Units) aconseguí guanyar novament l'or en la prova de relleus 4x10 km, la medalla de plata en els 50 km i la medalla de bronze en la prova de 15 km.
En el Campionat del Món d'esquí de fons participà en les edicions de 1954, realitzada a Falun (Finlàndia), i on aconseguí les medalles d'or en les proves de 15 km i en els relleus 4x10 km, axí com les medalles de plata en les proves de 30 i 50 km. En l'edició de 1958 disputada a Lahti aconseguí l'or en la prova de 15 km i el bronze en la prova de relleus.

### Biatló

Al final de la seva carrera espotiva en l'esquí de fons inicià la pràctica del biatló, participant en el Campionat del Món de biatló l'any 1963 a Seefeld, on finalitzà segon. Així mateix va participar en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1964 celebrats a Innsbruck (Àustria), on en la prova de biatló finalitzà 15è.

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Veikko Hakulinen». [Consulta: 9 novembre 2023].
* ↑ "Veikko Hakulinen Dies in Road Accident Arxivat 19 July 2011 a Wayback Machine.", Finnish Olympic Committee, 28 October 2003
* ↑ «HAKULINEN Veikko». International Ski Federation. [Consulta: 19 gener 2020].

## Enllaços externs

* (anglès) www.fis-ski.com - Veikko Hakulinen Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.
# Santa Maria de la Torre

Santa Maria de la Torre és una antiga església romànica de l'entorn del poble d'Àreu, en el terme municipal d'Alins, a la comarca del Pallars Sobirà.

## Descripció

Església d'una sola nau amb absis semicircular a l'est cobert amb volta de quart d'esfera, precedit per un petit presbiteri amb volta de canó. La nau és dividida en dos trams construïts en diferents moments, el primer amb volta de canó, i el segon, ampliació posterior, amb coberta de fusta a dues vessants, actualment ensorrada. A ponent i descentrada respecte al eix de la façana es troba la porta integrada per tres arquivoltes en degradació, la més exterior decorada amb una ziga-zaga incisa, la central amb esferes i llisa la interior. Les arquivoltes descansen en impostes i capitells llisos. De les columnes adossades als muntants, sols en resten alguns fragments. Sota mateix del pinyó s'obre una diminuta finestra geminada. L'aparell és de carreus irregulars de llosa i carreus ben tallats de pedra tosca als arcs de finestres i porta. El parament de la porta és arrebossat amb morter de calç. El sector de la porta presenta un major refinament respecta la resta de l'edifici. Cal considerar aquest edifici com una obra pròpia de les formes que pres l'arquitectura del segle xii a les valls altes. Al nord hi ha adossada un borda que fa pensar que es tracta d'una antiga dependència. Enfront mateix, a l'altre costat de riu i de la carretera, trobava situada la Farga de Santa Maria.

## Història

No hi ha notícies documentals clares sobre aquest edifici. L'any 1314, els delegats de l'arquebisbat de Tarragona visitaren les esglésies parroquials del deganat de Cardós. En aquesta relació apareix el nom de Santa Maria de Ça Tor, que molt bé podria esser la construcció que estem estudiant. De fet, però, no es coneix el motiu del seu emplaçament en aquest lloc, ja que es tracta d'un indret despoblat, i tampoc podria respondre a un criteri defensiu. En la visita pastoral del 1758 es parla de Santa Maria com d'una capella del terme d'Àreu, al costat mateix de la carretera d'Alins a Àreu, al marge esquerre del riu.

## Referències

* 1 2 «Santa Maria de la Torre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2017].

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Cases i Loscos, Maria-Lluïsa; López i Gutiérrez, Dídac. «Santa Maria de la Torre». A: El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7.
* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Pladevall, Antoni; Castilló, Arcadi. «Alins de Vallferrera». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.
# Txontals de Tabasco

Els txontals de Tabasco (en castella chontales) és un poble indígen de Mèxic. Els maia txontals es diuen a si mateixos yokot'an o yokot'anob i vuien en 61 pobles al centre de l'estat de Tabasco. D'acord amb el cens de 2019 hi havia 58.064 txontals (el 2000 eren 39.428).
El nom prové del nàhuatl txontalli que significa «estranger». Els de Tabasco són un grup ètnic amb arrel i cultura maia. Tenen una llengua més propera a les llengües d'Amèrica del Nord. Hi ha un altre grup ètnic que té aquest nom: els txontals d'Oaxaca que són relacionats amb la família tlequistlateca.
Es dediquen principalment a l'agricultura, la recol·lecció, la caça i la pesca, encara que els joves avui dia treballen en activitats derivades de la indústria petroliera de la costa de l'estat de Tabasco. Els maia txontals han abandonat llur sistema de càrrecs tradicional i tenen una delegació municipal com la resta dels municipis del país. Han format el Consell Suprem Txontal reivindica les terres antigues del poble indígena.
Els maia txontals, com la majoria dels grups indígenes de Mèxic, han fet un sincretisme entre llurs religions i la relgió catòlica. Ix bolom, la deessa de la fertilitat, avui dia s'identifica amb la Verge Maria, però, el txtonals també creuen en altres sers sobrenaturals, que són els amos de les llacunes i de la terra, la missió dels quals és aturar la destrucció de l'ecosistema. Fins al 1927, els colonitzadors i després l'estat mexicà, han fet un gran esforç per eliminar l'estil de vidat xontal, es van destruir les institucions religioses pròpies i es va prohibir la llengua.

## Referències

* 1 2 3 «Chontales de Tabasco» (en castellà). Govern de Mèxic, 20 diciembre 2019. [Consulta: 12 octubre 2024].
* ↑ Silva, Sergio Sarmiento «El Consejo Nacional de Pueblos Indígenas y la política indigenista». Revista Mexicana de Sociología, 47, 3, 7-1985, pàg. 197. DOI: 10.2307/3540498.
* ↑ Incháustegui, Carlos. Las márgenes del Tabasco chontal (en castellà). Gobierno del Estado de Tabasco, 1987. ISBN 978-968-889-082-0.

## Bibliografia

* Incháustegui, Carlos. Chontales de Centla: el impacto del proceso de modernización (en castellà). Gobierno del Estado de Tabasco, 1985. ISBN 978-968-889-001-1.
* Maestri, Nicoletta. «El paisaje de Tabasco antes y después de la conquista: cambios y permanencias» (en castellà). Noticonquista. [Consulta: 13 octubre 2024].
* Vásquez, Marco Antonio «Chontales de Tabasco». Proyecto Perfiles Indígenas de México, 2000.
# Sant Pere de Vilanova de Bellpuig

Sant Pere de Vilanova de Bellpuig és un monument del municipi de Vilanova de Bellpuig (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

Església de carreus de pedra. Consta de tres naus i les cobertes són: volta de canó amb llunetes a la nau central, volta de canó a la lateral, sent d'aresta la coberta de l'entrada. La nau central està separada de les laterals per arcs de mig punt sense pilastres. Aquesta té quatre trams i tres vitralls a cada costat. El cor és als peus. La portada és quadrada i pel damunt s'obre una rosassa. Sobre les naus laterals hi ha dos contraforts.

## Història

Malgrat l'arxiu parroquial va desaparèixer durant la Guerra Civil, en la fàbrica del temple queden paleses les diferents èpoques constructives o de reforma. La primera construcció seria gòtica, de la qual encara en resta una part (l'arcada del mur nord). Fou reformada i ampliada al s. XVII, reforma a la qual pertany quasi tota l'estructura actual. La penúltima reforma la feu l'arquitecte J. Bonet, el 1949, construint de nou el cimbori i el campanar amb un material constructiu diferent al de la resta de la fàbrica. El 1990 es va reformar la façana dels peus, coronant-la amb una estructura triangular, la qual emmarca un medalló on hi són representades les claus de Sant Pere, patró de l'església.

## Referències

* 1 2 «Sant Pere de Vilanova de Bellpuig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Francesc Tagell

Francesc Tagell o Francesc Tegell (mitjans del segle xviii) fou un erudit, poeta i canonge de la catedral de Barcelona. Estant a Roma va escriure un opuscle en vers sobre la mort i funerals del papa Climent XII. Un altre també en vers sobre l'elecció del cardenal Prospero Lambertini o Benet XIV en el qual refereix el que va passar en aquell llarg conclave dels cardenals. Aquesta obra la va jutjar molt digna el Pare Jaume Pasqual, canonge de les Avellanes, que en posseïa una còpia.

## Obra

* Poema anafòric, 1720. Descriu, en vers, dotze saraus celebrats en un palau del carrer de Montcada de Barcelona per les festes de Carnestoltes d’aquest any. (Ed. Francesc Tegell, Kenneth Brown. Curial, Barcelona, 1989)
* Relació de la mort de Climent XII i de l'elecció de Benet XIV, 1740. (Editat per Joan Mascaró. Universitat de Barcelona, Departament de Filología Catalana, 1971)

## Bibliografia

* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 612 [Consulta: 30 octubre 2013].

## Enllaços externs

* «Francesc Tagell». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# La Carrasqueta

La Carrasqueta és una serra situada entre la comarca de l'Alcoià (al nord) i l'Alacantí (al sud). Amb una alineació clarament bètica (NE-SO), forma un complex sistema muntanyos amb la Serra de la Penya-roja (per l'extrem sud) que limita i tanca la Foia de Castalla i, per l'altre extrem tanca la Foia d'Alcoi. La Carrasqueta està envoltada per poblacions com Ibi, Benifallim, la Torre de les Maçanes o Xixona, i per serres com la del Menejador, Aitana, de la Grana o la mateixa Penya Roja.
L'altura principal la trobem al cim dels Plans (1.330 m), amb moltes formacions boscoses, moltes d'elles de carrasca (Quercus rotundifolia) i molt apta per al senderisme. Al nord-oest de l'alineació, entre aquesta serra i la del Menejador, s'obri pas la Canal d'Ibi que comunica la Foia d'Alcoi amb la de Castalla. També cal ressenyar que l'antiga carretera entre Alcoi i Xixona creua la serralada mitjançant el port de muntanya de la Carrasqueta (a 1.020 m d'altura sobre el nivell de la mar i a no més de 15 km d'aquesta en línia recta).
Al cim de la Carrasqueta trobem el repetidor d'ACPV que permet vore TV3 per les comarques de l'Alcoià, l'Alacantí i el Baix Vinalopó. Les seues emissions han sigut tallades recentment per decisió judicial.

## Referències

* ↑ «serra de la Carrasqueta». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ Grau Mira, Ignasi. La Canal d'Alcoi: Arqueologia, història i paisatge. Universidad de Alicante, 2015-10-12, p. 88. ISBN 978-84-9717-390-2.
* ↑ «Xarxa de Sendes Urbanes: L'Orgegia». Ajuntament d'Alacant. [Consulta: 10 setembre 2023].

## Vegeu també

* Llista de muntanyes del País Valencià

## Enllaços externs

* Google Maps
# Wanda (Misiones)

Wanda (pronunciat vanda) és una localitat argentina de la província de Misiones, situada dins del departament Iguazú. Se situa a una latitud de 25° 58' Sud i a una longitud de 54° 34' Oest. El municipi és denominat Colònia Wanda, no obstant això, la localitat és en general anomenada Wanda a seques.
El 2010 hi havia censades 15529 persones en tot el municipi, dels quals 13901 vivien a l'àrea urbana; el 2001 s'hi van censar 11799 a l'àrea urbana, cosa que representa un increment del 18% en 10 anys. Es troba a tan sols 55 quilòmetres de les Cascades de l'Iguaçú, i suposa una parada obligada per als turistes que recorren la província, visitant les mines d'extracció de pedres precioses i ornamentals. En l'actualitat, és la segona destinació turística triada dins de la província.
Wanda es troba ben comunicada a la resta del país per la Ruta Nacional 12, que la comunica amb Puerto Iguazú, Posadas i Buenos Aires. Així mateix a Wanda hi té el seu origen la ruta provincial Núm. 19, única via d'accés per a la ciutat d'Andresito i el pont internacional que comunica aquesta última amb Capanema, al Brasil.
La principal activitat econòmica és la reforestació; al voltant de la meitat de les terres del municipi estan cobertes per masses boscoses reforestades. També hi són importants el cultiu de mate i el turisme.

## Referències

* ↑ Ministerio del Interior (castellà)
# Força major (pel·lícula de 2014)

Força major (títol original: Turist; també conegut com Force Majeure o Snow Therapy) és una pel·lícula de drama sueca de 2014 dirigida per Ruben Östlund. La pel·lícula va ser seleccionada per competir en la secció Un Certain Regard del Festival de Canes de 2014 on va guanyar el Premi del Jurat. També es va projectar en la secció Presentacions Especials del Festival Internacional de Cinema de Toronto 2014.
La pel·lícula va ser nominada per al premi del Consell Nòrdic 2014. També va ser seleccionada com l'entrada de Suècia a la Millor pel·lícula estrangera en els Premis de l'Acadèmia en la seva entrega 87, fent-ne la selecció al gener. Està nominada a la Millor Pel·lícula Estrangera en els Premis Globus d'Or en la seva 72a entrega.

## Argument

La trama presenta un model de família - un empresari, Tomás, la dona Ebba, i els seus dos fills - confrontats per una allau durant un viatge d'esquí als Alps francesos. Una decisió covard per part de Tomas estableix un conflicte en el seu matrimoni, i ell ha de lluitar per recuperar el seu paper com a marit i pare.

## Repartiment

* Johannes Kuhnke com Tomas
* Lisa Loven Kongsli com Ebba
* Clara Wettergren com Vera
* Vincent Wettergren com Harry
* Kristofer Hivju com Mats
* Fanni Metelius com Fanni

## Rodatge i recepció

El rodatge va tenir lloc a l'estació d'esquí de Les Arcs, a Savoia, a França. La pel·lícula té una qualificació de 93% a Rotten Tomatoes i una puntuació de 87 ("aclamació universal") sobre 100 a Metacritic.

## Referències

* ↑ Títol en català a ésAdir
* ↑ Força major al web Svensk Filmdatabas (anglès)
* ↑ Força major al web Ciné-ressources (francès)
* ↑ «"2014 Official Selection"» (en anglès). Cannes. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «"Un Certain Regard 2014 Awards"» (en anglès). Festival de Cannes. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «"Toronto Film Festival Lineup"» (en anglès). Variety. [Consulta: 1r gener 2015].
* 1 2 «"Force Majeure – Sweden's 2014 entry for the Oscars".» (en anglès). Swedish Film Institute Press Release. Arxivat de l'original el 4 de gener de 2015. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «72ND ANNUAL GOLDEN GLOBE® AWARDS NOMINEES ANNOUNCED» (en anglès). golden globes. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «"Force Majeure (2014) Filming Location"» (en anglès). The Swedish Film Database. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «Force Majeure (2014)» (en anglès). Rotten Tomatoes. [Consulta: 1r gener 2015].
* ↑ «Force Majeure (2014)» (en anglès). Metacritic. [Consulta: 1r gener 2015].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial en suec
* Force Majeure al SFID
# Jocs prohibits

Jocs prohibits (títol original en francès: Jeux interdits) és una pel·lícula francesa de René Clément, escrita per Pierre Bost i Jean Aurenche, estrenada el 1952. La pel·lícula és basada en la novel·la homònima escrita per François Boyer. La pel·lícula es va doblar al català.

## Argument

En el transcurs de l'èxode de juny 1940 a França, una comitiva de civils és metrallada. Paulette, cinc anys, perd els seus pares i es posa a errar en el camp, estrenyent als seus braços el cadàver del seu gos. Al bosc, troba Michel, un noi de deu anys, que la porta a viure a la granja dels seus pares. Paulette enterra el petit gos, després Michel, endevinant el que Paulette havia fet, es posen a crear sepultures per a tots els animals morts que descobreixen: rates, gripaus, pollets, etc. Michel no troba molt reeixides les creus que fabrica i els dos nens intenten robar els crucifixos que troben: al cotxe fúnebre, a l'església, al cementiri.

## Repartiment

* Brigitte Fossey: Paulette
* Georges Poujouly: Michel Dollé
* Lucien Hubert: El pare Dollé
* Laurence Badie: Berthe Dollé
* Suzanne Courtal: La mare Dollé
* Jacques Marí: Georges Dollé
* Pierre Mérovée: Raymond Dollé
* Amédée: Francis Gouard
* André Wasley: El pare Gouard
* Louis Saintève: El rector
* Violeta Monnier: La noia Dollé
* Denise Péronne: Jeanne Gouard
* Fernande Roy: noia Gouard
* Madeleine Barbulée: La religiosa
* Jeanine Zorelli: La vella a la carreta
* Bernard Musson: 2n gendarme

## Al voltant de la pel·lícula

* La banda original de la pel·lícula és escollida i interpretada pel guitarrista Narciso Yepes que ha fet un lleuger arranjament de diverses partitures. La melodia més cèlebre, Jeux interdits, ha esdevingut un clàssic de l'aprenentatge de la guitarra. La melodia original Romança anònima ja era a la pel·lícula de Rouben Mamoulian Amfiteatre sagnant, onze anys abans.
* Els verdaders pares de l'actriu Brigitte Fossey són els que interpreten els pares de Paulette.
* L'èxit de la pel·lícula és tal que Brigitte Fossey és presentada a la reina Elisabet II del Regne Unit el febrer de 1953.

## Premis i Nominacions
### Premis

* Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa
* Lleó d'Or a la Festival Internacional de Cinema de Venècia
* BAFTA a la millor pel·lícula

### Nominacions

* Oscar a la millor història (François Boyer)

## Referències

* ↑ «Jocs prohibits». Ésadir.cat. [Consulta: 5 desembre 2022].
* ↑ «The 25th Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ «The 27h Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 10 desembre 2023].
# El meu oncle

El meu oncle (títol original en francès: Mon oncle) és una comèdia francesa del 1958 dirigida pel cineasta Jacques Tati. La mordaç sàtira del director francès caricaturitza la moderna societat de consum, posant èmfasi a la seva banalitat manifestada sobretot per uns inútils i prescindibles estris i artefactes automàtics que, això no obstant, han esdevingut protagonistes de la quotidianitat domèstica. S'ha doblat i subtitulat al català.
L'exitosa pel·lícula de Jacques Tati va guanyar el Premi del Jurat del Festival de Canes de 1958 i posteriorment l'Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa.
El títol El meu oncle fa referència a Monsier Hulot, el protagonista principal de la pel·lícula, interpretat novament per Tati després de ja haver-lo encarnat el 1953 amb Les vacances del Sr. Hulot (Les Vacances de Monsieur Hulot). Monsieur Hulot és un humil ciutadà francès que menysprea el nou estil de vida que ha envaït la França de la postguerra, amb la seva moderna arquitectura, els seus automàtics aparells domèstics i el seu tarannà consumista pregonat d'un banal i importat american-style.
Com en la majoria de les pel·lícules de Tati, El meu oncle és principalment una comèdia visual on les converses són escasses i en tot cas subordinades al soroll de l'entorn, sovint expressament exagerat per tal d'intensificar el to irònic de les escenes. La gesticulació teatral dels personatges, ajudada de jocs de llum i d'un ús especial del color, substitueix els diàlegs a penes audibles o irrellevants i és suficient per comprendre les satíriques escenes que conformen la comèdia.

## Repartiment

* Jacques Tati, Monsieur Hulot
* Jean-Pierre Zola, Monsieur Arpel
* Adrienne Servantie, Madame Arpel
* Alain Bécourt, Gérard Arpel
* Lucien Frégis, Monsieur Pichard
* Betty Schneider, Betty (filla del propietàri)
* Jean-François Martial, Walter
* Dominique Marie, veí
* Yvonne Arnaud, Georgette (minyona)
* Adelaide Danieli, Madame Pichard
* Régis Fontenay, venedor
* Claude Badolle, venedor del mercat
* Max Martel, home embriagat
* Nicolas Bataille, treballador

## Banda sonora

* Mon oncle / Adios Mario - Franck Barcellini:

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ «El meu oncle». Goita què fan, ara!. [Consulta: 1r juliol 2023].
* ↑ «The 31st Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ Planeta Musical- Jacques Tati - Bandas sonoras

## Enllaços externs

* Essay by Matt Zoller Seitz extret de Criterion Collection (anglès)
* El meu oncle Arxivat 2013-10-23 a Wayback Machine. a Tativille.com, pàgina no oficial de Jacques Tati (anglès)
# El discret encant de la burgesia

El discret encant de la burgesia (títol original en francès Le Charme discret de la bourgeoisie) és una pel·lícula francesa de Luis Buñuel, estrenada el 1972 i doblada al català.

## Argument

Tres nobles intenten planificar un àpat junts, però esdeveniments imprevistos impedeixen aquest sopar.
Aquesta pel·lícula desordena les convencions de la burgesia en ocasió d'un àpat sense parar: l'arquebisbe es fa contractar com a jardiner i l'ambaixador, com un gos, devora una rodanxa de cuixa de be sota la taula.
Les convencions del cinema són també qüestionades, quan els actors-convidats descobreixen que són enmig d'una escena de teatre.

## Repartiment

* Fernando Rey: Rafael, l'ambaixador
* Paul Frankeur: Thévenot
* Delphine Seyrig: La Sra. Thévenot
* Bulle Ogier: Florence
* Jean-Pierre Cassel: Senescal
* Stéphane Audran: La Sra. del Senescal
* Julien Bertheau: el bisbe
* François Maistre: el comissari
* Claude Piéplu: el coronel
* Michel Piccoli: el ministre
* Georges Douking: el jardiner
* Robert Le Béal: el sastre
* Bernard Musson: el servidor
* Muni: la pagesa
* Milena Vukotic: la minyona
* Pierre Maguelon: el caporal
* Christian Pagès: el jove estudiant
* Alix Mahieux
* Maxence Mailfort
* Anne-marie Deschott
* Robert Benoît
* Christian Baltauss
* Robert Party
* Jacques Rispal
* Amparo Soler Leal
* Diane Vernon
* Ellen Bahl
* Pierre Lary
* François Guilloteau
* Sébastien Floche
* Jean Degrave
* Jean Revel
* Maria Gabriella Maione
* Jean-Michel Dhermay

## Premis i nominacions
### Premis

* Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa el 1972
* BAFTA a la millor actriu per Stéphane Audran
* BAFTA al millor guió original per Luis Buñuel i Jean-Claude Carrière
* Premi Méliès el 1972

### Nominacions

* Oscar al millor guió original per Luis Buñuel i Jean-Claude Carrière
* BAFTA a la millor pel·lícula
* BAFTA a la millor direcció per Luis Buñuel
* Globus d'Or a la millor pel·lícula estrangera

## Anècdota sobre la pel·lícula

El cartell de la pel·lícula, impactant, imposat pel distribuïdor, no va ser en absolut del gust de Luis Buñuel, que desitjava definir ell mateix les provocacions que exposava al públic.

## Referències

* ↑ Títol en català a Ésadir.cat
* ↑ «Le charme discret de la bourgeoisie». The New York Times.

## Enllaços externs

* Criterion Collection essay by Carlos Fuentes Arxivat 2008-05-05 a Wayback Machine.