OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Oenococcus oeni

Bacteri làctic que fins al 1995 es considerava Leuconostoc oenos, ja que són cocs i realitzen la fermentació heterolàctica (quan fermenten els sucres a banda d'àcid làctic també formen CO₂, acètic i etanol). Tot i així, la comparació de les seqüències de l'RNA ribosomal, demostra que filogenèticament Oenococcus està ben separat de Leuconostoc, així com d'altres bacteris làctics relacionats com Lactobacillus.
El seu hàbitat és el most i el vi, i pot créixer en pH d'entre 3-4. En enologia és molt apreciat perquè és el bacteri làctic principal que duu a terme la fermentació malolàctica. Aguanta la presència d'etanol fins a concentracions de 10% (v/v).

## Referències

* ↑ Kunkee, R. E. «Malo-Lactic Fermentation and Winemaking». A: The Chemistry of Winemaking (en angès). Washington DC.: American Chemical Society, 1973.
# Feixa del Moro

La Feixa del Moro és un jaciment prehistòric que data del neolític. Es troba prop del poble de Juberri, a la parròquia de Sant Julià de Loria, al Coprincipat d'Andorra. És considerat un jaciment de referència per la prehistòria dels Pirineus i més àmpliament del Mediterrani occidental.
És tracta d'un conjunt de tres tombes i estructures de caràcter domèstic. Destaca per l'estat de conservació dels esquelets enterrats en el seu interior, juntament amb ornaments, eines (espàtules, agulles, ...) i restes de fauna silvestre. Aquests elements tenen importància no només per ser dels jaciments amb més elements en tot l'est de la península ibèrica sinó també per la seva connexió amb altres jaciments arqueològics dels voltants. S'estima que alguns materials podrien venir de llocs tant distants com Barcelona o els Alps francesos.
Les intervencions successives realitzades entre 1983 i 1985 sobre un vessant de les valls andorranes per l'antic servei de recerca arqueològica del Patrimoni artístic nacional d’Andorra van conduir a la descoberta de la Feixa del Moro. Les excavacions dirigides per Xavier Llovera i Pere Canturri van permetre destacar-ne la importància. Tres dècades després un equip pluridisciplinari va conduir una intensa revisió de la documentació, així que un estudi profund de restes humanes i de mobiliari actualitzats, diversos anàlisis bioquímics i noves datacions sobre els individus exhumats.

## Referències

* ↑ «The Neolithic Necropolis of La Feixa del Moro (Juberri, Andorra): New data on the first farming communities in the Pyrenees» (en anglès). Comptes Rendus Palevol, 15, 5, 01-04-2016, pàg. 537–554. DOI: 10.1016/j.crpv.2015.11.005. ISSN: 1631-0683.
* ↑ Fortó, Abel; Vidal, Àlex; Fidalgo, Xavier Maese i «Darreres troballes del Neolític a Juberri (Andorra)». Cota zero: revista d'arqueologia i ciència, 2009, pàg. 14–16. ISSN: 2385-3190.
* ↑ Allièse, Florence; Roig, Jordi; Coll, Joan Manel; Subirà, Maria Eulàlia; Ruíz, Jordi «Les pratiques funéraires dans la nécropole du Néolithique moyen de Can Gambús-1 (Sabadell, Espagne): De la préparation du corps à la fermeture de la tombe». Bulletin de la Société préhistorique française, 111, 3, 2014, pàg. 453–468. ISSN: 0249-7638.
* ↑ Blasco, Anna; Villalba, María Josefa; Edo, Manuel «"Can Tintorer", origen y distribución de minerales verdes en el noreste peninsular durante el Neolítico». . Institución Fernando el Católico, 1992, p. 361–373.
* ↑ «Google Acadèmic». [Consulta: 29 desembre 2020].
# Presoner al Vaticà

Presoner al Vaticà (en italià: prigioniero del Vaticano) és com el papa Pius IX es va descriure després de la captura de Roma per les forces armades del Regne d'Itàlia el 20 de setembre de 1870. com a part del procés de la unificació d'Itàlia, la captura de la ciutat va donar fi al mil·lenari poder dels papes sobre el centre d'Itàlia i es va designar Roma com la capital de la nova nació. Durant els anys posteriors els papes que van succeir a Pius IX, Lleó XIII (1878-1903), Pius X (1903-1914) i Benet XV (1914-1922), van considerar-se «presoners» als palaus del Vaticà i no van restablir les relacions amb Itàlia. Els papes en el seu paper secular van estendre gradualment el seu control sobre regions veïnes, i al llarg dels Estats Papals van governar una gran part de la península italiana durant més de mil anys, fins a mitjan segle xix, quan la major part del territori va ser pres pel Regne d'Itàlia.
Les disputes entre els successius papes «presoners» i Itàlia es van resoldre quan Pius X (1922-1939) va signar amb el govern italià de Mussolini els anomenats Pactes del Laterà, l'11 de febrer del 1929, on el papa reconeixia Itàlia com a estat i els italians reconeixien al papa la sobirania sobre la Ciutat del Vaticà, que quedava establert com a estat independent gràcies a aquests acords.

## Referències

* ↑ Prisoner of the Vatican (en anglès), 2006. ISBN 978-0-54734716-5.
* ↑ Kertzer, 2006, p. 292.

## Bibliografia

* Kertzer, David I. Prisoner of the Vatican: The Popes' Secret Plot To Capture Rome From The New Italian State (en anglès). Houghton Mifflin Harcourt, 2006. ISBN 0618619194.

## Vegeu també

* Qüestió Romana
* Llei de garanties papals
* Pactes del Laterà

## Enllaços externs

* «Presoner al Vaticà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* De Cesare, Raffaele. The Last Days of Papal Rome. Londres: Archibald Constable & Co., 1909.
# Casa Senyorial de Vecborne

La Casa Senyorial de Vecborne (en letó: Vecbornes muiža) es troba a la regió històrica de Latgàlia, al municipi de Krāslava de l'est de Letònia.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Euphrosine Beernaert

Euphrosine Beernaert (Oostende, 11 d'abril de 1831 - Ixelles, 7 de juliol de 1901) fou una pintora de paisatge neerlandesa.

## Biografia

Beernaerts va néixer a Ostendeen el 1831, i va estudiar amb el pintor Pierre-Louis Kuhnen a Brussel·les. Va viatjar a Alemanya, França, i Itàlia, i va exposar la seva obra de paisatges a Brussel·les, Anvers i París; els seus temes favorits eren els paisatges neerlandesos. El 1873, va guanyar una medalla a Viena; una medalla d'or el 1875 al Saló de Brussel·les i altres medalles a Filadèlfia (1876), Sydney (1879), Teplice (1879), Lió (1882) i Edimburg (1886). Va ser condecorada com a Cavaller de l'Orde de Leopold de Bèlgica el 1881. Igualment, consta com a Oficial de la Instrucció Pública de França i membre de la Reial Acadèmia de Belles Arts d'Amberes.
L'any 1878, es van mostrar a París els següents quadres: Lisiere de bois dans els Dunas (Zelanda), Le Village de Domburg (Zelanda), i Interieur de bois a Oost-Kapel (Holanda). Altres treballs coneguts són Die Campine i Aus dear Umgebung von Oosterbeck.
A Catalunya va participar en l'Exposició Universal de Barcelona de l'any 1888, on va obtenir un Diploma d'Honor, així com en diverses edicions de l'Exposició General de Belles Arts que es van fer al Palau de Belles Arts de Barcelona. En la segona edició, l'any 1894, va presentar els olis L'entrée du couvent i Soirée d'automne. En la tercera (1896), es va poder veure l'obra titulada Paisatge de Domburg, i en la quarta l'oli Camí del llogaret.

## Vegeu també

* Euphrosine Beernaert

## Referències

* ↑ Ramos, Gemma. Dona i artista. La col·lecció del Museu de Terrassa: Ajuntament de Terrassa. ohDigital, 2019-06-03, p. 121.
* ↑ «Euphrosine Beernaert» (en neerlandès). RKD - Institut Holandès d'Història de l'Art. [Consulta: 16 maig 2020].
* 1 2 Cuarta exposición de Bellas Artes e Industrias Artísticas (en castellà). Barcelona: Ajuntament Constitucional, Imprenta de Henrich y Cia, 1898, p. 83, cat. 421.
* 1 2 Catálogo de la Segunda Exposición General de Bellas Artes : 1894 (en castellà). Barcelona: Ajuntament Constitucional, Imprenta de Henrich y Cia, 1894, p. 142, cat. 583-584.
* ↑ Waters, Clara Erskine Clement. Domini pùblic Women in the Fine Arts: From the Seventh Century B.C. to the Twentieth Century A.D. (en anglès). Houghton, Mifflin, 1904, p. 39.
* ↑ Catálogo ilustrado de la tercera exposición de bellas artes e industrias artísticas (en castellà). Barcelona: Ajuntament Constitucional, Imprenta de J. Thomas, 1896, p. 93, cat. 401.
* ↑ Repertori de catàlegs d'exposicions col·lectives d'art a Catalunya (fins a l'any 1938). Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, Memòries de la Secció Històrico-Arqueològica, LIX, 2002, p. 50, 65, 69 i 73, cat. 64, 88, 96 i 101. ISBN 84-7283-661-4.
* ↑ «Euphrosine Beernaert» (en neerlandès). [Consulta: 21 octubre 2019].
# María Antonia Trujillo Rincón

María Antonia Trujillo Rincón (Peraleda del Zaucejo, Extremadura, 18 de desembre de 1960) és una política espanyola, primera Ministra d'Habitatge en el govern de José Luis Rodríguez Zapatero.

## Biografia

Va néixer el 18 de desembre de 1960 a la població extremenya de Peraleda del Zaucejo, situada a la província de Badajoz. Va estudiar dret a la Universitat d'Extremadura, on es va llicenciar el 1985 i doctorar el 1991.
Interessada per la docència, va ser professora de dret constitucional en aquesta mateixa universitat. Experta en dret autonòmic, ha participat en diversos projectes de recerca sobre el desenvolupament de l'Estat de les Autonomies i ha publicat monografies i articles sobre el mateix tema. A la Universitat d'Extremadura ha estat delegada de Relacions Internacionals i presidenta de la Junta de Personal Docent i de Recerca.

## Activitat política

Membre del Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE), l'any 1996 fou nomenada consellera del Consell Econòmic i Social d'Extremadura. El 1999 Juan Carlos Rodríguez Ibarra, president de la Junta d'Extremadura, la nomenà Consellera de la Presidència, i posteriorment fou consellera de Foment i l'artífex d'un Pla Regional d'Habitatge, que consisteix bàsicament a aportar sòl públic de franc als promotors perquè aquests construeixin habitatges a un preu assequible —uns 60.000 euros.
En la victòria socialista en les eleccions generals de 2004, el nou president José Luis Rodríguez Zapatero la nomenà Ministra d'Habitatge, ministeri de nova creació amb competències exclusives sobre habitatge. El 6 de juliol de 2007 va ser rellevada d'aquest càrrec, sent nomenada en el seu lloc Carme Chacón.

## Polèmiques

Alguns dels seus comentaris a Twitter han suscitat polèmiques. El 2013 va escriure: «¿Per a quins assumptes importants serveix saber català?». A més, va afegir-hi: «Ahir (dissabte) vaig preguntar per les coses importants per les quals serveix saber català. Tret de dos o tres, ningú ha respost»; «Això sí, han demostrat que serveix per a insultar».

## Referències

* ↑ «Trujillo Rincón, María Antonia». Congrés dels Diputats. [Consulta: octubre 2020].
* ↑ «Maria Antonia Trujillo: "¿Per a quins assumptes importants serveix saber català?"». El Periódico, 15-12-2013 [Consulta: 7 juny 2016].

## Enllaços externs

* (castellà) Informació i polítiques de María Antonia Trujillo a www.elpais.com
* (castellà) Informació de María Antonia Trujillo a www.elmundo.es
* (castellà) Entrevista a María Antonia Trujillo
# Nikólskoie (Tomsk)

Nikólskoie (en rus: Никольское) és un poble de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2021 tenia 239 habitants.

## Referències

* ↑ Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, городских населённых пунктов, сельских населённых пунктов. Том 1. Численность и размещение населения Томской области (Итоги Всероссийской переписи населения 2020 года (en rus).
# Habitatge al carrer Major, 44 (la Sénia)

Habitatge al carrer Major, 44 és una obra de la Sénia (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa cantonera i mitgera, situada a un dels carrerons sense sortida del carrer Major. Feta amb maçoneria emblanquinada, consta de: planta baixa amb porta central, amb brancal de carreus de pedra on estan marcades les roderes dels carros, i muntants i llinda de carreus de pedra grans i ben escairats, en forma d'arc de mig punt dovellat. Porta de fusta. Primer pis amb una sola finestra amb muntants i llinda de pedra i un arc de tipus conopial. La finestra de segon pis, situada més a la dreta, és del mateix tipus però amb balcó-ampitador amb petites motllures, fet de pedra. Dalt hi ha el terrat amb un pilar de maçoneria a un dels vèrtex.

## Història

Tant per la seva tipologia com pel lloc on està ubicada aquesta casa, sembla quer seria d'època medieval. El fet que la Sénia no tingués un fort creixement demogràfic fins a darreries del segle passat ha contribuït a conservar el seu nucli urbà en bon estat. El nucli urbà coincideix amb el nucli històric, i és important constatar que és al carrer Major on es troben a les llindes de les cases les dates més antigues, mentre que als carrers que l'envolten ja trobem dates de 1800 en avant. La tipologia de la façana sembla indicar una reestructuració que es donà a tot el nucli històric cap al segle XVI a causa del creixement demogràfic.

## Referències

* 1 2 «Habitatge al carrer Major, 44». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Casa Senyorial d'Arendole

La Casa Senyorial d'Arendole (en letó: Vecbornes muiža) es troba a la regió històrica de Latgàlia, al municipi de Vārkava de l'est de Letònia.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia

## Enllaços externs

* Arendole Estate (anglès)
# Habitatge al carrer Clotada, 11 (la Sénia)

Habitatge al carrer Clotada, 11 és una obra de la Sénia (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge que fa cantonada entre el c/ Clotada i la carretera de Tarragona. Té només planta i golfa, precedida a la part de façana per un terrat balustrat. Interessa la decoració de la façana principal, ja que el mur lateral es troba arrebossat modernament. A la façana s'obre una porta simple allindada i dues finestres enreixades, també de llinda i d'igual mida. L'arrebossat simula carreus encoixinats, excepte sobre les finestres i portes on damunt cada una hi ha un rectangle amb esgrafiats decoratius de temes vegetals i entrellaços.
La balustrada del terrat és senzilla. Destaca el plafó central, foradat amb un ull de bou i amb floró decoratiu al mig. Als extrems de la barana hi ha petits pinacles de forma piramidal. L'any 1988 es va arranjar la façana i l'interior, però conservant les anteriors estructures.

## Referències

* 1 2 «Habitatge al carrer Clotada, 11». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Casa Senyorial de Kameņeca

La Casa Senyorial de Kameņeca (en letó: Kameņecas pils) es troba a la regió històrica de Latgàlia, al municipi d'Aglona de l'est de Letònia.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Inger a la platja

Inger a la platja (també Summernacht; noruec: Inger på stranden, Sommernatt) és una pintura realitzada per l'artista noruec Edvard Munch. Va ser creada a l'estiu de 1889, a Åsgårdstrand i representa un retrat de la seva germana menor Inger.

## Descripció

Una dona jove, identificada pel títol com Inger la germana petita de Munch, es troba asseguda en una posi tranquil·la, amb un barret de palla a les seves mans, sobre una gran roca de granit i amb el seu cap de perfil. L'obra presenta uns contrastos de colorit aconseguits amb els blancs brillants del vestit, els verds de la molsa de les pedres i el blau-porpra de l'aigua del mar, la qual cosa ha donat a títols alternatius com el que suggereix Nits d'estiu nòrdic. Únicament unes quantes nanses i una barca de pesca darrere d'ella revelen la vida humana en el mar.
Munch va utilitzar una postura similar per a la seva composició d'interior de l'any 1884 Matí, on va presentar una noia en la vora d'un llit.

## Història

En l'estiu de 1889, Munch va llogar una petita casa en Åsgårdstrand, una ciutat costanera noruega en els fiords d'Oslo, que va servir com a recurs d'estiu per a molts ciutadans i artistes de propers de Kristiana, ara Oslo. Entre ells es trobava Munch i els seus amics Krohg i Frits Thaulow. El lloc va ser adquirint importància en la vida de Munch: aquí no solament va passar molts estius sinó que va comprar una casa en 1897 i va ser el lloc per a moltes obres importants de vida. En 1889, el seu primer any en Åsgårdstrand, va pintar Inger a la platja. El model va ser la seva germana menor Inger, qui ja anteriorment havia posat per a ell. La pintura va estar precedida per una sèrie d'esbossos realitzats per Munch entre les 9 i 11 p. m. per estudiar les condicions de la llum de la nit de l'estiu noruec.

## Europeana 280

A l'abril del 2016, la pintura Inger a la platja va ser seleccionada com una de les deu més grans obres artístiques de Noruega pel projecte Europeana.

## Referències

* ↑ Bischoff i 1988, p.17.
* ↑ O'Neill, 1996, p. 13.
* ↑ Heller i 1993, p. 38.
* ↑ «Europeana 280 Blog» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-05-01. [Consulta: 6 maig 2016].

## Bibliografia

* Bischoff, Ulrich. Edvard Munch (en alemany). Köln: Taschen, 1988. ISBN 3-8228-0240-9.
* Carlsson, Anni. Edvard Munch. Leben und Werk (en alemany). Stuttgart: Belser, 1989, p. 33–34. ISBN 3-7630-1936-7.
* Heller, Reinhold. Edvard Munch. Leben und Werk (en alemany). München: Prestel, 1993. ISBN 3-7913-1301-0.
* O'Neill, Amanda. The Life and Works of Munch (en anglès). Bristol: Parragon Book Service Ltd., 1996. ISBN 0-75251-690-6.
# Mas del Sargento

El Mas del Sargento és una masia de la Sénia (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Mas situat a una plana de la muntanya, per la pista de les Vallcaneres a Refalgari. Al davant té un penya-segat des d'on es veu el Catinell i les Mirandes. És un dels punts d'altura dels Ports. Edifici de planta quadrada, orientat al sud-est, planta baixa amb porta central amb muntants de carreus desiguals i llinda de fusta, al damunt de la qual hi ha una sèrie de lloses planes a tall de ràfec. Al costat de la porta hi ha una petita finestra. Els vertex de l'edifici estan fets amb carreus de pedra. A la paret nord hi ha dos petits talussos. Aquesta part està feta amb maçoneria amb restes d'emblanquinat amb teulada a doble vessant i bigues de fusta (cabirons). A la part esquerra hi ha un cos adossat fet en pedra en sec, a una vessant, amb petita finestra amb muntants i llinda de lloses de pedra. Al davant i al costat hi ha tres tancats de pedra en sec. A la part del darrere hi ha les restes d'un forn de pa.

## Referències

* ↑ «Mas del Sargento». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 agost 2021].
# Annales maximi

Els Annales maximi eren una compilació en vuitanta llibres, dels Annales pontificum publicats pel pontífex màxim durant la República romana. Es registrava tota mena dels esdeveniments més importants any rere any i els noms de cada un dels magistrats. El màxim sacerdot era, a més a més, l'encarregat de publicar-ne una versió abreujada per informar al poble, en un tauler blanc (tabula dealbata) exposat fora de l'edifici de la Règia.

## Història

Segons Macrobi i Festus, aquests annals van ser nomenats maximi no per la seva mida o importància, sinó perquè van ser escrits pel pontífex màxim.
Cató el Vell va condemnar la trivialitat aparent dels escrits perquè, igual que els fets històrics, mostrava també els eclipsis, les males notícies, com les fams o períodes de crisi econòmica.
| « | Verba Catonis ex originum quarto haec sunt: "Non lubet scribere, quod in tabula apud pontificem maximum est, quotiens annona cara, quotiens lunae aut solis lumine caligo aut quid obstiterit". | » |
Els registres més antics eren relats d'esdeveniments mitològics, que van donar credibilitat al rebuig de Cató. Tanmateix, van ser els historiadors romans els primers d'utilitzar els Annales maximi àmpliament, i els documents, segons Ciceró i Servius, van ser d'interès públic, des de l'any 400 aC fins a l'època de Publi Muci Escevola (131 aC).
En temps dels Gracs (~ 130 aC) -quan es va deixar de crear els annals-, es van recollir tots en vuitanta llibres; aquesta col·lecció va ser publicada pel pontífex màxim Publi Muci Escevola. La notícia de l'existència d'aquesta publicació de vuitanta llibres es deu a Verri Flac. Un desafortunat incendi l'any 148 aC al fòrum romà, va destruir gran part de la Règia, amb els seus valuosos arxius.

## Referències

* ↑ Frier, 1979, p. xvi.
* 1 2 Ciceró, De Oratore, Llibre II, 12; Servius, Comentaris de l'Eneida, a 373 Annales
* ↑ Macrobi, Saturnalia, III, 2, 17
* ↑ Festus, De Significatu Verborum, Llibre II
* ↑ cf. Aule Gel·li, Noctes Atticae 2, 28, 6
* ↑ Elliott, 2013, p. 24.
* ↑ Frier, 1979, p. 84.
* ↑ Frier, 1979, p. 39-40.

## Bibliografia

* Elliott, Jackie. Ennius and the Architecture of the Annales (en anglès). Cambridge University Press, 2013. ISBN 978-1107-027-480.
* Frier, Bruce W. «Fragments Attributable to the Verrian Annales Maximi». A: Libri Annales Pontificum Maximorum: The Origins of the Annalistic Tradition (en anglès). University of Michigan Press, 1979. ISBN 978-0472-10915-9.
# Palau de Rudbarži

El Palau de Rudbarži (en letó: Rudbāržu muižas pils és un palau a la històrica regió de Curlàndia, al municipi de Skrunda de Letònia.

## Història

L'edifici va ser construït el 1835 pel baró von Firck i posteriorment remodelat el 1882-1883. L'estructura va ser severament danyada per un incendi el 1905, però més tard va ser reconstruïda. Actualment és seu de l'Oskars Kalpaks escola primària Rudbarži.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Deculturació

La deculturació és una variant de l'aculturació segons la qual una comunitat perd els trets distintius de la seva cultura per la presència d'elements forans que la van desibuixant, com succeeix amb l'imperialisme cultural nord-americà, que exporta icones i ritus arreu del món i acaben substituint els locals. La deculturació no és vista com una forma de violència, a diferència de l'aculturació ordinària on la imposició és més explícita i, per tant, sol haver-hi menys resistència.