OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Junta de Seguretat Interior de Catalunya

La Junta de Seguretat Interior de Catalunya fou un òrgan creat el setembre de 1936 fruit del pacte a què acabaven d'arribar les forces polítiques republicanes d'una banda i la CNT-FAI de l'altra. La Generalitat de Catalunya i tots els partits democràtics arribaren a aquest pacte amb la CNT-FAI per intentar pacificar la seguretat ciutadana, greument alterada des del cop d'estat del 18 de juliol per grups d'incontrolats, sota l'empara de l'organització anarcosindicalista. Aquest pacte va implicar la dissolució del Comitè Central de Milícies Antifeixistes, substituït en part per la Junta de Seguretat Interior de Catalunya. En fou nomenat secretari general el militant cenetista i faista Aurelio Fernández, mentre que d'una manera o d'una altra també hi foren presents Rafael Vidiella (PSOE) i Joaquim Olaso i Piera (PSUC), així com Tomàs Fàbregas Valls (ACR).
La Junta era formalment un òrgan de la Generalitat i, per tant, supeditat al seu govern, que assumia la supervisió de l'ordre públic a Catalunya. A la pràctica volia dir que heretava del dissolt Comitè el poder real sobre les patrulles de control obreres catalanes. Componien la Junta els delegats de les patrulles de control, de la guàrdia nacional republicana, dels partits i dels sindicats. No obstant això, cal tenir en compte que les patrulles de control eren totalment autònomes i es deixaven portar fàcilment per l'exaltació ideològica, com fou el cas dels Fets de la Fatarella: no va ser fins a l'arribada al poble del sotsecretari de la Presidència de la Generalitat Martí Rouret, acompanyat del mateix Aurelio Fernández, que es van acabar els assassinats.
Quan el 26 de març de 1937 la Generalitat ordenà la dissolució de les violentes patrulles de control, la Junta de Seguretat Interior va intentar resistir-s'hi; fins que fou dissolta després de la derrota de la CNT-FAI i el Partit Obrer d'Unificació Marxista (POUM) en els Fets de Maig, el 5 de juny de 1937.

## Referències

* 1 2 3 «Junta de Seguretat Interior de Catalunya». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Pagès i Blanch, Pelai. Cataluña en Guerra y en Revolución (1936-1939) (en castellà). Editorial Renacimiento, 2007, p.177. ISBN 8496133923.
* ↑ Solé i Sabaté, Josep Maria; Giovanni C. Cattini; Juli Cuéllar; Francesc Poblet; José Manuel Rúa; Queralt Solé; David Tormo. La Guerra Civil a Catalunya. (1936-1939) 2. Una revolució en plena guerra. Barcelona: Edicions 62, 2004, p. 22. ISBN 84-297-5415-6.
* ↑ Solé i Sabaté, Josep Maria; Giovanni C. Cattini; Juli Cuéllar; Francesc Poblet; José Manuel Rúa; Queralt Solé; David Tormo. La Guerra Civil a Catalunya. (1936-1939) 2. Una revolució en plena guerra. Barcelona: Edicions 62, 2004, p. 117. ISBN 84-297-5415-6.
# Siphonops paulensis

Siphonops paulensis és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae. Habita a l'Argentina, Bolívia, Brasil i Paraguai. Els seus hàbitats naturals inclouen boscos secs tropicals o subtropicals, sabanes seques i humides, prades a baixa altitud inundades temporalment, plantacions, jardins rurals, àrees urbanes i zones prèviament boscoses ara molt degradades.
# Reina Māyā de Sakya

La Reina Māyā de Sakya (Māyādevī) va ser la mare que va infantar Gautama Buda, el fundador del Budisme, i era germana de Mahāpajāpatī Gotamī, la primera monja ordenada per Buda.
En la tradició budista, Maya morí poc després de parir Buda, generalment es diu que set dies després i que va reviure dins el cel budista. Per tant, Maya no va poder criar el seu fill, cosa que va fer la seva germana Mahapajapati Gotami.
Māyā significa "amor" en sànscrit. Māyā també s'anomena Mahāmāyā ("Gran Māyā") i Māyādevī ("Reina Māyā"). en tibetà se'n diu Gyutrulma i en japonès, Maya-fujin (摩耶夫人).

## Referències

* 1 2 3 Buddhist Goddesses of India by Miranda Shaw (Oct 16, 2006) ISBN 0-691-12758-1 pages 45-46
# Caecilia antioquiaensis

Caecilia antioquiaensis és una espècie d'amfibi de la família Caeciliidae endèmica de Colòmbia que habita en boscos tropicals o subtropicals humits i a baixa altitud, montans humits tropicals o subtropicals, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.

## Referències

* ↑ «Caecilia antioquiaensis Taylor, 1968» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia antioquiaensis Taylor, 1968 | Amphibian Species of the World». [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «AmphibiaWeb - Caecilia antioquiaensis». [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia antioquiaensis: IUCN SSC Amphibian Specialist Group: The IUCN Red List of Threatened Species 2019: e.T59503A49346668» (en anglès). UICN Red List, 18-08-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2019-2.rlts.t59503a49346668.en.
# Keflavík

Keflavik és una ciutat del sud-oest d'Islàndia, la segona més poblada després de Reykjavík. Està situada al nord-oest de la península de Reykjanes, a uns 40 quilòmetres de la capital. Pel port de la ciutat hi passa el paral·lel 64°N.

## Història

Fundada el segle xvi, Keflavík es desenvolupà gràcies a la pesca i la indústria alimentària associada. Posteriorment el motor de la seva economia passà a ser l'Aeroport Internacional de Keflavík, que és el principal de l'illa. Fou construït pels Estats Units durant la Segona Guerra Mundial, el camp d'aviació militar va servir d'abastiment i trànsit de dipòsit i després que en marxessin el 1947 passà a constituir una important base de l'OTAN el 1951 i durant tota la Guerra Freda.
Durant la Guerra Freda, l'Estació Aèria Naval Keflavik va tenir un paper important en el control de trànsit marítim i submarí dels mars de Noruega i Groenlàndia a l'oceà Atlàntic. Es van afegir Forces de les Forces Aèries dels Estats Units per proporcionar assistència radar, interceptar lluitador, reabasteciment en vol i rescat aeri/marítim. Després del col·lapse de la Unió Soviètica, però el paper de la base va ser posada en dubte. La base es va tancar oficialment el 30 de setembre de 2006, quan els Estats Units va retirar els 30 militars restants.
A Islàndia, Keflavík va ser reconegut com una rica font de músics durant els anys 1960 i 70 i, per tant, és també conegut com a bítlabærinn o "La ciutat Beatle".
# Tesla (unitat)

El tesla és la unitat del Sistema Internacional per a la inducció magnètica. Es tracta d'una unitat derivada amb nom propi i amb un símbol particular que és la lletra majúscula T. que va ser adoptada a la Conferència General de Pesos i Mesures de París del 1960. Aquesta unitat és utilitzada per definir la intensitat o densitat d'un camp magnètic. Un tesla és igual a un weber per metre quadrat.
El nom de la unitat s'ha d'escriure en minúscules, mentre que el seu símbol s'escriu en majúscula.
Se li va donar aquest nom en honor de l'inventor, científic i enginyer elèctric Nikola Tesla. El llegat de Tesla és visible arreu, la nostra civilització utilitza massivament l'electricitat perquè Tesla va inventar el corrent altern.

## Definició

1 T = 1 Wb·m$^{-2}$ = 1 kg·s$^{−2}$·A$^{−1}$= 1 N·A$^{−1}$·m$^{−1}$ = 1 kg·s$^{−1}$·C$^{−1}$
Es pot expressar com "newton-segons per coulomb-metre" o com "newton per ampere-metre".

## Múltiples

| Múltiple | Nom | Símbol | Múltiple | Nom | Símbol |
| 10$^0$ | tesla | T | | | |
| 10¹ | decatesla | daT | 10$^{–1}$ | decitesla | dT |
| 10² | hectotesla | hT | 10$^{–2}$ | centitesla | cT |
| 10$^3$ | quilotesla | kT | 10$^{–3}$ | mil·litesla | mT |
| 10⁶ | megatesla | MT | 10$^{–6}$ | microtesla | µT |
| 10⁹ | gigatesla | GT | 10$^{–9}$ | nanotesla | nT |
| 10$^{12}$ | teratesla | TT | 10$^{–12}$ | picotesla | pT |
| 10$^{15}$ | petatesla | PT | 10$^{–15}$ | femtotesla | fT |
| 10$^{18}$ | exatesla | ET | 10$^{–18}$ | attotesla | aT |
| 10$^{21}$ | zettatesla | ZT | 10$^{–21}$ | zeptotesla | zT |
| 10$^{24}$ | yottatesla | YT | 10$^{–24}$ | yoctotesla | yT |

## Explicació

El tesla és el valor del total del flux magnètic dividit per l'àrea. D'aquí hom pot deduir que si reduïm l'àrea afectada s'incrementaria la densitat del flux magnètic. Això continuaria passant fins que el material arribés a un punt de saturació magnètica.

## Conversions

1 tesla és equivalent a:
* 10 000 gauss (G), unitat utilitzada al sistema CGS
* 10⁹ gammes (γ), usat en geofísica

## Exemples

* A l'espai exterior la densitat del flux magnètic és d'entre 0,1 i 10 nanotesles (10$^{−10}$ T i 10$^{−8}$ T),
* a la Terra, el camp magnètic a una latitud de 50° és de 58 µT (5,8×10$^{−5}$ T) i a l'equador, a una latitud de 0°, és 31 µT (3,1×10$^{−5}$ T),
* a una taca solar és d'uns 0,15 T,
* a un gran altaveu és d'1 T,
* a un aparell de Ressonància Magnètica Nuclear més de 7 T, experimentalment més de 20 T,
* el camp magnètic continu més fort mai produït a un laboratori (al National High Magnetic Field Laboratory de la Florida State University a Tallahassee, Florida és de 45 T
* a una estrella de neutrons d'1 a 100 megatesles (10⁶ T a 10$^8$ T),
* a una estrella de neutrons de tipus magnetar, 0,1 a 100 gigatesles (10$^8$ a 10$^{11}$ T),
* el màxim camp magnètic teòric per a una estrella de neutrons i, per tant, el límit més gran per a un fenomen conegut, 10$^{13}$ T (10 teratesles).

## Referències

* ↑ BIMP, 2019, p. 26.
* ↑ BIMP, 2019, p. 55.
* ↑ BIMP, 2019, p. 36.

## Bibliografia

* «Le Système International d'Unités» (PDF) (en francès i anglès). BIMP [Sèvres], Novena edició, 2019.
# Caecilia flavopunctata

Caecilia flavopunctata és una espècie d'amfibi de la família Caeciliidae endèmica de Veneçuela que habita boscos tropicals o subtropicals humits i a baixa altitud, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.

## Referències

* ↑ «Caecilia flavopunctata Roze & Solano, 1963» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «AmphibiaWeb - Caecilia flavopunctata». [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia flavopunctata Roze and Solano, 1963 | Amphibian Species of the World». [Consulta: 22 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia flavopunctata: IUCN SSC Amphibian Specialist Group: The IUCN Red List of Threatened Species 2020: e.T59513A109541736» (en anglès). UICN Red List, 12-10-2019. DOI: 10.2305/iucn.uk.2020-3.rlts.t59513a109541736.en.
# 43a Brigada Mixta (Exèrcit Popular de la República)

La 43a Brigada Mixta va ser una unitat de l'Exèrcit Popular de la República que va prendre part en la Guerra Civil Espanyola. Durant la contesa va arribar a operar en els fronts del Centre, Llevant i Extremadura.

## Historial

La unitat va ser creada el 26 de novembre de 1936 a partir de les forces que manava el tinent coronel Juan Arce Mayora en el front de Madrid, a més de per efectius de la columna «Escobar» —composta al seu torn per l'antiga columna «Terra i Llibertat» i per guàrdies civils del 19è Terç de Barcelona. Amb posterioritat se li van afegir forces milicianes procedents del sector de Toledo. Inicialment la unitat va rebre la denominació de brigada mixta «A».
El 31 de desembre de 1936 la 43a BM va ser agregada a la 6a Divisió del Cos d'Exèrcit de Madrid. Durant més d'un any la unitat va romandre situada en el front de Madrid, sense prendre part en operacions militars de rellevància. A mitjan 1938, davant l'ofensiva franquista en el front de Llevant, va ser enviada com a reforç a aquest sector. Incorporada a la 52a Divisió, operaria en el sector de Catarroja. A l'agost la brigada va ser enviada al front d'Extremadura, quedant situada com a unitat de reserva a Hinojosa del Duque. Romandria situada en aquest front fins al final de la contesa. La unitat va deixar d'existir a la fi de març de 1939.
Durant la seva existència la 43a BM va editar un periòdic, denominat Frente de Extremadura.

## Comandaments

* Tinent coronel Juan Arce Mayora;
* Major de milícies Victoriano González Marcos;
* Major de milícies Antolín Serrano García;
* Major de milícies Miguel Torrús Palomo;

### Comissaris

* Rafael Sobrado Cossío;
* Alberto Barral López;

### Caps d'Estat Major

* comandant d'Estat Major Federico de la Iglesia Navarro;
* capità de milícies José Vallejo González;

## Notes

* ↑ A la fi de 1938 va ser agregada a la columna «F» que manava el major de milícies Bartolomé Fernández Sánchez. Segons Francisco Moreno Gómez la brigada hauria pres part en la batalla de Valsequillo, el gener de 1939, avançant cap a Monterrubio de la Serena.

## Referències

* 1 2 Aróstegui, 1988, p. 318.
* ↑ Engel, 1999, p. 52.
* ↑ Moreno Gómez, 1985, p. 658.
* ↑ Moreno Gómez, 1985, p. 665.
* ↑ Ramos-Gascó, 1978, p. 43.
* 1 2 Alpert, 1989, p. 354.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 373.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. El Ejército republicano en la guerra civil. Siglo XXI Editores, 1989.
* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Aróstegui, Julio. Historia y memoria de la Guerra Civil. Encuentro en Castilla y León: Salamanca, 24-27 de septiembre de 1986. Junta de Castilla y León, 1988.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Moreno Gómez, Francisco. La Guerra civil en Córdoba (1936-1939). Córdoba: Alpuerto, 1985.
* Ramos-Gascón, Antonio. El Romancero del Ejército Popular. Editorial Nuestra Cultura, 1978.
# Casa Joaquim Puig i Grau

La Casa Joaquim Puig i Grau és una obra eclèctica de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. La casa Joaquim Puig i Grau es troba en el carrer del Vent, molt a prop de la biblioteca d'Horta Can Mariner. És un edifici entre mitgeres que consta de planta baixa, un pis, golfes i terrat.

## Descripció

A la façana principal s'obren tres obertures per nivell seguint els mateixos eixos longitudinals. A la planta baixa, al centre s'obre la porta d'entrada a la casa i als laterals finestres amb reixes de ferro forjat. Les tres obertures estan emmarcades per pilastres: les laterals tenen el capitell corinti i aguanten una llinda llisa, les centrals són més altes i entre elles queda la llinda la qual està decorada, igual que els capitells, amb uns relleus de motius vegetals. Els extrems de la façana està decorat amb unes pilastres que imiten carreus llisos i que continuen en el primer pis però amb forma de punta de diamant. A la planta noble les tres portes estan emmarcades per unes pilastres amb capitell corinti que aguanten una llinda llisa i una cornisa. Un balcó corregut amb barana de ferro forjat ocupa tot aquest nivell; la llosana està aguantada per mènsules i està decorada amb tres grans dentellons al centre. Una cornisa separa aquest nivell de les golfes on les tres finestres rectangulars s'alternen amb esgrafiats. La separació entre finestres i esgrafiats es fa mitjançant unes pilastres acanalades que reposen sobre unes palmetes i tenen mènsules a la part superior les quals aguanten una cornisa. Els esgrafiats combinen motius geomètrics amb formes ondulants d'inspiració natural. La façana queda coronada per una barana de pedra amb pilars decorats a la part superior amb palmetes. Per darrere de la barana es pot veure la torrassa que s'aixeca al centre del terrat i que conté l'escala. Aquesta és de planta quadrangular amb una obertura a cada cara decorada amb un guardapols llis. Corona la torre una cornisa sobre la qual hi ha una barana igual que la que remata la façana. La coberta es plana i del centre sobresurt una petita torre quadrada amb coberta a quatre vessants i un pinacle al vèrtex.
La façana lateral aprofita que la casa amb que fa mitgera només té una planta per fer una tribuna al primer pis que fa de terrassa a la part superior. La tribuna, de forma arrodonida, queda tancada per fusteria i pilars de fosa i està decorada amb vitralls de colors. La barana de la terrassa és de ferro forjat entre pilars i està decorat amb ceràmica vidrada i esgrafiats de garlandes. Aquesta façana està coronada per un frontò semicircular amb uns esgrafiats al centre i pilastres dobles que sobresurten transformant-se en pilars.

## Història

Aquesta casa és el resultat d'una profunda transformació d'un edifici preexistent.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Joaquim Puig i Grau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa Joaquim Puig i Grau». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Institut Tecnològic Autònom de Mèxic

L'Institut Tecnològic Autònom de Mèxic (Instituto Tecnológico Autónomo de México, en castellà) o ITAM és una universitat privada de recerca situada a la ciutat de Mèxic. ITAM va ser fundada com a "Institut Tecnològic de Mèxic" (ITM) el 29 de març de 1946 sota els auspicis de l'Associació Mexicana de Cultura. Un grup de persones amb interessos en la banca, la indústria i comerç, encapçalada per Raúl Baillères va crear la institució amb el propòsit d'utilitzar l'educació superior per a promoure canvis econòmic i industrials al país. Originalment era una Escola d'Economia, un any després va obrir l'Escola de Negocis, i posteriorment l'Escola de Comptabilitat. El 1963 per decret governamental l'ITAM va ser reconeguda com a "Universitat Lliure" i, per tant, "autònoma".
Durant la dècada de 1970 es van afegir nous programes, com ara Matemàtica Aplicada (1974), Ciències Socials (1975), el màsters d'Administració d'Empreses (1974); en les dècades de 1980 i 1990 s'obriren els programes de Llei (1980), Ciències Actuarials (1982), Informàtica (1983), Ciències Polítiques (1991), Relacions Internacionals (1992), Telemàtica (1993), Enginyeria Industrial (1997) i Enginyeria Administrativa (2004).
L'ITAM és una de les institucions d'educació superior prominents del país, i la millor universitat privada de Mèxic en el rànking del 2009 d'El Universal, la millor escola de negocis, relacions internacionals i economia de la ciutat de Mèxic, segons el periòdic Reforma, i ofereix el millor programa de màsters en administració d'empreses de Llatinoamèrica, segons el rànking de la revista xilena, América Economía. Ocupa la 73a posició en el rànking de les Institucions Acadèmiques en Economia, de la Revista de l'Associació Econòmica Europea, i l'única institució de la regió en les primeres 200 posicions. És considerada un think tank de Mèxic.

## Referències

* ↑ «TOP (2009) mejores Universidades México (El Universal y otros)». El Universal, 2007, pàg. Section Universidades.
* ↑ «Las Mejores Universidades 2007-2008». Reforma, 2008, pàg. Section Universitarios page 1. (Full web access requires payment)
* ↑ «Ranking Escuelas de Negocios en América Latina». AméricaEconomía, 2007. Arxivat de l'original el 2010-04-12 [Consulta: 3 agost 2009]. Arxivat 2010-04-12 a Wayback Machine.
* ↑ «Rankings of Academic Journals and Institutions in Economics». Journal of European Economic Association, 2003. Arxivat de l'original el 2010-08-21 [Consulta: 3 agost 2009]. Arxivat 2010-08-21 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'ITAM en castellà
# Louis Hjelmslev

Louis Hjelmslev (1899 - 1965) va ser un lingüista danès que destacà en la lingüística sincrònica seguint les idees de Saussure. Pertany a l'escola del Cercle Lingüístic de Copenhaguen, que va treballar dins l'àmbit de l'epistemologia de l'estructuralisme. És el creador de la teoria lingüistica que va anomenar glossemàtica.

## Teories

Va defensar la importància del context per a entendre qualsevol signe, del qual destacà la doble dimensió (significat i forma, que pot ésser verbal, icònica o qualsevol altra). Mentre que l'important és el contingut del signe, només es pot estudiar des d'un punt de vista teòric a partir de la seva forma, perquè és el sol element tangible i objectiu.
Concebia el llenguatge com al millor vehicle per a transmetre la cultura entre generacions i, per tant, cada llengua era com una via per a acostar-se al grup social que la parlava. Va aplicar l'estructuralisme, doncs, a l'estudi social i lingüístic, allunyant-se de l'enfocament eminentment fonètic i abstracte dels seus companys.
Cada llengua es divideix en diferents taxemes o elements mínims de contrast, que seran els morfemes, fonemes, etc. segons el nivell d'anàlisi. Aquests taxemes segueixen tres regles: d'agrupament, d'alternança (quan un substitueix a un altre considerat no vàlid per la gramàtica d'aquella llengua) i d'implicació, que explica com canvia en la seva forma.

## Obres

* Hjelmslev, Louis (1928). Principes de grammaire générale. Copenhague: Bianco Lundo.
* Hjelmslev, Louis (1935/37). Catégorie des cas (2 volumes). Acta Jutlandica VII, IX.
* Hjelmslev, Louis (1953[1943]). Prolegomena to a Theory of Language. Baltimore: Indiana University Publications in Anthropology and Linguistics (IJAL Memoir, 7) (2nd OD (slightly rev.): Madison: University of Wisconsin Press, 1961. Dt.: Hjelmslev 1974.
* Hjelmslev, Louis (1975). Résumé of a Theory of Language. Travaux du Cercle linguistique de Copenhague, vol. XVI. Copenhague: Nordisk Sprog- og Kulturforlag.

## Referències

* ↑ Fischer-Jørgensen, Eli. «Louis Hjelmslev». A: Den Store Danske Encyklopædi, (en danès). Gyldendal.
* ↑ Whitfield «Louis HjelmslevFrancis J.». Language, 42, 3, 1966, pàg. 615–619. JSTOR: 411413.
* ↑ Schultink, Henk «Hjelmslev og tredivernes strukturelle lingvistik: En presentation.» (en danès). Tijdschrift voor Skandinavistiek, 2, 1981. Arxivat de l'original el 2016-03-04 [Consulta: 12 març 2017]. Arxivat 2016-03-04 a Wayback Machine.
* ↑ Taverniers, Miriam «Hjelmslev’s semiotic model of language: An exegesis.». Semiotica, 171, 2008, pàg. 367–394. DOI: 10.1515/SEMI.2008.082.
# Teòcrit de Quios

Teòcrit de Quios (grec antic: Θεόκριτος, llatí: Theocritus, fou un orador i sofista grec nadiu de Quios. Potser també fou historiador, però no és clar, atès que podria ser una confusió amb Teocrest. Va viure en temps d'Alexandre el Gran i fou deixeble de Metrodor. Fou oponent polític del filòsof Teopomp de Quios (que era del partit aristocràtic pro macedoni, mentre Teòcrit era demòcrata nacionalista). Teopomp el va acusar en una carta a Alexandre de viure en gran luxe, després d'haver estat abans un pobre.
Va ofendre a Alexandre amb el seu sarcasme enginyós, que sembla que li va donar molta popularitat, quan aquest estava preparat unes celebracions magnífiques per commemorar el seu retorn de l'Índia i va demanar a les ciutats gregues d'Àsia d'enviar un gran subministrament de teles de porpra. Teòcrit va contestar que ara entenia les paraules d'Homer ""ἔλλαβε πορφύρεος θάνατος καὶ μοῖρα κραταίη".
Un Anticles fill de Teòcrit és esmentat per Flavi Arrià com a participant en la conspiració d'Hermolau, i si aquest Teòcrit fos el Teòcrit de Quios, el destí del seu fill explicaria la recança contra Alexandre. Un epigrama molt amarg escrit per Teòcrit sobre Aristòtil el van conservar en parts separades Diògenes Laerci, Plutarc i Eusebi de Cesarea i està inclòs a l'Antologia grega. Aquest epigrama s'ha atribuït també a Teòcrit de Siracusa sense gaire fonament.
Finalment fou executat per orde d'Antígon el Borni per burlar-se de l'únic ull del diàdoc. Això va passar en data desconeguda però lògicament abans del 301 aC quan Antígon va morir en una batalla.
Suides esmenta com obres de Teòcrit:
* Χρεῖαι, Dites intel·ligents, que serien un recull fet per algú altre sobre les opinions sarcàstiques de Teòcrit.
* ἱστορία Λιβύης, Història de Líbia, podria ser obra de Teocrest i no de Teòcrit i, per tant, hom dubta de la seva condició d'historiador.
* ἐπιστολαὶ θαυμασίαι, De rebus mirabilibus, és a dir, sobre les coses admirables. Vossius diu Epistolae admirabiles, però no són epístoles.
Eudòxia Macrembolitissa hi afegeix λογοί πανηγυρικοί.
Climent d'Alexandria menciona Teòcrit de Quios diverses vegades, i l'anomena ὁ θεῖος σοφιστής (meravellós sofista), i Diògenes Laerci diu que Ambryon en va escriure una biografia.

## Referències

* ↑ Theocritus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1031