OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Sala (Sant Martí de la Morana)

Can Sala és una casa de Sant Martí de la Morana, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de tres plantes amb golfes construït amb pedra. Accedim a aquest immoble a través del carrer del Portal, on trobem una portada d'arc escarser amb una motllura de pedra. Aquesta motllura presenta una mènsula on es llegeix la data 1749 i el nom "Gaspar Sala", antic propietari de l'edifici.
El carrer del Portal té un fort desnivell i és molt estret, fet que dificulta la bona observació de la façana d'accés de Can Sala. Té dos passatges: el primer és arquitravat amb un arc de mig punt dovellat en un cantó i un arc apuntat en l'altre, i el segon és de volta de canó amb dues arcades dovellades de mig punt. Aquests portals formen part de l'edifici.
La façana lateral mira a la plaça de Dalt i és la més senyorial. La planta baixa s'adequa al desnivell de la plaça i presenta una petita porta rectangular senzilla. Al primer pis hi ha dues obertures rectangulars amb reixa sense cap mena d'interès. A la planta superior dos grans finestrals amb arc escarser i ampit, un balcó amb dues obertures i una barana de forja. Dues petites finestres quadrangulars s'obren a les golfes i proporcionen llum a aquestes.
L'edifici està construït amb un paredat amb filades de carreus regulars i presenta restes d'arrebossat a la façana del carrer del Portal.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Sala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Sisyphi Montes

Sisyphi Montes és una estructura geològica del tipus mons a la superfície de Mart, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -68.31 ° de latitud N i 17.21 ° de longitud E. Fa 200 km de diàmetre. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1985 i pren el nom d'una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Sisyphi Montes". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.
# Marian Rentgen

Marian Rentgen (nascut Marian Antoni Güntner; 23 de juny de 1888 - primavera de 1940) va ser un actor i director polonès. Va estar actiu en el teatre i el cinema entre 1913 i 1938. Va ser assassinat a la massacre de Katin l'abril de 1940.

## Filmografia seleccionada

* Sto metrów miłości (1932)
* Jego ekscelencja subiekt (1933)

## Referències

* ↑ «Marian Rentgen» (en polish). filmpolski.pl. [Consulta: 11 desembre 2020].
* ↑ «Marian Rentgen» (en polish). Encyklopedia Teatru Polskiego. [Consulta: 11 desembre 2020].
# Ricoh RDC-2

La Ricoh RDC-2 és una càmera compacta digital de 0,41 megapíxels, la qual va sortir al mercat el 1996 a 649$ o 799$ amb el monitor.
Aquesta, va ser la segona càmera digital de Ricoh, substituint a la Ricoh RDC-1, la primera càmera digital en permetre la gravació de vídeo.
Aquest model era un OEM i, per tant, es venia amb altres noms i marques com la Polaroid PDC-800 o la Philips ESP-2, les quals van sortir al mercat el 1997. Al lloc web de Polaroid, s'anunciava com la millor càmera digital compacta per a agents immobiliaris.

## Característiques

La Ricoh RDC-2 incorpora un sensor d'imatge CCD d'1/4 polzades amb 410.000 píxels i un objectiu bifocal de 35 i 55mm amb un diafragma f/2 i una distància mínima d'enfocament de 30 centímetres en mode normal o 1 centímetre en mode macro.
La càmera pot disparar a velocitats d'entre 1/8 fins a 1/1000 segons. La gravació de les imatges i sons es poden fer als 2 Mb de memòria interna o a la targeta de memòria tipus PCMCIA.
Té cinc modes d'enregistrament: imatge fixa, imatge fixa amb so, només so, document i tret continu També es pot configurar a +/- 1,5 passes en increments de 0,3 per aclarir o enfosquir la imatge.
A la part posterior incorpora una rosca per a trípode, mentre que a la part davantera incorpora un flaix i el visor. Per poder funcionar necessita quatre piles doble A.
Aquest model és en part una càmera modular, ja que el monitor d'1,8 polzades era extraïble i no venia inclos en totes les versions de RDC-2:
* RDC-2: Només el cos de la càmera, sense monitor
* RDC-2E: Versió més simple que l'original, sense flaix i només amb una distància focal (35mm). Tampoc incorpora la possibilitat de gravar so. Es diferencien a simple vista pel color gris més fosc del model E.
* RDC-2L: La mateixa que l'original, però amb el monitor inclòs
* DC-2V: La mateixa que l'anterior, però amb la capacitat de transmissió interna amb un mòdem extern. Aquesta, en lloc de 2Mb de memòria interna, en té 4.
* DC-2S: La mateixa que la DC-2V, però amb la capacitat de transmissió directa amb un telèfon mòbil a través de PHS, no necessita un mòdem extern, però sí una targeta de mòdem interna.
La DC-2V i la DC-2S només es van comercialitzar al Japó.

## Accessoris

El monitor extern es podia comprar per separat i s'anomena DM-2, aquest utilitza la tecnologia TFT i mesura 1,8 polzades. Com a accessoris opcionals també es podien adquirir un comandament a distància anomenat DR-2, fundes protectores i les targetes de memòria de fins a 20 Mb.

## Referències

* 1 2 «Ricoh RDC-2 series (1996)» (en anglès). Digital kamera museum.
* ↑ «Ricoh RDC-i700 Image Capturing Device» (en anglès). Imaging resource.
* 1 2 «Polaroid PDC-800 (1997)» (en anglès). Digital kamera museum.
* ↑ «Philips ESP-2 (1997)» (en anglès). Digital kamera museum.
* 1 2 «RDC-2» (en anglès). Ricoh imaging.
* 1 2 «Ricoh RDC-2» (en anglès). Steves digicams, 15-06-1998. Arxivat de l'original el 2021-01-19. [Consulta: 21 abril 2024].
* 1 2 «Ricoh RDC-2 operation manual» (en anglès). Ricoh.
* ↑ «RDC-2e» (en anglès). Ricoh imaging.
* ↑ «RDC-2 Accessories» (en anglès). Ricoh imaging.
# Cunife

El cunife és un aliatge de coure (Cu), níquel (Ni), i ferro (Fe), i en alguns casos una mica de cobalt (Co). L'aliatge té el mateix coeficient de dilatació lineal que certs tipus de vidre i, per tant, és un material ideal per a segellat d'unions vidre-metall, com els connectors metàl·lics externs de bombetes i vàlvules termoiòniques. Té propietats magnètiques i pot ser utilitzat per a la fabricació d'imants.
Hi ha dos tipus de cunife:
* Cunife I, anomenat també Magnetoflex, té una composició de 60% Cu, 20% Ni i 20% de Fe.
* Cunife II té una composició de 60% Cu, 20% Ni, 17,5% Fe i 2,5% Co.

## Enllaços externs

* Cunife® Hard Magnetic Alloy a MatWeb
# Cal Martí (Torrefeta)

Cal Martí és una casa de Torrefeta, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de pedra de dues plantes d'aixecada. A la planta baixa es troben dues portes rectangulars: una d'accés a la zona d'habitatge i l'altra, de dimensions més grans, per l'accés de vehicles. A la primera planta, lleugerament descentrada, es pot veure una porta balconera d'arc escarser i motllura de pedra amb un balcó de forja. Damunt d'aquesta, reposa una mènsula prominent on apareix gravada la data "1778". La segona planta presenta dues obertures amb arc rebaixat i barana de fusta, arran de les quals neix una cornisa voluminosa de maons que tanca i encapçala l'edifici.
El parament d'aquesta façana està format per carreus irregulars de mida reduïda.

## Referències

* 1 2 «Cal Martí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Thyles Montes

Thyles Montes és una estructura geològica del tipus mons a la superfície de Mart, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -67.49 ° de latitud N i 136.05 ° de longitud E. Fa 380 km de diàmetre. El nom va ser fet oficial per la UAI el 13 de setembre de 2006 i pren el nom d'una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Thyles Montes". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.
# Inshushinak

Inshushinak és un dels déus principals de la religió elamita. La seva importància va anar augmentant amb el temps per ser la Deïtat tutelar de Susa, una de les ciutats més importants d'Elam. Per aquest motiu el nom Inshushinak apareix afegit als noms i títols de diversos reis elamites, en la tradició oriental de lligar llinatge reial i protector diví, ja que els reis eren alhora representants divins i servidors del culte de les divinitats. Amb la simplificació progressiva del panteó, que va suposar l'assimilació de diverses figures en unes centrals, aquest déu va ocupar un lloc central en la tríada suprema, possiblement per similituds amb altres mitologies veïnes (segons la hipòtesi de la trifuncionalitat indoeuropea). En aquest procés, sembla haver absorbit la figura del déu Ninsusinak, tot i que localment podien tenir cultes separats. La figura del déu Inshushinak apareix en els documents elamites més antics, molt abans que altres noms propis de déus i mai va desaparèixer de les actes oficials fins a la caiguda total de la civilització elamita, fet que demostra una veneració continuada.
Aquesta història de contacte i absorció de deïtats i funcions explica que els seus atributs siguin ben variats. D'una banda, és l'aliat dels reis a la guerra i, per tant, garant de l'expansió i riquesa d'Elam. Per aquesta raó se'l denomina "rei dels déus", per analogia amb els càrrecs terrenals. D'altra banda, la protecció als reis també s'estenia a temps de pau, i com a tal el seu nom apareix invocat en tractats legals, per validar-los, i com a protector d'empreses civils o documents històrics. Un segon vessant del déu era ser el senyor de l'inframon, déu de la foscor i dels morts, representat per la serp que l'acompanya, una criatura perillosa i propera a la terra, com en altres divinitats mesopotàmiques. Per influència egípcia, entre les funcions de déu dels morts podia adquirir la de jutge dels difunts.
El zigurat de Choqa Zanbil està dedicat a Inshushinak.

## Referències

* ↑ Potts, Daniel T. (1999) The Archaeology of Elam: formation and transformation of an ancient Iranian state Cambridge University Press, Cambridge, UK ISBN 0-521-56358-5
# Dervix Khan

Dervix Khan fou kan de l'Horda Blava i de l'Horda d'Or. Governava a la primera des de vers 1403, potser com a successor de Koirijak. Khuandemir i Abdul Ghassar situen prèviament com a kan a Sarai, durant un mes i mig a Sayyid Ahmad I però probablement va seguir al darrere i va ocupar el tron aprofitant la derrota d'Edigu davant Ulugh Muhammad Khan de Kazan i la fugida de Tjekre Khan el 1416.
Va deixar nombroses monedes encunyades a Bolghar, Sarai, Astracan, l'Horda i un lloc desconegut anomenat Bing Bazar; les dates són incertes però s'accepta que van del 805 de l'hègira (1403) al 822 (1419). De la Croix diu que era fill d'Alchi Khan (Hajji Muhammad Khan o Alchi Khan o Alaji Khan), establert al Volga i, per tant, germà de Sediak (Sayyid Ahmed I Khan) i d'Ibak Khan i, per tant, un xibànida, però les informacions segures sobre aquest kan són ínfimes.
Hauria governat a l'Horda Blava del 1403 o poc abans fins vers el 1419 i a l'Horda d'Or del 1416 al 1419 i a les dues hordes l'ahuria succeït el seu germà Sayyid Ahmad I.

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II, division I. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Habitatge al carrer Agoders, 34 (Tàrrega)

El Carrer Agoders, 34 és una obra de Tàrrega (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.
Aquest edifici forma aparentment una unitat amb el que té el número 36 si bé la construcció és més recent. Consta de planta baixa, dos pisos i golfes. La façana és totalment amb carreus de pedra i ha sofert algunes modificacions a les obertures de la planta baixa. La construcció és del 1800.

## Referències

* ↑ «Carrer Agoders, 34». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Uranius Mons

Uranius Mons és una estructura geològica del tipus mons a la superfície de Mart, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 29.06 ° de latitud N i 270.08 ° de longitud E. Fa 265.17 km de diàmetre. El nom va ser fet oficial per la UAI el 19 de setembre de 2007 i pren el nom d'una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Uranius Mons". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.
# 6over4

6over4 és un mecanisme de transició a IPv6 pensat per transmetre paquets IPv6 entre nodes de doble pila per una xarxa IPv4 amb multicast. L'IPv4 s'utilitza com a nivell d'enllaç virtual (Ethernet virtual) damunt del qual pot funcionar IPv6.

## Com funciona 6over4

6over4 defineix un mètode trivial per generar una adreça IPv6 local a l'enllaç a partir d'una adreça IPv4, i un mecanisme per fer descoberta de veíns (Neighbor Discovery Protocol) sobre IPv4.

### Generació de l'adreça local a l'enllaç

Qualsevol ordinador que vulgui participar en 6over4 sobre una xarxa IPv4 donada pot establir una interfície virtual de xarxa IPv6. L'adreça local a l'enllaç es determina de la manera següent:
* comença amb fe80:0000:0000:0000:0000:0000, o fe80:: de manera abreujada,
* Els 32 bits més baixos han de ser l'adreça IPv4 de l'ordinador en codi binari.
Per exemple, l'ordinador 192.0.2.142 utilitzaria fe80:0000:0000:0000:0000:0000:c000:028e com a adreça IPv6 local a l'enllaç (192.0.2.142 és c000028e en notació hexadecimal). Una notació més abreujada seria fe80::c000:28e.

### Mapeig d'Adreces Multicast

Per fer descoberta de veïns (Neighbor Discovery) ICMPv6, s'ha de fer servir multicast. Qualsevol paquet multicast IPv6 s'encapsula en un paquet multicast IPv4 amb destí 239.192.x.y, on x i y són respectivament els bytes penúltim i últim de l'adreça multicast IPv6.

### Descoberta de veïns

Donats una adreça local a l'enllaç i un mapeig d'adreces multicast, un ordinador pot utilitzar ICMPv6 per a descobrir els seus veïns i routers sobre el mateix enllaç, i ja pot fer l'autoconfiguració sense estat de manera normal, tal com ho faria sobre Ethernet, per exemple..

## Limitacions de 6over4

6over4 necessita que hi hagi disponibilitat de multicast IPv4, que no té un suport gaire ampli a la infraestructura de xarxa IPv4 i, per tant, té un ús pràctic limitat i no el suporten els sistemes operatius més comuns.
Per connectar ordinadors IPv6 en diferents enllaços físics, s'ha d'habilitar l'encaminament de multicast IPv4 als routers que interconnecten aquests enllaços.
ISATAP és una alternativa més complexa a 6over4 que no necessita multicast IPv4.

## Referències

* B. Carpenter & C. Jung Transmission of IPv6 over IPv4 Domains without Explicit Tunnels RFC 2529, març 1999.
# Pep Bras

Pep Bras (Premià de Mar, 25 de desembre de 1962) és un escriptor i guionista català. Ha publicat una trentena de llibres i ha escrit guions per a gent tan diversa com Andreu Buenafuente, Julia Otero, Isabel Coixet, Ramon Gener, Santiago Segura o Isabel Gemio. Llicenciat en periodisme des de l'any 1984, ha estat professor de novel·la a l'Escola d'Escriptura de l'Ateneu Barcelonès i de guió en diverses universitats.
Entre altres obres, ha publicat Amfetamínic (premi Just Manuel Casero 1981), Afrodisíacs alquimístics & Grapejant magnetoscopis (1982), Mixtura (1985). Ha guanyat el premi de literatura eròtica La Sonrisa Vertical amb El vaixell de les vagines voraginoses (1987) i ha estat finalista del Premi Sant Jordi amb L'edat dels monstres (1999). Les seves últimes novel·les són La vida en siete minutos (2012) i La niña que hacía hablar a las muñecas (2014).
Com a guionista, destaca la seva col·laboració amb El Terrat, que s'inicià el 1995 amb el programa de ràdio El terrat, de Radio Barcelona, i també ha sigut guionista de programes de televisió com La Cosa nostra, Plats bruts, A pèl, Homo zapping o les gales dels premis Goya presentades per Andreu Buenafuente el 2010 i 2011. El 2015 escriu el curt Consumo responsable/ nivel 7, dirigit per Santiago Segura, que obté el Gran Premio i el Sol de Oro de Branded Content en el Festival Iberoamericano de Publicidad 2016. El 2017 escriu "Proyecto Tiempo", una pel·lícula d'Isabel Coixet.

## Referències

* ↑ «Pep Bras: “Em sento còmode escrivint biografies falses”». Diari Ara, 03-05-2014. [Consulta: 27 juliol 2016].
* ↑ «Pep Bras, autor de 'La niña que hacía hablar a las muñecas'» (en castellà), 19-03-2014. [Consulta: 27 juliol 2016].

## Enllaços externs

* Pep Bras - Lloc web oficial
# Can Bertran (Arnes)

Can Bertran és un edifici del municipi d'Arnes (Terra Alta) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa en cantonada feta amb maçoneria i carreus irregulars, recentment rehabilitada. Han guanyat un pis amb les golfes elevant mitja planta, la coberta de teula àrab. L'arc d'accés a l'habitatge de totxo massís ceràmic, però els laterals són de carreus d'aquesta casa està construïda sobre roca que aflora a la façana exterior.
La façana exterior, juntament amb el portal del sastre, formava part del recinte emmurallat de defensa i l'obertura que serveix d'entrada a l'aparcament, no existia. Les Els panys de façana que ha pujat l'edifici i que donen cap al carrer Bonnaire.

## Història

Es tracta d'un habitatge que limita amb l'antic nucli urbà medieval, com ho demostra l'existència del portal al començament del carrer Bonnaire: aquest portal era antigament una de les portes d'entada al nucli d'Arnes.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Bertran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 novembre 2015].
# Crónica teatral y artística

Crònica teatral y artística: revista semanal literaria de espectáculos y bellas artes va ser una revista setmanal literària d'espectacles i belles arts, estava escrita en castellà i va ser creada el 1897. Fundada per Timoteo Susany Maymir i administrada per Sebastià Junyer, la primera publicació va ser l'11 de gener del 1897. Els butlletins es publicaven setmanalment i estaven composts per 16 pàgines

## Història

La revista va ser creada a Barcelona, als baixos de l'oficina Balmes 100. L'objectiu d'aquesta era entretenir i informar, es publicaven espais molt diferents: notícies, poemes, ressenyes, fotografies del moment i dates informatives dels pròxims esdeveniments artístics.
Es van publicar 10 edicions en total de la crònica, des de l'11 de gener de 1897, fins al 16 de gener del 1898. El setmanari es comprava als quioscs de la ciutat cada diumenge.
La compra del magazín era possible a tot Espanya, el preu de la revista era de 10 cèntims. Pels que volien ser subscriptors el preu variava: 2 cèntims per trimestre si el pagament era per avançat, dos cèntims i mig si la subscripció era fora de la província de Barcelona i quatre cèntims per les colònies d'Ultramar.
A més a més, els subscriptors rebien un regal de Cap d'Any, la revista enquadernada amb una planxa de tela a la primera pàgina.
Els propòsits d'aquesta revista dominical era la crítica teatral i artística amb vista objectiva, amb raonaments convincents i arguments basats en les regles de l'art. També es visibilitzaven joves que acabaven de començar al món de l'art.

## Context històric

La revista es va desenvolupar durant els inicis de la Restauració Borbònica a Espanya, que va durar del 1874 al 1931,el poder el tenia Maria Cristina, que va exercir la regència durant la minoria d'edat del seu fill, el rei Alfons XIII des de 1885 fins a 1902. També situem el butlletí a l'època de la Guerra de la Independència de Cuba amb datació del 1895 fins al 1898.

## Evolució

La primera publicació va ser l'onze de gener de l'any 1897 i comptava de 16 butlletins. El format de la revista no va variar fins al 12 de maig de 1897, on la redacció anunciava als lectors la millora de la revista: la prolongació dels textos de cada pàgina, un format més elegant que l'anterior i els subscriptors serien premiats cada any amb una tela de planxa daurada per l'enquadernació de la revista. L'última publicació va ser el 16 de gener del 1898, una setmana després de la mort de Sebastià Junyer, editor de la revista i íntim amic del director.

## Personal

Director: Timoteu Susany Maymir
Administrador: Sebastià Junyer
Colaboradors: Emilia Pardo Bazán, José Echegaray, Leopoldo Alas, Benito Perez Galdós.

## Enllaços externs

* Crónica teatral y artística - ARCA (Arxiu de revistes catalanes antigues)
# Honkeiko

La mina de carbó de Benxihu (Honkeiko) (en xinès:本溪湖煤礦|s=本溪湖煤矿) es troba a Benxi (Liaoning, Xina), a la regió de Manxúria. Hi va tenir lloc l'accident miner amb més morts del món. Va ser produït per una explosió de pols de carbó mortífer succeïda el 26 d'abril de 1942 i hi moriren 1.549 miners (el 34% dels miners que hi estaven treballant).
Aquesta mina va començar a ser operativa l'any 1905 sota control conjunt de la Xina i del Japó. Cap a 1930 els japonesos van envair el nord de la Xina (amb Manxúria) i la província de Liaoning va formar part de l'estat titella de Manxukuo. Els japonesos forçaren als xinesos a treballar sota molt males condicions amb menjar escàs i vestimenta insuficient. Típicament els treballadors miners treballaven en torns de 12 hores o més i la mina estava vigilada com un camp de treball forçat.
Després de la Segona Guerra Mundial i la retirada dels japonesos la Unió Soviètica investigà aquesta catàstrofe minera i van trobar que només alguns del miners morts ho van ser per l'explosió de pols i el grisú i que la majoria dels morts ho van ser per enverinament pel monòxid de carboni per manca d'una ventilació adequada després de l'explosió inicial.

## Notes

* ↑ De (尚), Shangbao (宝德). «About 1942, the Lake mine gas explosion oral information (关于1942年本溪湖煤矿瓦斯大爆炸口述资料)» (en xinès). Arxivat de l'original el 16 d’abril 2010. [Consulta: 7 agost 2010].
* ↑ «Chinazhaoge Blog» (en xinès). sohu.com. [Consulta: 7 agost 2010].
# Deltoton Sinus

Deltoton Sinus és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -3.95 ° latitud N i 55 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a la Badia del Triangle, car forma un triangle amb Iapygia i Oenotria Scopuli.

## Referències

* ↑ "Deltoton Sinus". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.