OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pierre Wantzel

Pierre Laurent Wantzel (París, 5 de juliol de 1814 - † París, 21 de maig de 1848 va ser un matemàtic francès que va demostrar que diversos problemes geomètrics antics són impossibles de resoldre usant únicament regle i compàs. La solució a aquests problemes havia set buscada durant milers d'anys, concretament pels antics grecs.
Wantzel publicà l'any 1837 a una revista de matemàtiques francesa la primera prova completament rigorosa de la impossibilitat de trisecar un angle amb la sola ajuda d'u regle i un compàs. Wantzel demostrà igualment la impossibilitat de resoldre la duplicació del cub i la construcció d'un polígon regular, el nombre de cares del qual no és producte d'una potència de dos o diferent a qualsevol Nombre de Fermat.
La solució d'aquests problemes era perseguida des de feia més de mil anys, especialment pels antics grecs. Malgrat això, el treball de Wantzel no ve ser considerat pels seus contemporanis i va ser essencialment oblidat. Només va ser 50 anys després de la seva publicació que l'article de Wantzel fou mencionat en una revista matemàtica o en un llibre de text. Amb anterioritat, només sembla haver estat mencionat una vegada: a la tesi doctoral de Julius Petersen de 1871. Probablement, va ser un article de Florian Cajori sobre Wantzel, publicat 80 anys més tard que els articles de Wantzel, el que va fer que s'iniciés un interès per la seva obra entre els matemàtics del segle xx.

## Vegeu també

* Duplicació del cub
* Trisecció de l'angle

## Referències

* ↑ L. Wantzel «Recherches sur les moyens de reconnaître si un Problème de Géométrie peut se résoudre avec la règle et le compas». Journal de Mathématiques Pures et Appliquées, 1, 2, 1837, pàg. 366–372.
* ↑ Echegaray, José «Metodo de Wantzel para conocer si un problema puede resolverse con la recta y el circulo» (en castellà). Revista de los Progresos de las Ciencias Exactas, Físicas y Naturales, Vol. 22, 1887, pàg. 1-47.
* ↑ Echegaray, José. Disertaciones matemáticas sobre la cuadratura del círculo: El metodo de Wantzel y la división de la circunferencia en partes iguales (en castellà). Imprenta de la Viuda é Hijo de D. E. Aguado, 1887. Arxivat 4 de juny 2016 a Wayback Machine.
* ↑ Cajori, Florian «Pierre Laurent Wantzel». Bulletin of the American Mathematical Society, Vol. 24, 1918, pàg. 339–347. DOI: 10.1090/s0002-9904-1918-03088-7.
* ↑ Lützen, Jesper «Why was Wantzel overlooked for a century? The changing importance of an impossibility result». Historia Mathematica, Vol. 36, 2009, pàg. 374–394. DOI: 10.1016/j.hm.2009.03.001.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Pierre Wantzel» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
# Palau de Stameriena

El Palau de Stāmeriena (en letó: Stāmerienas muižas pils; en alemany: Schloss Stomersee) és un palau de la parròquia de Stāmeriena de la regió històrica de Vidzeme, al municipi de Gulbene del nord de Letònia.

## Història

El seu primer propietari va ser el baró Johann Gottlieb von Wolff (1756-1817) i, posteriorment, els seus descendents. Durant la Revolució russa de 1905, la casa va ser incendiada, però més tard la va reconstruir el baró Boris von Wolff (1850-1917) el 1908. Encara que va ser reconstruïda en estil diferent es considera un dels més brillants assoliments arquitectònics de la seva època a Letònia. La mansió va ser una de les poques que no van ser nacionalitzades després de les reformes agràries letones del 1920. Així la família Von Wolff va continuar vivint allà fins a 1939. L'escriptor sicilià Giuseppe Tomasi di Lampedusa va viure en el palau de Stāmeriena uns anys. Es va casar amb la propietària del palau Alexandra Wolf von Stomersee, (1894-1982) el 1932.
Després de la Segona Guerra Mundial es va establir al palau una escola tècnica d'agricultura. Es va quedar sense utilitzar durant sis anys entre 1992 i 1998 quan es va convertir en una propietat privada, va ser restaurada i està oberta al públic.

## Referències

* ↑ Zarāns, 2006, p. 171.
* ↑ Baister i Patrick, 2007, p. 158.
* 1 2 «History» (en anglès). web oficial Stamerienaspils. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 6 maig 2015].

## Bibliografia

* Baister, Stephen; Patrick, Chris. Latvia, 5th. Bradt Travel Guides, 2007. ISBN 978-1-84162-201-9 [Consulta: 6 maig 2015].
* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Salvatore Corallo

Salvatore Corallo (Siracusa, 11 d'octubre de 1928 - Siracusa, 4 de maig de 2019) va ser un polític sicilià. El 1944 ingressà al Partit Socialista Italià i secretari de la cambra de treball de Forlì; el 1951 fou nomenat secretari de la federació del PSI de Milà. Fou elegit diputat de l'Assemblea Regional Siciliana pel PSI a les eleccions regionals de Sicília de 1959, pel PSIUP a les de 1963, 1967 i 1971. Membre del comitè central del PSI, després de la caiguda del milazzisme fou nomenat president regional d'un govern de transició de 30 de juny a 8 de setembre de 1961. El 1962 fou nomenat assessor d'indústria.
A les eleccions legislatives italianes de 1976 fou elegit diputat per Milà dins les files del Partit Comunista Italià, i a les eleccions legislatives italianes de 1979 fou escollit al Senat d'Itàlia per Sicília.

## Enllaços externs

* Fitxa de l'Assemblea Regional
| Precedit per: Benedetto Majorana della Nicchiara | Presidents de Sicília 1961 | Succeït per: Giuseppe D'Angelo |
# Farmàcia Sargatal

La Farmàcia Sargatal és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El conjunt està format per tres obertures a la planta baixa per la façana de la plaça, i altres dues que donen al carrer dels Mercaders. Els brancals, les llindes, i els baixos de les obertures estan formats per carreus. Destaca el paviment i la decoració interior, especialment la part de l'antiga farmàcia.

## Referències

* ↑ «Farmàcia Sargatal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Birrem

Una birrem (grec antic: Βιήρης, llatí: birēmis), dirrem, driere, o diere (grec antic: διήρης dieres) era una nau de guerra, evolució de la galera, inventada probablement pels fenicis al segle viii aC. El seu nom deriva de les dues fileres de remers que hi havia a cada costat del vaixell.

## Història

Cap al segle viii aC el disseny de les antigues galeres va ser modificat. Constructors de vaixells, probablement fenicis, superposar una segona filera de rems, creant el vaixell comunament conegut pel seu nom grec: bier, birrem. Tot i que aquest terme no va ser probablement utilitzat fins a temps més tard.
La versió grega de la birrem mesurava 80 peus (24 metres) d'eslora i tenia una mànega màxima de 10 peus (3 metres). Constituïa una modificació de la monorrem, un vaixell amb una fila única de rems a cada costat. A la birrem es va superposar una filera de remers per costat, d'aquí el seu nom. També posseïa una vela quadrada de grans dimensions. Aquest vaixell va ser utilitzat sovint pels romans, entre altres campanyes a la segona invasió de Cèsar a Britànnia. Sovint, a més de la tripulació, transportava un contingent de soldats i el seu comandant, a qui se li assignava una botiga a coberta.
El primer esment sobre les birrems es troba en relleus assiris del segle viii aC.
Una forma més moderna de birrem fou el drómon romà d'Orient del segle x.
* Vaixell de guerra assiri, una birrem amb esperó. 700 aC
* Birrems gregues (c 500 aC)
* Model en terracota de birrem púnica. Segle IV aC Museu Arqueològic d'Alacant.

## Birrems de Ramon Llull

Ramon Llull, en el seu projecte de Rex bellator, parla de la guerra per mar i dels vaixells necessaris. Concretament esmenta “naus” i “birrems”. Aquestes “birrems” no designaven galeres amb dues files de rems per banda. El que implicaven eren les galeres habituals catalanes, amb una única filera de rems per banda i cada rem accionat per dos remers. Ramon Muntaner era un defensor d'aquest sistema de “dos remers per rem”. En cada estol hi podia haver galeres amb terçols. Es aquest cas cada rem l'accionaven tres remers (el tercer era el terçol).

## Referències

* 1 2 Casson, Lionel. = BIREME Assyrie Casson & OTS = SzGT0dkwlq & sig = zyJHXe3O3BzTfuNZjMtm7NaoXNw # PPA57, M1 Ships and Seamanship in the Ancient World. The Johns Hopkins University Press, desembre gener 1995, p. 1957-1958. ISBN 978-0801851308.
* ↑ John B. Hattendorf; Richard W. Unger. War at sea in the Middle Ages and the Renaissance. Boydell Press, 2003, p. 86–. ISBN 9780851159034 [Consulta: 6 octubre 2010]. "Dromon"del segle x. Dibuix i explicacions.
* ↑ Ramon Llull. Diui Raymundi Lulli ... Libellus de fine: in quo traditur modus & doctrina quo possunt omnes infideles ad fidei catholicae veritate[m] breuiter reduci & Terra Sancta è manibus infidelium recuperari : nunc de nouo correctvs et notis marginalibus ac indice ornatus. typis Raphaelis Moya, 1665, p. 107–.

## Vegeu també

* Trirrem
* Quadrirrem
* Quinquerrem
* Marina de guerra a l'antiga Grècia
* Guerra a l'Antiga Grècia
* Armada romana
# ESME Sudria

L'École Spéciale de Mécanique et d'Électricité o ESME Sudria, és una Grande école d'enginyeria privada situada a Lilla, Lió, París i Ivry-sur-Seine (França) que va ser fundada el 1905.
Va ser creada pel perpinyanenc Joachim Sudria, un politècnic que a París es dedicava a l'ensenyament privat. Vista l'anomenada que aconseguia entre els alumnes que, amb èxit, preparava per accedir a alguna de les Grandes écoles (com la prestigiosa SUPELEC), el 1905 va decidir fundar a París l'École Spéciale de Mécanique et d'Electricité. Aquesta va passar de ser una escola preparatòria a oferir uns estudis propis d'enginyeria de dos anys de durada, reconeguts per l'Estat francès el 1922; la carrera s'allargà a tres anys el 1936, a quatre el 1963 i a cinc el 1965. Als estudis inicials de mecànica i electricitat, s'hi afegí el 1966 la informàtica; a partir dels 1990 s'incorporaren a l'Escola estudis de telecomunicacions, electrònica, enginyeria de l'energia i el medi ambient... Al llarg del segle XX, l'ESME tingué únicament tres directors: Sudria (1905-1950), el seu gendre Pierre Doceul (1950-1983), i el seu net Jean Doceul (1980-2003).
Té diverses branques d'estudis: l'enginyeria elèctrica; l'enginyeria electrònica i de telecomunicacions; i l'enginyeria informàtica.

## Alumnes destacats

* Marie-Louise Paris (1889-1969), fundadora el 1925 de l'"Institut électromécanique féminin", actualment "EPF - École d'ingénieur-e-s"
* Georges-Henri Pingusson (1894-1978), arquitecte i urbanista
* Yvon Coudé du Foresto (1897-1980), enginyer, senador i ministre d'economia
* Philibert Besson (1898-1941), alcalde i diputat
* Jean Ferré (1929-2006), periodista i empresari de ràdio

## Referències

* ↑ «l'Escola, al web de la "Conférence des Grandes Écoles"» (en francès). Arxivat de l'original el 2014-12-09. [Consulta: 1r octubre 2015].
* ↑ «Escuelas francesas de Física y Química inauguradas entre 1900 y 1930». A: La Junta para ampliación de estudios e investigaciones científicas 80 años después. Madrid: CSIC, 1988, p. 156. ISBN 8400069315.
* ↑ Fontanon, Claudine; Petitgirard, Loïc «Entretien avec André Allisy». Cahiers d'histoire du Cnam, nº 3 - Dossier: Le Cnam et la Métrologie nationale depuis les Trente Glorieuses, 2015/Premier semestre, pàg. 133.
* ↑ Hista, Michel «L'ESME c'est une grande histoire». Ingénieurs: Association des Ingénieurs Diplômés ESME-Sudria, nº 335, Jav-Mars 2006, pàg. 28-30.
* ↑ Devillard, Arnaud «La dernière année de l'Esme-Sudria anticipe l'avenir». 01NEt.com, 16-03-2001 [Consulta: 1r octubre 2015].

## Enllaços externs

* Pàgina web de l'escola (francès)
* Associació d'antics alumnes (francès)
# Casa Senyorial de Vestiena

La Casa Senyorial de Vestiena (en letó: Vestienas muižas pils) es troba a la regió històrica de Vidzeme, al municipi de Madona del nord de Letònia.

## Història

Originàriament va ser construïda a la meitat del segle xviii, es van afegir ales de dos pisos als costats de la simple estructura central primitiva, durant la primera meitat del segle xix, per produir una aparença clàssica tardana. La mansió va ser reparada després de patir danys per un incendi el 1905. Des de 1960 és la seu de l'escola primària Vestiena.

## Referències

* ↑ Zarāns, 2006, p. 171.

## Bibliografia

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Boscos temperats del Triangle del Nord

Els boscos temperats del Triangle del Nord és una ecoregió forestal temperada i mixta de bosc espès que cobreix les muntanyes del nord de Birmània.

## Ambientació

Els boscos temperats del Triangle del Nord ocupen els vessants meridionals de les muntanyes Namkiu, l'extensió més oriental de l'Himàlaia, i s'estenen al sud-est al llarg de la serralada de Patkai a la frontera entre Myanmar i l'Índia, divisió entre l'estat de Kachin i a la Divisió de Sagaing de Myanmar, una zona de la qual forma part el Triangle d'Or. Les muntanyes corren de nord a sud cap a la plana central de Myanmar i els boscos tenen entre 1.830 i 2.700 metres d'altitud. Els rius Chindwin, Mali i N'Mai tenen totes les seves fonts en aquestes muntanyes i corren cap al sud per unir-se al riu Irauadi.
Els boscos subtropicals del Triangle del Nord es troben al sud, mentre que els boscos de fulla ampla de l'Himàlaia oriental es troben al nord-oest a través de la serralada Patkai. El bosc d'arbustos i prats alpins de l'Himàlaia Oriental lliguen amb l'ecoregió al nord. Els boscos temperats del Triangle del Nord són similars als boscos de fulla ampla de l'Himàlaia Oriental, que ocupen les elevacions mitjanes de la serralada de l'Himàlaia a l'Índia oriental, el Bhutan i l'est del Nepal i s'estenen pel vessant nord de la serralada Patkai a Arunachal Pradesh.

## Flora

Les principals comunitats vegetals dels boscos temperats del Triangle del Nord són els boscos de fulla ampla i els boscos mixtes. Els boscos són diversos, combinant plantes característiques de les flores tropicals de l'Himàlaia Oriental amb les d'Assam, el subcontinent indi i Indoxina i les flors temperades de l'Himàlaia i la Xina i fins i tot algunes plantes relictes de l'antic continent de Gondwana. A més, els boscos temperats del Triangle del Nord han estat poc explorats pels científics des de l'obra de Frank Kingdon-Ward a la dècada de 1920 i la de 1930 i és probablement subestimada la seva biodiversitat.
Els boscos de fulla ampla tenen entre 1830 i 2100 metres d'altitud. Els arbres i arbusts característics són Alnus nepalensis, el bedoll (Betula cylindrostachya), el faig chinkapin (Castanopsis spp.), Els Schima spp.), la magnòlia (Michelia spp.) I l'exbucklandia (Exbucklandia populnea).
Els boscos mixts es troben per sobre dels 2.100 metres d'alçada, caracteritzats per arbres de fulla ampla com roure, magnòlia, auró, pruna, grèvol i rododendre, barrejats amb coníferes com Picea brachytyla, la tsuga de l'Himàlaia (Tsuga dumosa), l'alerç (Larix griffithiana), i xiprer (Taiwania flousiana).
Els boscos de coníferes subalpins es troben entre els boscos temperats i els prats alpins de l'Himàlaia més oriental.
* Schimia wallichi
* Alnus nepalensis.
* Michelia dolstopa.
* Exbucklandia populnea.
* Picea brachytyla
* Tsuga dumosa.
* Larix griffithii. Bhutan.
* Taiwania flousiana.

## Referències

* ↑ «"Northern Triangle temperate forests". Terrestrial Ecoregions» (en anglès). World Wildlife Fund.. [Consulta: 3 desembre 2019].
# Giuseppe Provenzano

Giuseppe Provenzano (Palerm, 16 de desembre de 1946) és un polític sicilià. Pertany a una família de rics terratinents de la zona de Corleone. El seu germà Antonino fou ambaixador italià a Bratislava, i estudià a la Universitat Comercial Luigi Bocconi de Milà, on la seva tesi fou premiada. El 1980 va tornar a Palerm, on fou professor associat a la seva universitat, fins que el 1994 fou nomenat professor de finances de la Universitat d'Estudis de Brescia.
El 1984 es va emetre una ordre d'arrest contra ell, signada per Giovanni Falcone per les seves connexions amb la dona del cap mafiós del mateix nom, Bernardo Provenzano, en qualitat de comercial. Després de menys d'una setmana, el mateix Falcone l'excarcerà i ordenà la seva llibertat com aliè als fets. De les actuacions judicials, però, va quedar clar que Giuseppe Provenzano havia treballat durant anys en l'administració de béns i diners de la senyora Saveria Benedetta Palazzolo, de professió costurera i insolvent, esposa del famós capo de la Cosa Nostra Bernardo Provenzano, per sumes de diners que es calculen en diversos milers de milions de lires.
En contrast amb la resta de la seva família, es va afiliar al Partit Socialista Italià i en fou secretari de la secció de Milà, col·laborà amb l'assessor regional Filippo Fiorino i fou regidor de l'ajuntament de Palerm. Després d'un temps d'inactivitat, es presentà a les eleccions regionals de Sicília de 1996 dins les llistes de Forza Italia i fou elegit diputat a l'Assemblea Regional Siciliana, ocupant també la presidència de la regió durant dos anys. També fou membre del Comitè de les Regions de 1997 a 2003. El 1998 dimití com a president i participà en les reunions amb el govern de Romano Prodi per a reformar l'estatut regional. Del 2000 al 2001 també fou assessor de sanitat durant el govern de Vincenzo Leanza.
El maig de 2009, el Tribunal Suprem va confirmar la condemna de tres anys en contra els ex-presidents de Sicília Giuseppe Drago i Giuseppe Provenzano, per apropiació dels fons assignats pel President de la Regió; a ambdós se'ls commutà la pena. La qüestió havia estat plantejada per l'antic president Angelo Capodicasa. Després d'això abandonà la política i es dedicà a la docència.

## Referències

* ↑ «Drago i Provenzano condemnats per l'apropiació dels fons reservats a la Regió». Arxivat de l'original el 2009-06-20. [Consulta: 2 setembre 2009].
| Precedit per: Matteo Graziano | Presidents de Sicília 1996 - 1998 | Succeït per: Giuseppe Drago |
# Casa Suñer (Ripoll)

La Casa Suñer és una obra de Ripoll protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Els baixos que donen a cada façana tenen tres obertures, a excepció de la façana que dona al carrer Perdut que en presenta quatre; una d'elles és la porta d'accés a l'edifici d'habitatges. La resta de les obertures són portals destinats a finalitats comercials. Les obertures tenen les mateixes dimensions, a excepció d'una del carrer Perdut que ha estat reformada per a tenir més alçada. El marc de les obertures està formada per carreus de pedra; en dues de les obertures del carrer Pare Francesc Colí no es veuen els brancals i les llindes en estar tapades per un arrebossat. Inferiorment, les obertures estan unides per una pedra picada. Els xamfrans de l'edifici també són de carreus de pedra, en angle recta a la base i de forma arrodonida la resta de la cantonada.

## Referències

* ↑ «Casa Suñer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Lasco Lascondor

El Lasco Lascondor (també conegut erròniament com a "Lasconder") va ser un avió comercial australià de la dècada del 1930 de 8 passatgers construït per la Larkin Aircraft Supply Company (Lasco). També duia el correu. Es diu que és el primer avió amb més d'un motor dissenyat i construït a l'hemisferi sud.
El desenvolupament del Lascondor va començar el juny del 1928, juntament amb el Lascoster; els dos avions eren comuns en un 90% a les parts estructurals. Era un monoplà d'ala alta amb una estructura d'acer tubular. Una diferència principal són els tres motors Armstrong Siddeley Mongoose en lloc de l'únic Siddeley Puma més potent del Lascoster. El Lascondor tenia una major capacitat de combustible i un fuselatge lleugerament més llarg, amb una cabina redissenyada per acomodar una fila addicional de seients.

## Operadors

* Australian Aerial Services Austràlia

## Especificacions

Dades de Meggs, p.219
Característiques generals
* Tripulació: un
* Capacitat: set passatgers
* Longitud: 10,5 m
* Envergadura: 15,24 m
* Alçada: 3,5 m
* Superfície de l'ala 33,6 m
* Pes buit: 1.639 kg
* Pes màxim d'enlairament: 2.653 kg
* Motors: 3× motor de pistons Armstrong Siddeley Mongoose, 111,8 kW cada un
Rendiment
* Velocitat màxima: 177 km/h
* Velocitat de creuer: 153 km/h
* Abast: 644 km
* Sostre de servei: 4.267 m
* Ràtio d'ascens: 4,06 m/s

## Referències

* ↑ Meggs, p.211
* 1 2 3 Meggs, p.215
* ↑ Meggs, p.210

## Bibliografia

* Meggs, Keith Raymond. Australian-built Aircraft and the Industry Volume 1. Seymour, Victoria: Finger-Four Publishing, 2009. ISBN 9781920892777.
# Kalínovka (Tomsk)

Kalínovka (en rus: Калиновка) és un poble de l'óblast de Tomsk, a Rússia, que el 2021 tenia 23 habitants.
El poble va ser fundar l'any 1900. El 1926, tenia 132 granges, la majoria dels habitants eren d'origen ucraïnès. Administrativament, era el centre del consell del poble de Kalinovsky del districte de Zachulymsky del districte de Tomsk del territori de Sibèria.

## Referències

* ↑ «Реестр административно-территориальных единиц Томской области (по состоянию на 1 января 2015 года) [Registre d'unitats administratives i territorials de la regió de Tomsk (a partir de l'1 de gener de 2015)]» (en rus).
* ↑ "Список населенных мест Сибирского края [Llista dels pobles de Sibèria] (en rus). volum I округа Юго-Западной Сибири[districte del sud-oest de Sibèria], 1928 [Consulta: 12 gener 2025].
# Casa Senyorial de Ziemeri

La Casa Senyorial de Ziemeri (en letó: Ziemeru muižas pils) es troba a la regió històrica de Vidzeme, al municipi d'Alūksne del nord de Letònia. Va ser construïda entre 1786 i 1807 en estil clàssic.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Beinisvørð

El Beinisvørð és un penya-segat de 469 m d'alçada situat a l'illa de Suðuroy, a les illes Fèroe. Es tracta d'un penya-segat que té la caiguda directament al mar i és el més alt que hi ha a Suðuroy. Es troba entre els pobles de Lopra i Sumba.El Beinisvørð forma per un pendent verd cap al poble de Sumba, que arriba fins al penya-segat. La part seva superior triangular és visible des de molts punts de Suðuroy, com ara Lopra, Nes i Marknoyri, la part més oriental de Vágur. Quan fa temps clar, també és visible des d'un ferri just abans d’entrar al fiord de Trongisvágur, el Trongisvágsfjørður.
Els homes de Sumba solien baixar en ràpel pel vessant escarpat del penya-segat per a arribar fins on nien els ocells marins per atrapar ocells marins i recollir ous; aquesta pràctica se l'anomena síging. Tant els ocells com els seus ous van ser un aliment important per a la gent de Sumba en el passat. Diversos homes van morir mentre feien això; de vegades, per exemple, una pedra queia sobre els seus caps, ferint-los fatalment. El 1975 una gran allau a Beinisvørð va destruir nombrosos hàbitats i punts de referència d'aus.
Quan la reina Margarida II de Dinamarca va visitar les Illes Fèroe el 2005, es va construir especialment un petit pont de fusta per a fer-li més fàcil arribar al Beinisvørð des de la carretera.

## El Beinisvørð a la poesia feroesa

Almenys dos famosos poetes feroesos han esmentat el Beinisvørð en poemes. Poul F. Joensen (nascut a Sumba el 1898) sovint esmentava el Beinisvørð com l'esperit guardià del país. Un cantant i compositor feroès de Klaksvík, Hanus G. Johansen, va musicar diversos d’aquests poemes que es van fer molt populars i coneguts entre els feroesos de totes les edats. El poeta Janus Djurhuus (nascut a Tórshavn el 1881) l'utilitza com a símbol de la independència de les Fèroe al seu Heimferð Nólsoyar Páls.

## Referències

* ↑ «Fjøll» (en feroès). Umhvørvisstovan - Environment Agency. Arxivat de l'original el 2015-07-15. [Consulta: 10 agost 2021].
* 1 2 «BEINISVØRÐ» (en anglès). faroestamps.fo. Arxivat de l'original el 2007-09-30. [Consulta: 10 agost 2021].

## Vegeu també

* Llista de muntanyes de les Illes Fèroe