OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Castell d'Albatàrrec

El castell d'Albatàrrec, o castell dels Espolters, és un castell-palau situat al municipi d'Albatàrrec (Segrià).

## Arquitectura

És un edifici de planta rectangular, situat en el cim d'un turó que domina el poble i el riu. Està format per dos cossos en angle recte de tres plantes cadascun d'ells. Un d'ells és una torre de planta rectangular que està rematada per una cornisa i, a les cantonades, unes petites torretes circulars sobre unes mènsules còniques. L'altre cos està rematat per una cornisa llisa. El parament és de carreus regulars de pedra.
A les façanes que donen al pati hi ha dos matacans sobre mènsules. A la façana que dona al riu, hi ha un mirador amb forma de matacà obert amb dues columnes que aguanten una petita teulada. Per tot l'edifici hi ha grans finestrals de tres arcs amb columnes, finestres amb arcs geminats, arcs conopials i espitlleres.
El pati té dos pandes amb arcades gòtiques i en el centre hi ha una font circular amb figures mitològiques.

## Història

Aquest castell deu tenir el seu orígens al segle xiii però es va reformar o refer al segle xvi, quan es va vendre a Francesc d'Espolter i el seu fill, Martí Joan d'Espolter, el va adaptar a les noves funcions residencials. A mitjans del segle xviii, el castell passà als Àger de Lleida i després als Malla. Quan es van acabar les senyories, el castell va ser adquirit per Antoni Angelet, comte de Vinatesa, i després passà a la família Camon de Barcelona, que entre 1924 i 1926 el van refer dins d'una concepció medievalista.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell-palau dels Espolters». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
# Cementiri de Cardedeu

El Cementiri Municipal de Cardedeu és un conjunt d'arquitectura funerària de gran valor patrimonial. Dissenyat per Joaquim Raspall el 1918, qui també dissenyaria i construiria alguns dels panteons més majestuosos, és d'estil noucentista. Es va inaugurar el 1921. És una obra protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situat a l'oest del centre urbà de Cardedeu, és de perímetre quadrangular i, la part més destacada, és la seva gran portalada de carreus de granit. A cadascun dels pilars que formen el portal, hi trobem senglars mosaics, obra de Lluís Brú i Salelles amb el dibuix de l'escut de Cardedeu i amb les quatre barres. La porta forjada la realitzà el mestre forjador local, Joan Codina Bramona.
Conjunt d'edificis sobre una extensió aproximada de 76Ha projectades per Raspall, seguint el mateix criteri en un conjunt únic per la seva coherència formal i representativitat d'una època. Està compost per capelles, panteons, pou i pèrgola. Conté 14 panteons, 900 nínxols de pedra granítica, porta de ferro amb un reixat i rematada per dos pilars a cada costat. La tanca és també de pedra granítica.

### Panteons destacats

* Davant mateix de la porta, hi ha el panteó de la família Viader (1920/1930), fet construir per Marc Viader Bas (1879-1954), qui ja havia encarregat a Raspall la seva casa i la modèlica "Granja Viader". Destaca l'obra escultòrica d'Enric Clarasó i Daudí representant a l'evangelista Sant Marc i el lleó.
* Un altre panteó interessant és el de la família Llibre, construït cap a 1923 amb escultures de Francesc Ventura. Està vorejat per una tanca de forja noucentista.
* El panteó de la família Arquer-Blanch amb un monòlit amb un crismó fets en marbre.
* El panteó de la família Mata-Diumer (1868/1921) sembla que va ser traslladat de l'antic cementiri, clausurat el 1921.
* Destaca com a obra atribuïda a Raspall el panteó de la família Arquer-Morató de l'any 1927. És una construcció amb volum, feta en granit i amb un porxo amb un arc de mig punt suportat sobre dos columnes clàssiques i coronat amb una creu. L'obra fixà l'estil dels que es construïren posteriorment.

## Història

El 1917 es comença a parlar del nou cementiri. El Sr. Batlle manifesta que ha obtingut un compromís escrit de Joan Codines Terrades per la verda al marital d'uns terrenys que podien servir com a cementiri nou. Dona vuit mesos de termini perquè l'Ajuntament es decideixi. L'industrial Ramon Sanesteve donà 1500ptes com a donatiu, preu de la superfície (dues quarteres i un quartà). El 3 d'agost de 1919, Raspall feu un projecte de cementiri i el 8 de febrer 1920 el governador civil torna el projecte del cementiri perquè s'ha oblidat la capella i que s'ha d'assenyalar l'espai destinat a fosses. L'onze de desembre de 1921 el cementiri ha estat beneït. Seguidament es començaren a fer enterraments.

## Referències

* 1 2 «Cementiri de Cardedeu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
* 1 2 3 4 5 Cuspinera i Font, Lluís «Cementiri Municipal de la Garriga». Lauro, Nº 12, 1996.
# Albergueria de Vic

L'albergueria de Vic és un edifici situat a Vic que es dedicava a hospital de pobres i passavolants. La primera referència bibliogràfica coneguda data del 1604, però és possible que ja funcionés el segle x, pel que es veu al decret de restauració de la canònica vigatana del 957. Els resultats de campanyes d'excavació arqueològica realitzades entre els anys 1990 i 1994 van poder revelar fases d'ocupació durant l'època romana. A l'angle nord-oest de la sala romànica es localitzaren dos grans carreus d'època romana. De l'antiga albergueria se'n conserva una gran sala de planta rectangular coberta amb volta de canó.
Segons E. Junyent l'albergueria existia ja el 1064, però la notícia documental més completa és la de 1080, quan el bisbe Berenguer Sunifred de Lluçà donà a Guillem Ramon de Taradell una residència a prop del riu Mèder i de l'església de Sant Pere. Aquest alou l'havia de tenir el canonge hospitaler de Vic que regia l'albergueria, edifici amb funcions de residència clerical i hospitaler. En els segles xiv i xv fou residència de l'abat del monestir de l'Estany, personatge molt relacionat amb la canònica vigatana, ja que tenia cadirat de cor i s'encarregava de les celebracions litúrgiques en absència dels bisbes.

## Referències

* 1 2 «Albergueria». Patrimoni Gencat. Gencat. [Consulta: 26 desembre 2016].
# Sant Julià de Basturs

Sant Julià de Basturs és una església romànica del poble de Basturs, de l'antic terme d'Orcau, actualment inclòs en el d'Isona i Conca Dellà. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Història

El conjunt, sobretot per l'aparell, regular i amb carreus ben treballat, té l'aspecte d'una església del segle xii. Documentada almenys des del 1280 com a tal església, apareix sota la forma de Bescurç; el 1314 torna a ser esmentada, ara com a Besturç.

## Descripció

Església d'una nau i absis semicircular, més l'afegit d'una capella al mur sud. Absis amb finestra. A ponent, portal format per un arc de mig punt amb dovelles que formen una arquivolta (pintat blau cel). Damunt hi ha un ull de bou esqueixat. Campanar de cadireta de dos ulls de mig punt. Murs de carreus de pedra i coberta de llosa del país i teula àrab. La finestra rodona del damunt de la porta és un ull de bou, que, tot i no perdre la senzillesa de la resta de l'església, té alguns detalls més interessants, com la manera com és fet l'interior de l'ull de bou. Corona la façana occidental un campanar d'espadanya de dos ulls, també ben proporcionat respecte de la resta de la construcció.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Sant Julià de Basturs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 març 2017].

## Bibliografia

* ADELL I GISBERT, Joan-Albert i CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa. "Sant Julià de Basturs", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-85194-56-X
* BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
# Torre d'Amargós

La Torre d'Amargós era una fortificació medieval al bell mig del poble de la Torre d'Amargós, pertanyent al terme municipal de Sant Esteve de la Sarga (Pallars Jussà). És una torre circular, d'uns 4 m d'alçada (conservats), nogensmenys el 1845 Pascual Madoz l'esmenta en el seu Diccionario geográfico..., i diu que se'n conserva la meitat. Si es pren de referència l'alçada de la torre d'Alsamora, es pot calcular que en aquell moment se'n conservaven al voltant de 10 o 12 metres, almenys.
Els seus fonaments són la roca viva, i una esplanada al seu nord-oest fa pensar en l'existència d'un castell o d'una casa forta. El seu diàmetre exterior és de 5,3 m., i és feta de carreus allargats escairats, disposats horitzontalment en filades regulars. L'aparell mostra una obra del segle xi.
Aquest edifici devia constituir un punt d'enllaç entre els diferents castells de la regió, principalment Castellnou de Montsec o Girbeta, per exemple. No hi ha gaire documentació, però la torre formava part el 1099 del sistema defensiu de Castellnou de Montsec, donat per Pere Ramon I de Pallars Jussà a Santa Maria de Mur.

## Bibliografia

* BENITO I MONCLÚS, Pere i BOLÒS I MASCLANS, Jordi. "Torre d'Amargós", a El Pallars. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* BURON, Vicenç. Esglésies i castells romànics del Pirineu català i Andorra: Guia. Tremp: Garsineu Edicions, 1994 (Biblioteca pirinenca; 10). ISBN 84-88294-28-X.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Serni de Suterranya

Sant Serni de Suterranya és una església d'arquitectura popular d'època gòtica, que en succeí una d'anterior romànica. És l'església parroquial del poble de Suterranya, en el terme actual de Tremp, al Pallars Jussà.
Està situat al centre del clos del poble, en un lloc costerut, una mica laberíntic. Davant de la façana de ponent s'obre una mica de plaça, molt petita, si la comparem amb l'alçada de ponent de l'església.
L'església és d'una nau, amb voltes de creueria que semblen restes d'una part gòtica. L'edifici es troba en cantonera, formant una petita plaça amb la façana principal, que està molt deformada, destacant un òcul i un campanar de cadireta de dos ulls, rematat per una petita espadanya d'un forat. Els murs són de carreus de pedra reblats, que tenen molt deteriorat l'arrebossat. La coberta és de teula àrab.
A la part meridional de l'església es conserven uns fragments de paret que recorden, per la seva factura, les obres romàniques.
* Porta a la façana de ponent
* Part meridional

## Referències

* ↑ «Església parroquial de Sant Serni de Suterranya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 desembre 2012].

## Bibliografia

* CASES I LOSCOS, Maria-Lluïsa, "Sant Serni de Suterranya", a El Pallars. Barcelona, Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XV). ISBN 84-7739-566-7
* GAVÍN, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies,8). ISBN 84-85180-25-9.
# Santa Llúcia de la Vileta

Santa Llúcia de la Vileta és una església romànica de la caseria de la Vileta, pertanyent a la parròquia de Claramunt, del municipi de Tremp (Pallars Jussà).
L'església és d'una nau, coberta amb volta de canó reforçada per dos arcs torals que arrenquen de pilastres adossades al mur. La capçalera original ha desaparegut i ha estat substituïda per una testera plana. És possible que originalment tingués un absis semicircular del qual només es conserva l'arc presbiteral. La porta original estava situada al mur nord i era d'arc de mig punt però actualment està tapiada i queda amagada per un cor que es va afegir posteriorment. Actualment, la porta d'entrada es troba a la façana de ponent i és d'arc de mig punt; en aquest mateix mur també s'hi troba una finestra d'una sola esqueixada.
L'aparell constructiu és format per carreus de pedra de diferents dimensions però disposats en filades regulars. L'interior està arrebossat i decorat amb pintures murals.
El lloc de la Vileta apareix esmentat l'any 1241 per la venda d'uns alous allà a favor del monestir de Sant Pere de Tercui, però no es té cap notícia històrica d'aquesta església.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Llúcia de la Vileta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 desembre 2012].
# Castell d'Oliana

El Castell d'Oliana és un castell del municipi d'Oliana, a l'Alt Urgell, declarat bé cultural d'interès nacional.

## Història

El castell està documentat els anys 919-920 amb el nom Castro Uliana, sota el domini dels comtes d'Urgell. L'església va ser consagrada entre els anys 1037 i 1040 pel bisbe Eribau d'Urgell. En el fogatge de 1365-1370 consta que el castell pertanyia al vescomtat de Cardona. El 1381 apareix dins la vegueria de la Cerdanya com a possessió del comte d'Urgell. L'any 1414 el rei Ferran d'Antequera va donar el castell a Antoni Cardona i Luna, senyor de Maldà i Maldanell, després de l'empresonament de Jaume d'Urgell el Dissortat. Des del 1453 fins al segle xix va ser senyoria del capítol de la catedral d'Urgell.
El poble del castell va ser abandonat abans del segle xvi traslladant-se els habitants a l'actual població d'Oliana.

## Sant Andreu del Castell

L'antiga capella del castell va ser consagrada com a església parroquial entre els anys 1037 i 1040. És romànica amb una sola nau coberta amb volta de canó. L'absis és semicircular decorat seguint l'estil llombard. El campanar de torre de tres pisos està adossat a la façana sud. Popularment es coneix com "El Castell" en ser el tret més distintiu de l'antic castell. Ha estat restaurada el 1978.

## Castell d'Oliana

De l'antic castell només es conserven algunes parets i les restes del poble medieval. Es trobava al voltant de l'església romànica de Sant Andreu. Els carreus són força grossos, allargats i de diverses mides. Les muralles del castell coincidien amb els murs exteriors de les cases. El poble medieval està situat sota l'església amb cases de dimensions reduïdes d'una sola habitació amb llar de foc.

## Referències

* ↑ «Castell d'Oliana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Castell d'Oliana». Pat.mapa, Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 desembre 2011].
* 1 2 «Castell i antic poble d'Oliana». A: Alt Urgell. Andorra. Barcelona: Pòrtic, setembre del 1999, p. 69-70 (Catalunya Romànica. Guies comarcals). ISBN 84-7306-543-3.
# Santa Fe d'Organyà

Santa Fe és una ermita al terme d'Organyà. Està situada al cim d'una muntanya del mateix nom, la Muntanya de Santa Fe, que és la punta més oriental d'una de les carenes que es desprenen de la serra de Sant Joan que, d'est a oest, enllaça amb la serra de Carreu i uneix l'Alt Urgell amb el Pallars Jussà. L'edifici està protegit com a bé cultural d'interès local.

## Arquitectura

És un edifici religiós d'una nau rectangular, força allargada per llevant (probablement per una reforma de 1880), coberta amb volta de canó. A migdia hi ha una porta de mig punt feta amb petites dovelles. En aquest mateix mur té les restes d'una construcció adossada de grans dimensions. L'aparell dels murs és de pedra, fet a base de carreus de mides diverses i disposats irregularment. La teulada és a doble vessant i conserva, en un dels extrems, un petit campanar d'espadanya d'un sol ull.

## Aplec

A l'ermita cada any s'hi celebra l'aplec de Santa Fe, el dilluns de Segona Pasqua. És un aplec festiu en honor de la co-patrona de la Vila d'Organyà. Hi acudeix la gent de la població i també d'altres pobles de la rodalia com el Vilar de Cabó, ja que aquesta santa i la seva ermita gaudeixen d'un afecte, devoció i estima fora del normal. El dia de l'aplec s'hi diu missa i s'hi canten els goigs en un acte conjunt que és dels més emotius pel gran nombre d'assistents. En acabar l'ofici religiós es reparteix el tradicional pa beneït, que és sufragat pel consistori d'Organyà.

## Història

L'ermita apareix esmentada l'any 1075 en què Guitard Isarn donà a la seva muller Gebelina diverses propietats a la vall de Cabó, el límit de les quals, per ponent, era "Sancta Fide vel in roca Aguda sive in ipso grad de Fenestras". En l'acta de consagració de l'església de Santa Maria d'Organyà, del 1090, entre els béns confirmats consta l'ermita de Santa Fe. L'ermita fou reformada vers l'any 1880, amb l'allargament de la seva nau, i ocasionalment hi ha culte.

## Referències

* ↑ «Santa Fe d'Organyà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 «CAPELLA DE SANTA FE». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 maig 2022].
# Cal Rosas de Linya

Cal Rosas de Linya és una masia de Navès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular, teulada a dues vessants i orientada nord - sud. Molt reformada. La porta actual està a la cara sud, de construcció actual, amb una escala exterior. A la cara est, grans arcades d'arc de mig punt i adovellades, però tapiades. Resten algunes finestres amb llinda de pedra i decoració plateresca. La porta primitiva està a la cara est, d'arc de mig punt i amb grosses dovelles, amb una gran arcada d'entrada. El sòl és de pedra i la planta baixa amb volta. Paraments de carreus irregulars.

## Història

Es tenen notícies documentals de la masia de Cal Rosas, antigament conoguda com mas Martí, des del segle xiii, moment en què pertanyia al vescomtat de Cardona. L'any 1504, era castlà en Pere del Brull, senyor de Clariana i va fer un establiment en emfiteusi de terres que confrontaven amb Duocastella, Anglerill, el camí que va de Linya a Berga i el cingle que hi ha sota el castell. L'església que és d'origen romànic, estava dedicada a Sant Martí i es troba a prop de la masia de Cal Rosas.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Roses». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Casa Vila (Navès)

La Casa Vila és una masia a la Serra de Busa al terme de Navès (Solsonès). És una de les quatre masies ubicades al pla de Busa, al nord del terme municipal. Està arrecerada al peu de la serra de Busa, al peu del Cogul, per damunt de la masia del Rial. A Busa s'hi va per una carretera ben arranjada de 15 km. que surt de la carretera C-26 (de Solsona a Berga), al seu pas pel terme de Navès, al km. 114,2 (42° 00′ 05″ N, 1° 36′ 22″ E﻿ / ﻿42.001501°N,1.606178°E﻿ / 42.001501; 1.606178). Un cop al pla de Busa, seguint el camí al Capolatell (presó de Busa), es passa per davant de la masia.

## Arquitectura

Masia de planta rectangular, teulada a dos vessants i orientada nord - sud. Porta principal a la cara sud, d'arc de mig punt i adovellada. Planta baixa amb sòl de pedra i sostre de bigues, i dos pisos. Diversa tipologia de finestres a les quatre cares de la façana.
El parament és de carreus irregulars, excepte a les cantonades i a les llindes de portes i finestres que són tallats.

## Història

La paraula "vila", malgrat ser un nom de sentit molt discutit, al Solsonès, significa, a l'alta edat mitjana, una gran propietat amb diferents cases o albergs habitats, agregades o disperses, amb una església a prop de la principal o de l'agregat.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* 1 2 3 «Casa Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Can Batlle (Santa Pau)

Can Batlle és una masia situada al municipi de Santa Pau, a la comarca catalana de la Garrotxa. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Batlle està situat a la vall de la Cot i damunt un pujol, des d'on pot albirar tota la vall del Corb, la carena de Finestres i la vall de la Cot. En temps feudals va ser una gran casa forta, de planta quadrada (14 m de costat, aproximadament). Avui és una ruïna. Conserva una petita part dels seus murs plens d'espitlleres de defensa, les teulades s'han ensorrat i l'interior és ple de carreus i terra. Tot i així s'endevina l'existència d'un pis superior.
Bastida amb carreus molt ben escairats, es trobava fortificada naturalment per alts marges de lloses planes. Avui serveix per guardar el ramat de la masoveria de Can Batlle, construïda molt temps després, al capdavall dels marges. Al costat de ponent es conserva una bonica cisterna amb volta de pedra. Sembla que aquest casal fortificat va ser la residència de l'administrador del terme, el batlle.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Batlle». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Sant Miquel del Mont

Sant Miquel del Mont és una església del municipi de la Vall de Bianya, a la comarca catalana de la Garrotxa. Al cim de la muntanya homònima, amb una cota de 792,6 metres, s'hi troba l'església romànica de Sant Miquel del Mont i un vèrtex geodèsic (referència 296087001 de l'ICGC).

## Església

És un edifici d'una sola nau rectangular amb absis semicircular mirant a llevant. La coberta és a dues vessants, tret de l'absis que és a una vessant, i feta de teula àrab. L'aparell és de carreus ben escairats.
El portal d'entrada compta amb tres arcs de mig punt en gradació, timpà i llinda. Es conserven dos àbacs però no les columnes de les que, suposadament, formaven part. A la part dreta del portal hi ha una finestra d'arc de mig punt i de doble esqueixada. El perímetre exterior del temple és resseguit per un fris que es desenvolupa per la part superior dels murs, sustentats per petites mènsules. Al mur exterior de l'absis es pot veure un sòcol bisellat més ample que la resta de la conca absidal. A la façana de ponent es troba el campanar, d'espadanya i doble obertura.
A l'interior una cornisa indica el punt d'arrencada de la volta, que és lleugerament apuntada a la nau central i de mig cercle a l'absis. Als murs i a l'absis existeixen mènsules decorades amb elements ornamentals, malauradament en molt dolentes condicions. A la cornisa hi ha un tipus de decoració figurativa amb la representació d'una figura humana. Aquests relleus presenten una certa similitud amb els relleus de l'interior de l'església de Sant Vicenç a el Sallent i amb els capitells de Santa Maria de Porqueres.
Sota l'església hi ha vestigis d'una torre de guaita possiblement romana de 5,5 m x 5,5 m de costat i 0,7 m de gruix, amb un recinte exterior de 14,5 m a 17,5 m. La seva alçada devia ser de tres a cinc metres. El mateix nom de Sant Miquel pot indicar que abans hi havia un oratori dedicat al déu Mercuri.
L'església fou consagrada l'any 958 pel bisbe de Girona Arnulf. La primitiva edificació fou substituïda per l'actual fàbrica. En data indeterminada va perdre la categoria de parròquia i es convertí en sufragània de Santa Margarida de Bianya.
A mitjan segle xvi hi ha una referència documental de l'enderroc del campanar vell. El temple fou restaurat el 1933.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Miquel del Mont». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
* ↑ «Sant Miquel del Mont». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 setembre 2014].