OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Real Martí

Antoni Real Martí (Barcelona, 13 de juny del 1959) és un escriptor, periodista i guionista. Es llicencià en Ciències de la Informació i començà a treballar a la redacció del diari Dicen. Posteriorment ho feu a El Noticiero Universal i va ser redactor fundador del diari Sport. A partir de desembre del 1985 treballa en el programa de Televisió de Catalunya Temps de neu com a director i presentador. Des de 2002 també treballa en Temps d'Aventura. A part, també ha publicat alguns llibres d'història, turisme i dues novel·les.

## Llibres

* Converses de neu. Llibre del 2015 que celebra els 30 anys del programa “Temps de Neu
* Salnitre (novel·la, 2013)
* Un siglo de esquí en el Pirineo, Pasiones de nieve. (Lectio Ediciones, 2011)
* 10 guies turístiques internacionals d'estacions d'equí anomenades “Slalom”. Amb l'empresa Salom Barcelona el 2010.
* Temps de neu 25 anys. Llibre del 2010 que commemora els 25 anys del programa Temps de neu
* Sota la neu. (novel·la, Cossetània Edicions, 2008)
* Cents anys d'esquí a Catalunya, Passions de neu. (Cossetània Edicions, 2007)

## Referències

* ↑ «Qui és qui en pantalla». A: Televisió de Catalunya. Barcelona: Televisió de Catalunya, 1987, p. 151.
* ↑ «El llibre "Converses de neu", a la venda». TV3, 10-11-2015.
* ↑ «Salnitre».
* ↑ «Sota la neu».
# Cal Fornells

Cal Fornells o Cal Palmer és una obra de Cervera (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Situat a l'inici del carrer Santa Anna i la Rambla de Lluís Sanpere, nucli antic del municipi. Edifici cantoner amb una mitgera, dos façanes a carrer i una a pati. La planta és irregular i la coberta és de teula àrab composta. El parament es presenta arrebossat i pintat però deixa a la vista els carreus de les sengles faixes, les línies d'imposta i els emmarcaments de les obertures. La distribució és de quatre nivells: planta baixa (malmesa pel comerç que hi ha instal·lat), dos pisos i zona de golfes, definides per les tradicionals finestres el·líptiques. A la planta baixa de la façana que dona al carrer Santa Anna, hi ha dues portes, una d'arc pla i l'altra amb arc escarser, original de l'edifici. Les obertures de les dues plantes alternen la presència de balcons amb la dels finestrals d'arc escarser a les façanes a carrer i d'arc pla a pati.

## Referències

* ↑ «Cal Fornells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2021].
# Thomas Ford (màrtir)

Thomas Ford (Devonshire, segle xvi – Londres, 28 de maig del 1582) fou un sacerdot, un dels 85 «màrtirs d'Anglaterra i Gal·les» per a l'Església catòlica, executat durant el regnat d'Elisabet I d'Anglaterra.

## Biografia

Es titulà en Arts (Magister Artium) al Trinity College (Oxford), el 14 de juliol de 1567 i es diu que fou professor, sinó president, d'aquella universitat. El 1570 va anar a l'English College de Douai (un seminari catòlic a l'exili per la reimposició del protestantisme a Anglaterra), i fou un dels tres primers estudiants a titular-s'hi. Va rebre els ordes el març de 1573 a Brussel·les. El 1576 s'hi graduà (Bachelor of Divinity).
Poc després de titular-se tornà a Anglaterra (2 de maig del 1576), i s'establí al Berkshire. Esdevingué el capellà de James Braybrooke a Sutton Courtenay i, posteriorment, de Francis Yate i les monges brigidines que Yate acollia a Lyford Grange.
Arrestat juntament amb el futur sant Edmund Campion el 17 de juliol de 1581, acusats de cometre un atemptat, foren detinguts i torturats repetidament a la Torre de Londres. Fou portat davant del Queen's Bench el 16 de novembre, amb el seu company de martiri el beat John Shert amb el fictici càrrec de formar part de la conspiració Roma-Reims, llocs on no havia estat mai, i en unes dates en les quals era a Anglaterra, i ambdós foren condemnats a mort el 21 de novembre. Amb ells també fou decapitat Robert Johnson. Els tres foren beatificats l'any 1889.

## Referències

* 1 2 Bl. Thomas Ford (Wainewright, John Bannerman. The Catholic Encyclopedia XIV. Nova York: Robert Appleton Company, 1913. )
* ↑ The Braybrooke Family of North & West Berkshire (Ford, David Nash. «Royal Berkshire History» (en anglès), 2010. [Consulta: 1r juny 2014].)
* 1 2 The Arrest of St. Edmund Campion (Ford, David Nash. «Royal Berkshire History» (en anglès), 2010. [Consulta: 1r juny 2014].)
* ↑ «Biografia de John Shert, que esmenta la mort de Ford» (en anglès). Arxivat de l'original el 2013-01-24. [Consulta: 1r juny 2014].
# Comitè dels Partits Alemanys Bàltics

Comitè dels Partits Alemanys Bàltics (en alemany: Ausschuß der Deutschbaltischen Parteien, ADP; en letó: Vācbaltu partiju padome) va ser un partit polític de Letònia al període d'entreguerres, compost per una aliança de diversos partits d'alemanys bàltics.
L'aliança va guanyar sis escons en les eleccions de l'Assemblea Constituent el 1920. Va conservar els seus sis escons en les eleccions legislatives de 1922, però va reduir a quatre escons en les de l'any 1925. L'aliança va tornar a tenir sis escons el 1928 i cinc escons en les eleccions de 1931, -les últimes eleccions multipartidistes fins a 1990-. El 15 de maig de 1934, després del cop d'Estat per Kārlis Ulmanis va ser prohibit i dissolt.

## Referències

* ↑ Nohlen i Stöver, 2010, p. 1137.

## Bibliografia

* Nohlen, Dieter; Stöver, P. Elections in Europe: A data handbook (en anglès), 2010. ISBN 978-3-8329-5609-7.

## Vegeu també

* Eleccions legislatives letones de 1920
* Eleccions legislatives letones de 1922
* Eleccions legislatives letones de 1925
* Eleccions legislatives letones de 1928
* Eleccions legislatives letones de 1931
# Barber Motorsports Park

Barber Motorsports Park és un autòdrom de la localitat de Birmingham, estat d'Alabama, Estats Units i inaugurat l'any 2003. El traçat, de 3.700 metres de longitud, va ser dissenyat per Alan Wilson. El Barber Vintage Motorsports Museum és un museu annex a la pista, que compta amb més de 900 automòbils i motocicletes de carreres.
El circuit rep cada any a la Grand-Am Rolex Sports Car Series des de 2003, la IndyCar Series i la Indy Lights des de 2010, el Campionat de l'AMA de Superbikes i carreres d'automòbils històrics. Així mateix, diverses escoles de pilotatge ho usen per a entrenar a pilots.

## Rècords de volta

* Oficial: Will Power, 1'10.106, 118,107 mph (190,075 km/h), 10 d'abril de 2010, Dallara Honda (IndyCar)
* Extraoficial: Will Power, 1'09.4557, 119,213 mph (191,855 km/h), 23 de març de 2009, Dallara Honda (IndyCar)
* Motocicletes: Mat Mladin, 1'25.047, 97,358 mph (156,683 km/h), abril de 2005, Suzuki GSX-R1000

## Referències

* ↑ Tomberlin, Michael «Indy Car race coming to Barber Motorsports Park in Birmingham, Alabama». The Birmingham News, 26-07-2009.
* ↑ «Welcome, Alabama». indycar.com. IndyCar Series, 27-07-2009 [Consulta: 27 juliol 2009].

## Enllaços externs

* Lloc web oficial de Barber Motorsports Park Arxivat 2010-05-13 a Wayback Machine. (anglès)
* Lloc web oficial de Barber Vintage Motorsports Museum (anglès)
# (141) Lumen

(141) Lumen és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides; va ser descobert per Paul Pierre Henry el 13 de gener de 1875 des de l'observatori de París, a França. Rep el nom per la novel·la Lumen de l'astrònom francès Camille Flammarion (1842-1925). Lumen orbita a una distància mitjana del Sol de 2,665 ua, i pot allunyar-se'n fins a 3,237 ua i apropar-se fins a 2,093 ua. Té una inclinació orbital d'11,9° i una excentricitat de 0,2145. Fa una òrbita completa al Sol en 1.589 dies.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglés). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «(141) Lumen» (en anglés). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 13 juliol 2015].

## Enllaços externs

* «(141) Lumen» (en anglés). Minor Planet Center. [Consulta: 13 juliol 2015].
# Habitatge a l'avinguda Catalunya, 88 (Cervera)

Habitatge a l'avinguda Catalunya, 88 és una obra de Cervera (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici cantoner amb planta baixa -ocupada per diversos establiments comercials- i tres pisos, separats visualment per motllures. La façana principal -la d'avinguda Catalunya- segueix una composició de dos eixos vertical, amb balcons d'arc de llinda i barana de ferro forjat. La façana lateral, en canvi, té una composició de tres eixos vertical, amb el balcó al centre i dues finestres flanquejant-lo. L'accés a l'habitatge es fa des d'una porta situada entre els dos locals comercials dels baixos de l'avinguda Catalunya. En el tram final de la façana lateral del carrer Victòria, s'hi obre una porta cotxera que, al seu torn, dona accés al pati de l'habitatge. Aquest espai és de secció rectangular i el pla de la façana que el delimita, presenta diferents obertures disposades de forma irregular, així com un parell de terrasses i balcons. El parament de les façanes és arrebossat, exceptuant alguns elements decoratius i de caràcter estructural, com les motllures que separen cadascuna de les plantes, o els carreus remarcats als extrems de la façana principal i a les cantoneres. La coberta és de dos aiguavesos amb el carener paral·lel a la façana principal. L'element més característic de l'edifici és el fet que mentre la façana principal és rematada amb una cornisa simple, la façana lateral està coronada per un tester mixtilini, de perfil ondulat.

## Referències

* ↑ «Habitatge a l'avinguda Catalunya, 88». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2021].
# Rocco Marconi

Rocco Marconi, també conegut com a Mestre de la incredulitat de Sant Tomàs, (Treviso o Venècia, c. 1490 - Venècia, 1529) fou un pintor renaixentista italià.

## Biografia

Encara que diverses fonts esmenten Treviso com el seu lloc de naixement, el mateix artista s'autodenomina «venetus» en diversos documents. Potser la seva família fos originària de Bergamo. Es troba documentat a Venècia per primera vegada el 1504. Es va formar com a artista en el taller de Giovanni Bellini, on va treballar durant vint-i-cinc anys com a ajudant del mestre. A la mort de Bellini (1516) va passar al taller de Palma el Vell. Marconi va readaptar el seu estil al del seu nou cap, encara que sempre va retenir de l'hieratisme característic dels seus primers anys.
Rocco va ser un artista de limitat talent i mentalitat artesana, que es va especialitzar a repetir uns certs models apresos dels seus mestres. Algunes obres anteriorment atribuïdes a un anomenat «Mestre de la Incredulitat de Sant Tomàs» han de ser considerades producte de la fase juvenil de Marconi.

## Obres destacades

* Mare de Déu amb l'Infant (c. 1490, Museu de Belles Arts d'Estrasburg)
* Mare de Déu amb l'Infant, Sant Joan Baptistai i Sant Marc (Staatliche Museen Berlín)
* Crist beneint amb dos sants (Basílica de Sant Joan i Sant Pau Venècia)
* Crist i l'adúltera (1525, Galeria de l'Acadèmia de Venècia)

## Vegeu també

* Escola veneciana de pintura

## Bibliografia de referències

* The Grove Dictionary of Art, MacMillan Publishers (2000)
* Sydney Joseph Freedberg (1978), Pintura en Italia, 1500-1600. Editorial Cátedra, Madrid. ISBN 84-376-0153-3, pàgina 171.(castellà)
* Farquhar, Maria. Ralph Nicholson Wornum. (en anglès), 1855, p. 97. «digitalizat per Googlebooks de la còpia conservada a la Oxford University el 27 de juny de 2006»
* Felton Gibbons, Giovanni Bellini and Rocco Marconi, The Art Bulletin (1962), pàgines 127-131. (italià)

## Enllaços externs

* Rocco Marconi en Artcyclopedia
# Casa Senyorial de Padure

La Casa Senyorial de Padure (en letó: Padures muižas pils) és una casa senyorial a la històrica regió de Curlàndia, al Municipi de Kuldīga a l'oest de Letònia. Està construïda en estil imperi i situada a uns 200 metres d'un gran estany format per les aigües del riu Venta. Es va utilitzar com un hospital de guerra durant l'ocupació alemanya a la Segona Guerra Mundial, i allotjava la biblioteca parroquial fins al 2005.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia

## Enllaços externs

* Padure manor in Latvia (anglès)
# (162) Laurentia

(162) Laurentia és un asteroide que s'hi troba al cinturó d'asteroides i va ser descobert per Prosper Mathieu Henry des de l'observatori de París, França, el 21 d'abril de 1876. Rep el nom en honor de l'astrònom francès J. J. P. Laurent, descobridor d'un asteroide.
A una distància mitjana de 3,019 ua del Sol, Laurentia pot apropar-se fins a 2,48 ua i allunyar-se fins a 3,559 ua. La seva inclinació orbital és 6,096° i l'excentricitat 0,1787. Completa una òrbita al voltant del Sol 1.916 dies.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglés). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «(162) Laurentia» (en anglés). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 13 juliol 2015].

## Enllaços externs

* «(162) Laurentia» (en anglés). Minor Planet Center. [Consulta: 13 juliol 2015].
# Habitatge al carrer Victòria, 13 (Cervera)

Habitatge al carrer Victòria, 13 és una obra de Cervera (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, situat a les proximitats de l'estació de tren de Cervera, al nord del municipi. L'habitatge es desenvolupa en planta baixa i tres pisos, amb una composició de tres eixos vertical. A la planta baixa, a part de la porta d'accés a l'habitatge i una altra destinada a garatge, hi ha una altra obertura, delimitada amb pilastres de pedra amb capitell senzill, que dona accés a una mena de pati interior, de manera que la casa fa la funció de pas cobert cap a aquest espai posterior. Els tres pisos estan definits per un aparell de pedra amb els carreus rejuntats amb argamassa, i per tres obertures a cada planta, protegides per sengles balcons i amb un emmarcament senzill. Al primer nivell, hi ha tres balcons d'ampit i, a la resta de pisos en canvi, són balcons de dibuix. La coberta de l'edifici és a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana principal.

## Referències

* ↑ «Habitatge al carrer Victòria, 13». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2021].
# Casa Senyorial de Reģi

La Casa Senyorial de Reģi (en letó: Reģu muižas pils) és una casa senyorial a la històrica regió de Curlàndia, al Municipi d'Alsunga a l'oest de Letònia.
L'edifici, construït el 1890, allotjava un asil d'ancians fins que un incendi al febrer de 2007 va destruir el sostre i l'interior, matant 26 persones.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Alexandr Kibalnikov

Alexandr Kibalnikov (Orékhovo-Zúievo un assentament al costat del riu Medveditsa (en l'actualitat a la regió de Volgograd), 22 d'agost de 1912 - Moscou, 5 de setembre de 1987) Fou un escultor soviètic.

## Biografia

De 1929 a 1932 va estudiar al departament de pintura de l'Escola d'Art de Saràtov, i després es va traslladar a Moscou.
Alexandr Kibalnikov és l'autor dels monuments a Nikolai Txernishevski i Vladimir Lenin a Saràtov (arquitecte I. I. Menyakin). El 1949, el treball de Kibalnikov en la creació de la seva estàtua en bronze de Txernishevski va ser recompensat amb el Premi Stalin.
Kibalnikov va participar en els treballs sobre l'escultura monumental de Vladímir Maiakovski a Moscou en la dècada de 1950. Molts famosos mestres van tractar de crear la imatge del poeta en escultura, entre ells Mateu Manizer, Serguei Konenkov, Nikolai Tomski, Ievgueni Vutxètitx, Lev Kerbel. El treball de Kibalnikov va rebre suport a causa de la seva vibrant expressivitat, i va guanyar l'aprovació final. La figura de bronze del poeta es va donar a conèixer el 1958; el 1959 l'escultor va ser guardonat amb el Premi Lenin per a aquest treball.
El treball de Kibalnikov al monument a Serguei Iessenin a Riazan, que va donar a conèixer el 1975, li va valer el Premi Repin de la Federació Russa.
Kibalnikov va crear el retrat escultòric en marbre de Tretiakov l'any 1961. Des de feia més de 20 anys que va alimentar el seu somni de crear un monument a Pàvel Tretiakov. Kibalnikov va complir amb la seva tasca de manera brillant. Tant la mida i el color del monument es barregen a la perfecció en el complex de la Galeria Tretiakov. El monument es va inaugurar el 1980.
Va ser membre titular de l'Acadèmia Russa de les Arts. Membre del PCUS des de 1963.
En 1963-1966, va ser President del Consell de la Unió d'Artistes de Moscou.
Alexandr Kibalnikov va morir el 5 de setembre de 1987. Va ser enterrat a Moscou al Cementiri de Novodévitxi (parcel·la número 10).

## Premis

* Premi Stalin de segon grau (1949) - per al retrat escultòric de N. Txernishevski en bronze (1948)
* Premi Stalin de segon grau (1951) - per al retrat escultòric Ióssif Stalin, feta de guix (1950)
* Premi Lenin (1959) - per al monument a Vladímir Maiakovski a Moscou
* Artista del Poble de l'URSS (1963).
* Premi Estatal de la RSFSR Repin (1976) - per al monument a S. A. Iessenin a Riazan
* Medalla d'Or de l'Acadèmia Russa de les Arts (1983) - per al monument Pàvel Tretiakov a Moscou
* Orde de la Bandera Roja del Treball
* Medalla per la Tasca Meritòria durant la Gran Guerra Patriòtica de 1941-1945.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Biography» (en anglès). [Consulta: 18 febrer 2016].
* ↑ Воронов, 1984, p. 43 i 45, il.82.
* ↑ Воронов, 1984, il.83.

## Bibliografia

* Воронов Н.В.. Советская Монументальная Скульптура 1960-1980 (en rus). Москва: Искусство, 1984.
# Ahsan Manzil

Ahsan Manzil (en bengalí: আহসান মঞ্জিল) fou el palau residencial i del seu oficial de la Família Nawab a Bangladesh. Aquest magnífic edifici està situat a Kumartoli al llarg de les ribes del riu Buriganga a Dhaka, Bangladesh. La construcció d'aquest palau es va iniciar l'any 1859 i es va acabar el 1869. Està construït seguint l'estil Indo-Saracenic. Per preservar la cultura i la història de la zona, el palau va esdevenir el Museu Nacional de Bangladesh el 20 de setembre de 1992.

## Referències

* ↑ http://archnet.org/library/sites/one-site.tcl?site_id=1288 Arxivat 2006-02-08 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.bangladesh-travel-assistance.com/history-ahsan-manjil/

## Bibliografia

* Taifoor,S.M. Glimpses of Old Dacca, Dhaka, 1956
* Muntasir Mamun, Dhaka: Smriti Bismritir Nogori, vol1, Anyna Publishers 2008, Ahsan Majil, pg39
* Asiatic Society of Bangladesh, Banglapedia, vol 1
* Dani, A.H. Muslim Architecture of Bengal, Dhaka 1961
# Cal Daran (Guissona)

Cal Daran és una obra de Guissona (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici de tres plantes arrebossat. La planta baixa és de carreus de pedra ben tallats. S'accedeix a l'edifici a través d'una porta rectangular amb motllures en forma de mènsula als respectius angles. El centre de la línia presenta una motllura geomètrica. La porta de fusta té diferents relleus geomètrics. Les dues plantes superiors són força austeres amb una porta balconera centrada a la façana i el seu respectiu balcó de forja.
(Text procedent del POUM)

## Referències

* 1 2 «Cal Daran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2021].
# Matteo da Campione

Matteo da Campione (Campione d'Itàlia, circa del 31 de maig de 1335 - 24 de maig de 1396, Monza) va ser un escultor i arquitecte italià del gòtic. És principalment conegut pel seu treball a la catedral de Monza al nord de Milà.

## Biografia

La seva data de naixement no està documentada de manera precisa, tanmateix, pertany al grup d'aquells picapedrers llombards, originaris de la zona dels llacs, coneguts com els Mestres de Campione i que estaven actius al nord d'Itàlia a la fi del segle xii fins al final del segle xiv. El nom da Campione es va donar a causa de la procedència geogràfica, no constitueix un nom familiar.
A mitjan segle xiv, Matteo va rebre l'encàrrec pel Visconti de Milà, per a la transformació de la catedral de Monza, on, mitjançant la realització de la doble funció de l'arquitecte i escultor, va ser l'autor de la façana, el baptisteri i el púlpit.
Va morir l'any 1396 i està enterrat en la Capella del Roser a l'interior de la catedral. L'epitafi de Matteo es troba en la paret exterior de la capella i la inscripció d'aquesta placa, diu en caràcters gòtics i en llatí:
| « | HIC IACET ILLE MAGN(US) EDIFICATOR DEVOT(US) M(A)G(ISTE)R M(A)THE(US) DE CAMPIOLIONO Q(UI) HIUS SACRO STANTE ECCL(ESI)E FATIEM EDIFICAVIT EVANGELIZATORIUM AC BABTISTERIUM Q(UI) OBIIT ANNO D(OM)INI MCCCLXXXXVI DIE XXIIII MENSIS MAII | » |

## Referències

* ↑ Welch, 1995, p. 82-83.
* ↑ Merati, 1963, p. 155-158.
* ↑ Frisi, 1841, p. 23.

## Bibliografia

* Merati, A. «Alla ricerca dei resti dello scomparso battistero monzese di Matteo da Campione» (en italià). Arte lombarda VIII, 1963.
* Welch, Evelyn. Art and Authority in Renaissance Mila (en anglès). Yale University Press, 1995. ISBN 9780300063516 [Consulta: 5 agost 2014].
* Frisi, Antonio Francesco. Giuseppe Marimonti. Memorie storiche di Monza e sua corte. compilate sull'opera del canonico A.-F. Frisi e continuate dal prof. G. Marimont (en italià), 1841 [Consulta: 5 agost 2014]. «digitalizat per Universitat d'Oxford el 24 d'abril de 2006»
# Casa Senyorial de Tiņģere

La Casa Senyorial de Tiņģere (en letó: Tiņģeres muižas pils) coneguda també com a Dižstende és una casa senyorial a la històrica regió de Curlàndia, al Municipi de Talsi a l'oest de Letònia.
L'edifici va ser construït el 1805 pel baró Johann von Bach. Allotja l'escola primària Tingere des de 1927, i també és utilitzat, els diumenges, per la congregació luterana Ķurbe.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# (169) Zelia

(169) Zelia és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides descobert per Prosper Mathieu Henry des de l'observatori de París, França, el 28 de setembre de 1876. Rep el nom en honor d'una neboda de Camille Flammarion. Zelia orbita a una distància mitjana del Sol de 2,358 ua, i pot allunyar-se'n fins a 2,667 ua i apropar-se fins a 2,049 ua. La seva inclinació orbital és 5,5° i l'excentricitat 0,131. Empra 1322 dies a completar una òrbita al voltant del Sol.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglés). 5a edició. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «(169) Zelia» (en anglés). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 13 juliol 2015].

## Enllaços externs

* «(169) Zelia» (en anglés). Minor Planet Center. [Consulta: 13 juliol 2015].
Viccionari