OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Parc Nacional del Chobe

El Parc Nacional del Chobe (Chobe National Park), al nord de Botswana, és una de les majors concentracions de caça dins Àfrica. Per extensió és el tercer parc del país després de la Reserva de Caça del Kalahari Central (Central Kalahari Game Reserve) i el Parc Nacional Gemsbok (Gemsbok National Park), i és la més diversificada. També és el primer parc nacional del país. Originàriament la zona estava habitada pels boiximans.
En aquest parc el rei Joan Carles I va patir un accident en un safari d'elefants l'abril de 2012.

## Geografia

El parc es subdivideix en 4 zones, cadascuna de les quals correspon a un ecosistema diferent:
* La zona Serondela (o Chobe riverfront), és a l'extrem nord-est del parc, hi ha molta pressió sobre la vegetació exercida pels elefants. Hi discorre el riu Chobe on van a beure els animals especialment durant l'estació seca que va de maig a octubre. Aquesta és la zona del parc més visitada., en part per la seva proximitat a les Cascades Victòria.
* Savuti Marsh area, de 10.878 km² d'extensió a l'oest del parc. És la resta d'un gran llac. Actualment s'inunda estacionalment. Hi ha molt sabana i herbassars on pasturen molts animals salvatges. Hi ha migracions anuals de zebres.
* Linyanti Marsh, situada al nor-oest adjacent al riu Linyanti. Hi ha bosc de ribera, arbredes obertes i llacunes amb també planes inundables. Hi ha grans concentracions de lleons, lleopards, gosso salvatges africans, antílops, hipopòtams i elefants. També s'hi troben cocodrils i molts ocells.
* Entre Linyanti i els pantans de Savuti i ha una zona càlida i seca principalment ocupada per l'arbreda de Nogatsaa. S'hi trobe elands.

## Concentracions d'elefants

S'estima que en aquest parc hi ha uns 50.000 elefants, potser la concentació d'elefants major d'Àfrica, tanmateix l'any 1990 només eren uns pocs milers.
El tipus d'elefant és l'elefant de Kalahari. Els seus ullals són força curts potser per la deficiència en calci dels sòls de la zona.
Tants elefants causen danys en la vegetació en algunes zones. De fet, hi ha controvèrsia sobre la manera com s'ha de gestionar aquest excés de població d'elefants.
Durant l'estació seca els elefants s'agrupen a la zona dels rius Chobe i Linyanti. Fan una migració de 200 km cap a la part sud-est del parc.

## Turisme

Les reserves s'han de fer amb anticipació, hi ha tres llocs principals d'acampada dins del parc: a Ihaha, Savuti, (172 km al sud-oest de la porta de Sedudu) i el campament de Linyanti.
Es fan servir veicles 4x4 per fer els trasllats entre campaments, ja que les carreteres no estan en gaire bon estat essent millors prop del riu Chobe. No hi ha infraestructura entre Maun i Kasane.

## Referències

* ↑ «Elephant culls in Chobe». .

## Enllaços externs

* Official Botswana Government page on Chobe National Park
* Chobe National Park website
# Pseudoeurycea tlilicxitl

Pseudoeurycea tlilicxitl és una espècie d'amfibi urodel (salamandres) de la família Plethodontidae. És endèmica de Mèxic.
Els seus hàbitats naturals inclouen boscos tropicals o subtropicals secs i montans humits.
# Museu Arqueològic d'Andros

El Museu Arqueològic d'Andros és un museu de Grècia. Està situat a la capital de l'illa d'Andros, a l'arxipèlag de les Cíclades.
Stamos Papadakis va dissenyar l'edifici del museu, que estigué patrocinat per la «Fundació Goulandris»; l'inauguraren al 1981.
El museu conté una col·lecció d'objectes procedents de jaciments arqueològics de l'illa. Entre aquests, n'hi ha de Zagorà, pertanyents al període geomètric; una col·lecció d'estàtues de períodes compresos entre l'època arcaica i la romana; inscripcions de diversos períodes i obres escultòriques de l'època romana d'Orient.
* Figureta femenina de terracota del s. V ae
* Estàtua d'Hermes, còpia d'època romana d'una estàtua clàssica de Praxíteles
* Relleu de marbre del període romà d'Orient (s. IX o X)

## Referències

* ↑ Museo Arqueológico de Andros en la página del Ministerio de Cultura de Grecia: historia (en griego)
* ↑ Museo Arqueológico de Kímolos en la página del Ministerio de Cultura de Grecia: descripción Arxivat 2018-01-02 a Wayback Machine. (en griego)
# Guildhall School of Music and Drama

La Guildhall School of Music and Drama (GSMD) és una escola de música i arts dramàtiques fundada en 1880 a la ciutat de Londres, Gran Bretanya. La primera Guildhall School es trobava en un vell magatzem de Aldermanbury; no obstant això, aquestes instal·lacions aviat van quedar massa petites, per la qual cosa Sir Horace Jones, arquitecte de la City va dissenyar un edifici de nova planta al carrer John Carpenter, el qual va obrir les portes en 1886. Amb anterioritat a 1935 va ser coneguda com la Guildhall School of Music.
En aquest centre fou professor de violí Henry Such. La GSMD ofereix cursos de graduat i postgraduat, col·labora (juntament amb el Trinity College of Music) com a centre públic examinador, i té un departament per a nens i joves.
Entre els seus graduats més notables es troben: Orlando Bloom, Owen Brannigan, Daniel Craig, Paul Daniel, Jacqueline du Pré, Jeillo Edwards, Alan Fleming-Baird, Tasmin Little, Benjamin Luxon, George Martin, Ewan McGregor, la cantant mexicana Jeanette Macari, la violinista Leticia Moreno, Liam Noble, Anne-Sofie von Otter, Felicity Palmer, Philip Pickett, William Primrose, la pianista Rosalind Runcie, el baríton Bryn Terfel, Al Weaver, Debbie Wiseman, Jonathan Ansell, Matthew Stiff, Mike Christie, Ben Thapa, Beatrice Chia i les cantants Stacey Kent i Louise Tucker.

## Referències

* 1 2
* ↑ Edita Enciclopèdia Espasa, vol. 57, pàg. 305. (ISBN 84-239-4558-8)

## Enllaços externs

* Pàgina web de la GSMD
* City selects preferred Milton Court developer Arxivat 2008-09-05 a Wayback Machine. (June 2006)
* Guildhall School seeks new extension Arxivat 2006-05-06 a Wayback Machine. (February 2006)
* Trinity Guildhall at the Trinity College, London Arxivat 2007-01-10 a Wayback Machine.
# Oscaecilia elongata

Oscaecilia elongata és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae. És endèmica de Panamà. Els seus hàbitats naturals inclouen boscos secs tropicals o subtropicals, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.
# Omòplats de la cova d'El Castillo

Els Omòplats de la cova d'El Castillo són un conjunt de trenta-tres omòplats, trobats a la cova d'El Castillo, amb figures gravades zoomorfes, geomètriques i traços, i que presublimente s'atribueixen al Solutrià tardà o Magdalenià inicial i que pel seu estil es pot dir que, al costat dels omòplats d'Altamira, pertanyen a un estil regional únic. Actualment es conserven en el Museu Arqueològic Nacional d'Espanya a Madrid.

## Troballa

Fitxer:Puente Viesgo (Santander) |miniatura|Cova d'El Castillo, el 1909 amb l'abat Henri Breuil (amb sotana), Hugo Obermaier (al fons), Hermilio Alcalde del Río (centre amb barret a la mà) i Albert I de Mònaco (assegut a la dreta) . Van ser trobats a la campanya de 1911, part de l'excavació de 1910 a 1914 dirigida per Hugo Obermaier i amb col·laboracions tan importants com la de Henri Breuil, a la cova d' El Castillo a Puente Viesgo (Santander), encara que després van ser traslladats a França per al seu estudi i van romandre inèdits, tots menys un, fins a la seva publicació per Almagro Basch el 1976.

## Descripció

La tècnica de les representacions és la del ratllat múltiple dels caps i colls, especialment de cérvoles. Aquest estil apareix a altres objectes de l'art moble sobre suports semblants en jaciments francesos.
Els motius decoratius que presenten les peces s'agrupen en una sèrie de tipus:
* Figures realistes
* Marques simples
* Trossos longitudinals simples
* Motius a base de traços longitudinals que es mostren cap a formes tancades
* Associacions de trossos rectilinis
* Formes tancades
* Estries

## Cova d'El Castillo

Les coves d'El Castillo és un conjunt de quatre cavitats amb art rupestre paleolític, declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el 2008. Les quatre coves alberguen art rupestre, del paleolític superior, de diverses èpoques i estils, estant l'abric de la de cova d'El Castillo la que posseeix el jaciment arqueològic més important, amb una potència de fins a catorze metres.

## Vegeu també

* Cova d'Altamira

## Referències

* ↑ Montes Bermúdez, 1978-1979, p. 31-35.
* ↑ «Prehistoria Omóplato decorado de la Cueva del Castillo» (en castellà). [Consulta: 12 gener 2016].
* ↑ Valdivia, Jesús. Omóplatos decorados de la cueva del Castillo. Serie=Tesoro a tesoro: descúbrelos (PDF) (en castellà). Museo Arqueológico Nacional de Madrid, 2011. NIPO: 551-09-006-X [Consulta: 12 gener 2016]. Arxivat 2015-12-26 a Wayback Machine.
* ↑ Almagro Basch, Martín «Los omóplatos decorados de la cueva de “El Castillo”. Puente Viesgo (Santander)» (PDF) (en castellà). Monografías arqueológicas número 2. Museo Arqueológico Nacional de Madrid, 1976 [Consulta: 12 gener 2016].
* ↑ Cabrera Valdés, Victoria. El Yacimiento de La Cueva de El Castillo (Puente Viesgo, Santander) volumen=XXI (en castellà). Biblioteca Prehistórica Hispana, 1984. ISBN 84-00-05754-6.

## Bibliografia

* Montes Bernández, Ricardo «Los omóplatos de la cueva de Altamira» (PDF) (en castellà). Cuadernos de Prehistoria y Arqueología de la Universidad Autónoma de Madrid volumen 5-6, 1978-1979. ISSN: 0211-1608 [Consulta: 31 desembre 2015].

## Enllaços externs

* Sobre Victoria Cabrera Valdés
# Hutaym

Hutaym són una tribu del nord-oest de l'Aràbia Saudita, però també el nom que es dona en general a les tribus de l'Aràbia oriental; el seu hàbitat principal és la regió de Khaybar al nord de Medina. Els hutaym són considerats àrabs no nobles. El cap de la fracció Al Barrak és el seu cap suprem. El 1963 portava el nom de Nahi ibn Barrak. Altres fraccions són els al kaladan, els al shumaylan, els nawamisa i els fuaykat.

## Sulayb

Els sulayb són una tribu que habita als deserts entre l'Aràbia Saudita, Síria, Jordània i l'Iraq. Pertanyen al grup hutaym. Són considerats pàries i de possible origen sabeu i religió cristiana o jueva (originalment), però ells es consideren àrabs i són bons musulmans. Els hutayms i, per tant, els sulaybs no es poden casar amb membres d'altres tribus beduïnes. Els sulaybs vivien en les pitjors regions on a vegades ni els beduïns podien viure. Després de la revolta dels Ikhwan els sulayb van rebre una compensació per la pèrdua de les seves terres de pastura a l'Aràbia Saudita; el 1937 se'ls va obrir el dret a entrar a l'exèrcit i policia a l'Iraq; A la II Guerra Mundial van entrar a l'exèrcit de Kuwait. Després de la guerra van adoptar en general arreu un tipus de vida sedentari. El terme sulayb com a categoria social inferior fou abolit a l'Aràbia Saudita el 1990.

## Bibliografia

* ↑ Enciclopèdia de l'Islam, IX, 849 i 850
* ↑ H. Philby, The land of Midian, Londres 1957
# Motor d'arrencada

El motor d'arrencada és un motor elèctric, la funció del qual és, tot fent-lo girar, posar en marxa el motor de l'automòbil. Per aquest motiu, sol ser un motor d'elevada potència. Funcionament El sistema d'arrencada està constituït pel motor d'arrencada, l'interruptor, la bateria i el cablejat. El motor d'arrencada és activat amb l'electricitat de la bateria quan es gira la clau de posada en marxa, tancant el circuit i fent que el motor giri. El motor d'arrencada connecta amb el cigonyal del motor de combustió per un pinyó conegut com a pinyó BENDIX de pocs dents amb una corona dentada reductora que porta incorporada el volant d'inèrcia del motor tèrmic. Quan el volant gira més ràpidament que el pinyó, el BENDIX es desacobla del motor d'arrencada mitjançant roda lliure que ho desengrana, evitant danys per excés de revolucions. En el cas dels automòbils, el motor d'arrencada es desacobla mitjançant una palanca activada per un solenoide (un electroimant) que està subjecte al cos del motor d'arrencada. En altres casos (motocicletes i aviació lleugera) el relé va muntat separat i només alimenta el corrent; l'acoblament / desacoblament del pinyó BENDIX es realitza per inèrcia i roda lliure, amb una estriadura en espiral. Quan arrenca el motor tèrmic la diferència de velocitats expulsa al pinyó cap enrere. En els motors grans (vehicles industrials, etc.) el pinyó es desplaça juntament amb l'induït o rotor, per mitjans electromagnètics. En un inici engrana mitjançant una alimentació en paral·lel de les bobines inductores. Quan s'acobla la força s'incrementa perquè s'alimenta amb una bobina inductora en sèrie. El procés acaba quan es talla l'alimentació al relé, que també està integrat amb el motor d'arrencada.

## Bibliografia

* García Valls, Desiderio; Casas Rabano, Ignacio; Ruiz Carrasco, Juan Vicente; Buchon i Tomás, Joan-Carles. Vocabulari d'automoció. València: Conselleria de Cultura, Educació i Ciència (Generalitat Valenciana), 1986. ISBN 8475791417.
# Volta de quadrant d'esfera

La volta de quadrant d'esfera, coneguda també com a volta de quart d'esfera, volta de racó de forn, volta de forn o semicúpula, és una volta igual a la meitat d'una esfera i s'utilitza per a cobrir un absis semicircular.
En l'edificació monumental occidental la volta de quadrant d'esfera comença a ésser utilitzada amb certa freqüència en la basílica civil romana, per a cobrir l'absis on se situava el tribunal, i també en altres edificacions, com les termes de Caracal·la. Posteriorment, amb l'establiment del cristianisme com a religió oficial, moltes basíliques es transformen en llocs de culte, i molts dels nous temples construïts mantenen l'esquema basilical, com Sant Pau Extramurs, a Roma.
Ja en període romà d'Orient, en l'obra emblemàtica de Santa Sofia, la coberta de l'espai central està formada per cúpules i voltes de quadrant d'esfera, i en moltes de les obres posteriors els absis mantenen la volta de quadrant d'esfera, com en el cas de les basíliques principals de Ravenna: Sant Vidal, Sant Apol·linar in Classe i Sant Apol·linar el Nou.
Els períodes següents mantenen la volta de quadrant d'esfera per a cobrir els absis. Així ocorre en l'art visigòtic, com en les capçaleres de San Miguel de los Fresnos, a Fregenal de la Sierra, o Santa María de Melque, a San Martín de Montalbán.; en el romànic, poden servir d'exemple els tres absis de la capçalera de l'església del monestir de Santa Maria de Mave, a Aguilar de Campoo;

## Galeria fotogràfica

* Absis i tabernacle de Sant Pau Extramurs de Roma.
* Sostre parcial de Santa Sofia d'Istambul.
* Absis de Sant Apol·linar in Classe de Ravenna.
* Absis de Sant Vidal de Ravenna.
* Absis central de Santa María de Mave.

## Referències

* ↑ Lajo 2002: p. 206.
* ↑ Pijoán 1999: V, pp. 159 i 488.
* ↑ Pijoán 2000: VII, pp. 208-209.
* ↑ Pijoán 2000: VII, pp. 353-376.
* ↑ Utrero Agudo 2006: p. 76.
* ↑ Torres Balbás 1931: p. 58.

## Bibliografia

* Lajo, Rosina; Surroca, José (il.). Lèxic d'art. Madrid: Akal, 2002. ISBN 84-460-0227-2 [Consulta: 12 agost 2015].
* Pijoán, José. Summa Artis: Historia General del Arte (en castellà). vol. V. El arte Romano hasta lamuerte de Diocelciano. Arte Etrusco y Arte Helenístico despues de la toma de Corinto. 19a. ed.. Madrid: Espasa Calpe, 1999. ISBN 84-239-5205-3.
* Pijoán, José. Summa Artis: Historia General del Arte (en castellà). vol. VII. Arte cristiano peimitivo, Arte Bizantino: Hasta el saqueo de Constantinopla por los cruzados el año 1204. 11a. ed.. Madrid: Espasa Calpe, 2000. ISBN 84-239-5207-X.
* Torres Balbás, Leopoldo «Iglesias románicas españolas con bóvedas de cañón en las naves laterales de eje normal al del templo» (en castellà). Archivo Español de Arte y Arqueología, v. VII, 1931, pp. 49-88. ISSN: 0210-4180 [Consulta: 19 agost 2015].
* Utrero Agudo, María de los Ángeles. Iglesias tardoantiguas y altomedievales en la península ibérica: análisis arqueológico y sistemas de abovedamiento. Madrid: Consejo Superior de Investigaciones Científicas, 2006. ISBN 978-84-00-08510-0 [Consulta: 18 agost 2015].
# Can Rodeja i Can Racó

Can Rodeja i Can Racó és una obra de Banyoles (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici que ens manifesta, d'entrada, l'ús de diferents tipus d'aparell. D'aquesta manera, veiem com a la part inferior hi ha una alternança de carreus ben treballats amb altres de mides més primes (petites lloses). El registre o tram del mig, podria quedar emmarcat entre les dues motllures, tot i que la finestra, la qual limita l'espai del segon registre, sobresurt de susdites motllures. Aquest nivell presenta un parament de carreus ben escairats. L'últim registre, es correspon a l'espai de les golfes, fora de dues fileres de carreus ben escairats, l'aparell és de pedra molt desigual. Si la concomitància és força visible en el parament, no deixa tampoc de ser-hi present quant a la disposició dels elements d'obertura.
A la part inferior, la porta d'arc de mig punt adovellat té les dovelles superiors acomodades al marc de l'arcada cegues, que segurament hauria estat una obertura porxada anterior. Al primer pis hi veiem una finestra rectangular emmarcada, i, a l'últim pis l'obertura a les golfes. A la façana lateral hi tenim un parament igual, així com a cada registre d'elements i figuren finestres de mides i formes diferents. A la part inferior, petites finestres de forma quadrada, i emmarcades, mentre que el mig o primer pis, trobem finestres rectangulars, emmarcades i amb ampit. Coberta de teules àrabs, amb un seguit de teules per a la recollida de l'aigua de pluja a mode d'incipient ràfec. A sota de la mateixa s'hi presenta una motllura decorativista tot alternant dents de serra i trossos de teules trencades.

## Història

L'edifici és considerat com una de les més antigues construccions banyolines. Després de la conjunció de Can Rodeja i Can Racó va donar com a resultat l'actual estructura, i el seu del Centre Excursionista de Banyoles. La seva ubicació és al carrer del Puig que comunica l'actual pl. del Teatre (abans anomenada pl. Antiga) i a la vegada amb l'actual carrer Mossèn Pere Dausà (tocant els murs del monestir). L'any 1421 se l'anomenava "pl. del Puig", on primitivament se celebraven els mercats.

## Referències

* 1 2 3 «Can Rodeja i Can Racó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Parvicaecilia pricei

Parvicaecilia pricei és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae.
És endèmica de Colòmbia. Els seus hàbitats naturals inclouen boscos secs tropicals o subtropicals, montans secs, pastures, plantacions, jardins rurals, zones prèviament boscoses ara molt degradades i zones d'irrigació.

## Referències

* ↑ «Microcaecilia pricei (Dunn, 1944)» (en anglès). Amphibian Species of the World. The American Museum of Natural History. [Consulta: 7 juliol 2019].
* ↑ IUCN «Microcaecilia pricei» (en anglès). The IUCN Red List of Threatened Species, 11-07-2017. DOI: 10.2305/iucn.uk.2018-2.rlts.t59588a85909346.en..
* ↑ Acosta, Andrés R. «Microcaecilia pricei» (en castellà). Lista de anfibios de Colombia, 2011-2019. [Consulta: 7 juliol 2019].
# Imru-l-Qays ibn an-Numan

Imru-l-Qays ibn an-Numan fou un rei làkhmida fill d'an-Numan (II) ibn al-Àswad. S'ha suggerit que era menor d'edat a la mort del seu pare en combat el 504 i per això aparegué un suposat usurpador no làkhmida que va governar tres anys, anomenat Alqama Abu-Yàfur (504-507), però encara que el pare va morir segurament no molt gran, les dades són inconsistents, ja que el seu fill i successor era un guerrer actiu el 514 i, per tant, havia d'haver nascut abans del 500, quan el seu pare ja havia de tenir pel cap baix prop dels 20 anys. Fou vassall dels perses sassànides. Se suposa que va morir el 514 i el va succeir el seu fill al-Múndhir (III) ibn Imri-l-Qays.

## Referències

Enciclopèdia de l'Islam, V, 637
# Copa Centreamericana de la CONCACAF

La Copa Centreamericana de la CONCACAF (en anglès: CONCACAF Central American Cup) és una competició futbolística anual organitzada per la CONCACAF. És disputada per clubs d'Amèrica Central i serveix com a classificació per a la Copa de Campions de la CONCACAF.
El 21 de setembre de 2021 la CONCACAF anuncià plans per expandir la Lliga de la CONCACAF de futbol de 16 a 27 equips, començant el 2024. Com a part d'aquesta reestructuració, les competicions regionals de Nord-amèrica, Amèrica Central i Carib també es reestructuraren. Així el 2023 la Copa Centreamericana de la CONCACAF reemplaçà la CONCACAF League com a únic mètode de classificació per a la Copa de Campions de la CONCACAF per a equips d'Amèrica Central.
Resum dels principals campionats de la CONCACAF de clubs:
Continentals :
| Campionat de la CCCF (1959-1961) Lliga/Copa de Campions (1962-avui) Recopa de la CONCACAF (1991-1998) Copa Gegants de la CONCACAF (2001) |||
| Amèrica del Nord | Amèrica Central | Carib |
| Superlliga Nord-americana (2007-2010) Campeones Cup (2018-avui) Leagues Cup (2019-avui) | Copa Interclubs UNCAF (1971-2007) Lliga de la CONCACAF (2017-2022) Copa Centreamericana (2023-avui) | Campionat de clubs CFU (1997-2022) Caribbean Club Shield (2018-avui) Copa del Carib (2023-avui) |

## Format

El torneig s'estructurà en una fase de grups i una fase eliminatòria. Durant la fase de grups, els 20 equips es dividiren en quatre grups de cinc. Els dos primers equips de cada grup passen a la fase eliminatòria. La fase eliminatòria consta de quatre rondes més una ronda de play-in per als perdedors dels quarts de final.
Els quatre guanyadors de quarts de final i dos del play-in es classifiquen per la Copa de Campions de la CONCACAF.
Els 20 equips participants són:
* 3 clubs de Costa Rica
* 3 clubs de El Salvador
* 3 clubs de Guatemala
* 3 clubs de Hondures
* 3 clubs de Panamà
* 2 clubs de Nicaragua
* 1 club de Belize
* 2 places extra per diversos criteris.

## Historial

| Any | Campió | Resultat | Finalista |
| 2023 | Alajuelense | 3-0, 1-1 | Real Estelí |
| 2024 | Alajuelense | 1-1, 2-1 | Real Estelí |

## Referències

* ↑ «Concacaf launches Concacaf Champions Cup». www.CONCACAF.com. CONCACAF, 06-06-2023. [Consulta: 6 juny 2023].
* ↑ «Concacaf announces expanded Champions League starting in 2024». MLSSoccer.com, 21-09-2021. Arxivat de l'original el 21 September 2021.
* 1 2 3 «Concacaf announces qualification criteria for Confederation's expanded Champions League starting in 2024». Concacaf, 01-06-2022. Arxivat de l'original el 1 June 2022. [Consulta: 20 juny 2022].
* ↑ «Concacaf announces qualification criteria update for 2023 Concacaf Central American Cup». Concacaf, 03-08-2022. [Consulta: 3 agost 2022].
* ↑ «Concacaf confirms important details for 2024 Concacaf Central American Cup». Concacaf, 09-05-2024. [Consulta: 9 maig 2024].
# Caecilia albiventris

Caecilia albiventris és una espècie d'amfibi de la família Caeciliidae endèmica de Surinam que habita en boscos tropicals o subtropicals humits i a baixa altitud, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.

## Referències

* ↑ «Caecilia albiventris Daudin, 1803» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «AmphibiaWeb - Caecilia albiventris». [Consulta: 21 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia albiventris: IUCN SSC Amphibian Specialist Group: The IUCN Red List of Threatened Species 2018: e.T59502A99288206» (en anglès). UICN Red List, 28-11-2017. DOI: 10.2305/iucn.uk.2018-1.rlts.t59502a99288206.en.
* ↑ «Caecilia albiventris Daudin, 1803 | Amphibian Species of the World». American Museum of Natural History. [Consulta: 21 octubre 2024].