OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Kan Masuda

Kan Masuda (japonès: 増田感) (prefectura de Nara, 1950), és un escultor japonès.
És conegut sobretot a Espanya i al Japó. La seva obra consisteix principalment en obres escultòriques de caràcter acústic (moltes vegades fetes amb fusta) i amb la capacitat de fer diversos sorolls i sonoritats. La seva obra s'enquadra dins de l'art contemporani i de l'escultura mediambiental i sonora.
Viu a Barcelona des de l'any 1980, però visita el Japó freqüentment, on també resideix.

## Biografia i obra

Kan Masuda va néixer a la Prefectura de Nara, Japó, l'any 1950.
Es matriculà a la Universitat d'Osaka, on va estudiar Belles Arts, més concretament art escultòric, l'any 1972.
Després de fer algunes exposicions, Masuda va anar a viure a Granada l'any 1976, i, més tard, a Barcelona on resideix des de l'any 1980.
L'any 1981 va participar en una exposició d'escultura contemporània a la La Seu d'Urgell. Va ser llavors quan Masuda començà a estudiar el campanar del Temple Expiatori de la Sagrada Família i també va construir uns prototips de campanes tubulars per al campanar de la Sagrada Família. Ell considera a Antoni Gaudí i Cornet com a una influència. Masuda va col·laborar a la Reial Càtedra Gaudí i amb la Universitat Politècnica de Catalunya. L'any 1982 va fer una exposició a la Fundació Joan Miró.
L'any 1984 Kan Masuda participà en l'exposició en memòria del centenari de Gaudí, a la Reial Càtedra Gaudí. I l'any 1989, va fer una exposició a la Casa de la Caritat de Barcelona.
L'any 1999 va començar al projecte Kumanokodo i The Way of St. James. L'any següent, Masuda va presentar la seva obra anomenada Rising Sun Bell (La campana del Sol Naixent), i va ser col·locada temporalment a l'Expo Main Pavilion al Museu d'Art Modern de Wakayama, Japó. Per aquesta obra, Masuda va rebre un premi cultural per part del govern de Wakayama.
L'any 2009 començà un nou projecte a partir del desastre forestal de Collserola d'aquell mateix any. El projecte s'anomenà Mensaje del bosque: Voz de Raíz ('Missatge del Bosc: Veu d'Arrel') i va tenir lloc al Parc Natural de Collserola i també a Vallvidrera, el Tibidabo i les Planes.

## Referències

* ↑ «"La Mirada"». [Consulta: 13 juny 2022].
* ↑ «Kan Masuda 1982's exposition». [Consulta: 30 maig 2022].
* ↑ Sama, Antonio. "El manifiesto del girasol: Una obra maestra de Gaudí: «El Capricho» de Comillas". Barcelona: Ediciones Universidad Catalana, 2014, p. 52. ISBN 978-84-8102-722-8.
* ↑ Casa de la Caritat, Centre de Cultura Contemporania de la. Kan Masuda, escutures sonores: de l'1 al 31 de marc de 1989 a l'edifici de les dones de l'antiga Casa de la Caritat, Barcelona. Barcelona: Centre de Cultura Contemporania de Barcelona, 1989, p. 302.
* ↑ «Voz de Raíz». [Consulta: 13 juny 2022].

## Enllaços externs

* Kan Masuda - Lloc web oficial
# La Saleta (Vilobí del Penedès)

La Saleta és una masia de Vilobí del Penedès (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia situada prop de la carretera de Vilafranca a Guardiola de Font-rubí. És de planta rectangular i coberta a dues vessants. Consta de planta baixa, pis i golfes. A la planta baixa hi ha el portal d'accés, d'arc de mig punt adovellat, i una finestra d'arc conopial. A les cantoneres hi ha carreus de pedra tallada. Tant al pis com a les golfes les obertures són de forma rectangular.

## Referències

* ↑ «La Saleta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2017].
# Maria Bakunin

Maria Bakunin (també coneguda com a Marussia Bakunin) Krasnoiarsk, Rússia, 2 de febrer de 1873 - Nàpols, 17 d'abril de 1960) va ser una química i farmacèutica italiana i biòloga.

## Educació

Bakunin, també com a estudiant jove, va ser «preparadora» en la Universitat Frederic II laboratori químic de Nàpols, on el 1895 es va graduar en química amb una tesi de grau en estereoquímica.

## Carrera

Seguint la seva graduació, Bakunin va rebre el premi de l'Acadèmia en física i matemàtica a Nàpols el 1900. Al 1909 va ensenyar química aplicada a la Scuola Superiore Politecnica a Nàpols, on el 1912 va esdevenir acadèmica a Silla en Química Tecnològica Aplicada.
L'any 1906 Bakunin va ser part d'un grup que va estudiar l'erupció del Mont Vesuvi, i el 1909 va compilar un mapa geològic d'Itàlia. Formant part del projecte de mapa, va estudiar la pissarra bituminosa i els dipòsits ictiolítics de muntanyes a la Província de Salern d'Itàlia. Continuant això, de 1911 a 1930, Bakunin va treballar com a assessora de companyies i governs locals interessats en desenvolupament industrial de mines d'ictiol al districte de Giffoni (Monti Picentini).
Després de la Segona Guerra Mundial va treballar amb Benedetto Croce per reconstruir l'Accademia Pontaniana, i el 1944 en fou escollida presidenta. Durant la seva presidència, Bakunin va fer restaurar la biblioteca de l'Acadèmia.

## Família

Maria era filla del filòsof revolucionari Mikhaïl Bakunin i la seva dona Antonia Kwiatkowska, i tia del famós matemàtic Renato Caccioppoli. La història diu que el 1938 Renato va estar empresonat després de pronunciar un discurs en contra del feixisme, però Maria va ser capaç d'obtenir la seva alliberació per tal com va persuadir els jutges que Renato no sabia el que es feia perquè era dement, per la qual cosa va ser internat en un hospital psiquiàtric.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Ciardi, Marco; Focaccia, Miriam. Maria Bakunin (1873-1960). European Women in Chemistry. John Wiley & Sons, 2011 [Consulta: 5 desembre 2011].

## Bibliografia

* Nicolaus, Rodolfo Alessandro «Ricordo di Maria Bakunin». Atti dell'Accademia Pontaniana LII [Napoli], 2004, pàg. 27–32.
* Mongillo, Pasqualina. Marussia Bakunin, una donna nella storia della chimica. Rubbettino, 2008.
* Ciardi, Marco; Focaccia, Miriam. Maria Bakunin (1873-1960). European Women in Chemistry. John Wiley & Sons, 2011 [Consulta: 5 desembre 2011].

## Enllaços externs

* Sitio oficial Arxivat 2021-05-13 a Wayback Machine.
# Nebbiolo

La nebbiolo és un cep de raïm negre originari del Piemont (Itàlia). Els raïms són de mida mitjana, amb forma alada i força compactes. Les baies són rodones, de color morat i de pell prima i dura. La fulla és de mida mitjana i pentagonal.

## Ampelografia

És una varietat de cicle llarg, de brotada primerenca (principis d'abril) i maduració molt tardorenca (finals d'octubre), vigorosa i productiva.
Està catalogada amb el número 8.417 al Vitis International Variety Catalogue (VIVC), una base de dades de diverses espècies i varietats del gènere Vitis.

## Característiques agronòmiques

És una planta molt exigent amb la composició dels sòls, preferint les margues calcàries com les que es troben al nord i al sud del municipi d'Alba, a la dreta del riu Tanaro. En ser una varietat de cicle llarg, dona els millor resultats en turons orientats al sud i al sud-oest, orientacions amb més hores de sol.

## Característiques enològiques

Els vins elaborats amb nebbiolo tenen molt bona acidesa i tannicitat, bon cos i graduació alcohòlica elevada. És un raïm adequat per elaborar vins de criança. En nas destaquen les seves aromes florals (pètals de rosa), afruitades (cireres i gerds) i especiades (clau i anís) sobre un lleuger fons animal (pell). En boca són rodons i molt afruitats. En anys freds s'obtenen aromes més herbàcies.

## Història

La primera referència escrita de la varietat és del 1266 en un document de l'Archivio di Stato di Torino, on el raïm Nibiol apareix en una compravenda del castlà de Rivoli.
El nom prové de nebbia, boira en italià, però no és clar si és per l'aspecte del raïm, fosc però cobert per una singular capa cerosa que pot recordar a la boira, o a causa de la maduració tan tardana de la varietat, que sovint fa coincidir la verema amb el període de boires tardorals tan freqüents a la zona.

## Sinonímies

Chiavennasca (Valtellina, Itàlia), Picotendro o Picoutener (Vall d'Aosta i Ivrea, Itàlia), Picotèner (Carema), Prunent o Prünent (Vall d'Ossola, Itàlia) i Spanna (Novara i Vercelli, Itàlia).

## Referències

* 1 2 Robinson, Jancis. Wine Grapes: A Complete Guide to 1,368 Vine Varieties, Including Their Origins and Flavours. HarperCollins US, 2013, p. 1280. ISBN 9780062206367 [Consulta: 13 febrer 2020].
* ↑ Robinson, Jancis. Wine grapes : a complete guide to 1,368 vine varieties, including their origins and flavours. 1st U.S.. Ecco, 2013, p. 1280. ISBN 9780062206367 [Consulta: 13 febrer 2020].
# Amar-Sin

Amar-Sin o Amar-Sina (o Bur-Sin) (vers 1981-1973 aC a la cronologia mínima) fou el tercer rei de la tercera dinastia d'Ur, fill i successor de Xulgi (Shulgi, vers 2029-1982 aC). Es coneixen els noms dels seus 9 anys de regnat.
Va fer campanyes contra Urbilum (Arbela) i altres regions de noms desconeguts: Shashrum, Shurudhum, Bitum-Rabium, Jabru, i Huhnuri. El seu regnat és notable pel seu intent de regenerar antics llocs de Sumer. Va treballar en un ziggurat a Eridu, que no es va acabar i que es pensa que podria estar a l'origen de la llegenda de la "torre de Babel". Durant el seu regnat Eridu fou abandonada, ja que la salinitat de la regió feia l'agricultura inviable.
La Crònica de Babilònia (Weidner) diu: "Amar-Sin... va canviar les ofrenes de grans bous i béns al festival d'Akitu. Estava profetitzat que moriria per la cornada d'un brau, però va morir per la "mossegada" d'una sabata" (trepitjat per un brau?).
El va succeir el seu fill o germà Shu-Sin.

## Referències

* ↑ John Bagnell Bury et al.. The Cambridge Ancient History. Cambridge University Press, 1925, p. 607. ISBN 0521077915.
* ↑ Nom dels anys d' Amar-Sin
# Clavicipitàcies

Clavicipitaceae és una família de fongs de l'ordre dels Hypocreales.

## Particularitats

El tàxon, Clavicipitaceae, és parafilètic, que consisteix en tres clades ben definits, un dels quals inclou membres que també pertanyen a una altra família de fongs (Hypocreaceae).
Aquest grup de fongs és molt heterogeni i inclou fongs que viuen en simbiosi amb plantes, així com paràsits de plantes, insectes i altres fongs.
Molts produeixen alcaloides tòxics per als animals i els humans. Una de les espècies més infames és la banya del sègol (Claviceps purpurea), causant de l'ergotisme, una intoxicació produïda pel consum de gramínies infestades per aquest fong, que provoca una contracció permanent de les fibres musculars.
El fong de les erugues (Cordyceps sinensis) és molt apreciat en la gastronomia i en la medicina tradicional xinesa.

## Gèneres

Aquesta família inclou 43 gèneres, amb 321 espècies.
Gèneres Teleomòrfics (amb cicle sexual conegut)
Aciculosporium — Ascopolyporus—Atkinsonella—Atricordyceps—Balansia — Berkelella — Cavimalum — Cepsiclava — Claviceps — Cordycepioideus — Cordyceps — Dussiella — Epichloë — Epicrea — Helminthascus — Heteroepichloë — Hyperdermium — Hypocrella — Konradia — Loculistroma — Metacordyceps — Moelleriella — Mycomalmus — Myriogenospora — Neobarya — Neoclaviceps — Neocordyceps — Parepichloë — Phytocordyceps — Podocrella — Regiocrella — Romanoa — Shimizuomyces — Sphaerocordyceps — Stereocrea — Torrubiella — Wakefieldiomyces
Gèneres anamòrfics (sense cicle sexual conegut):
Akanthomyces — Aschersonia — Beauveria — Chaunopycnis — Corallocytostroma — Culicinomyces — Drechmeria — Ephelis — Gibellula — Haptocillium — Harposporium — Hirsutella — Hymenostilbe — Isaria — Lecanicillium — Mariannaea — Metarhizium — Microhilum — Neomunkia — Neotyphodium — Nomuraea — Paecilomyces — Pochonia — Polycephalomyces — Pseudogibellula — Simplicillium — Sorosporella — Tolypocladium — Ustilaginoidea

## Referències

* ↑ Sung GH, Sung JM, Hywel-Jones NL, Spatafora JW «A multi-gene phylogeny of Clavicipitaceae (Ascomycota, Fungi): identification of localized incongruence using a combinational bootstrap approach». Mol. Phylogenet. Evol., 44, 3, setembre 2007, pàg. 1204–23. DOI: 10.1016/j.ympev.2007.03.011. PMID: 17555990.
* ↑ Spatafora JW, Sung GH, Sung JM, Hywel-Jones NL, White JF Jr. «Phylogenetic evidence for an animal pathogen origin of ergot and the grass endophytes». Mol. Ecol., 16, 2007, pàg. 1701–1711. DOI: 10.1111/j.1365-294X.2007.03225.x. PMID: 17402984.
* ↑ Kirk PM, Cannon PF, Minter DW, Stalpers JA.. Dictionary of the Fungi. 10th ed. Wallingford: CABI, 2008, p. 150. ISBN 0-85199-826-7.

## Enllaços externs

* C.J. Alexopolous, Charles W. Mims, M. Blackwell et al., Introductory Mycology, 4th ed. (John Wiley and Sons, Hoboken NJ, 2004) ISBN 978-0-471-52229-4
# L'Olívia i el terratrèmol invisible

L'Olívia i el terratrèmol invisible és una pel·lícula d'animació de comèdia dramàtica de 2024 dirigida per Irene Iborra i basada en el llibre La pel·lícula de la vida (2017) de Maite Carranza. S'ha definit com el primer llargmetratge d'animació en català fet íntegrament amb la tècnica de stop-motion. Es tracta d'una coproducció entre companyies d'Espanya, França, Bèlgica i Xile.

## Sinopsi

Després de ser desnonats, l'Olivia, el seu germà petit Tim i la seva mare Íngrid ocupen un apartament buit en un barri perifèric. L'Íngrid, de naturalesa optimista, perd tota la seva energia, i l'Olivia es veu obligada a ocupar el seu lloc cuidant Tim. Per amagar la por i protegir el seu germà de la dura realitat, l'Olivia s'inventa que estan rodant una pel·lícula. Tot i això, la invenció ideada per protegir-los també li causa angoixa, i li genera uns terratrèmols estranys en què cau sense fi. Però aviat s'anirà formant una família-comunitat molt especial que l'ensenyarà a aixecar-se després de les caigudes i a navegar les adversitats. Perquè no sempre podem controlar el que ens passa, però sí que podem escollir la manera de viure-ho.

## Referències

* ↑ «Cinc produccions d'animació catalanes amb participació de 3Cat, al prestigiós Festival d'Animació d'Annecy». 3Cat, 14-06-2024. [Consulta: 17 juny 2024].
* ↑ Salom, Joan Miquel Mas. «'L'Olívia i el terratrèmol invisible' i la màgia de l'stop-motion», 08-06-2024. [Consulta: 17 juny 2024].
* ↑ «Telenotícies - Es roda el primer llargmetratge català d'animació en stop-motion, "L'Olívia i el terratrèmol invisible" - Llengua de signes - 3Cat». CCMA. [Consulta: 17 juny 2024].
# Catedral de Ninotsminda

La catedral de Ninotsminda (en georgià: ნინოწმინდის მონასტერი) és un complex eclesiàstic d'edificis situat al poble de Sangaregio, a la regió de Kakhètia (Geòrgia). Està datat de l'any 575 i va ser dedicat en honor de santa Nina de Geòrgia.

## Història

L'església va ser fundada en el segle V pel rei d'Ibèria Vakhtang I Cap de Llop. L'arquitectura del temple va ser una fita important en el desenvolupament de l'arquitectura georgiana, ja que va precedir al monestir de Jvari de Mtskheta, i va servir com a model per al desenvolupament de les esglésies quadrangulars amb quatre absis posteriors.
L'edifici és en ruïnes actualment, només amb l'absis oriental i una porció del mur occidental en peus. L'absis en ruïnes està decorada amb frescs del segle xvi amb la imatge d'Odegetria, severament destrossats amb forats de bala fets per bandits de Daguestan als segles xviii i xix. Els esquemes dels fonaments indiquen que l'església originàriament tenia un centre octagonal, envoltat de nínxols de cantonada. Els registres històrics indiquen que els treballs de restauració es van portar a terme als segles x i xi, i també durant 1671 i 1774. Tanmateix, la catedral es va ensorrar durant els terratrèmols de 1824 i 1848 i no va ser reconstruïda.
El gran campanar de maó dintre del mateix complex data del regnat de Levan de Kakhètia (1520-1574). Els tres pisos inferiors segurament eren residència; cada pis tenia una xemeneia. La col·locació esglaonada de maons a la façana exterior per formar patrons geomètrics indica la influència cultural de la dinastia Safàvida, igual de l'arc ogival sobre l'entrada.
El complex de Ninotsminda està envoltat per una muralla fortificada, amb torres a les cantonades i un mur de cortina emmerletat, que data dels segles XVI-XVII. La porta d'entrada fortificada té torres sortints amb lladronera de rusc. És actualment utilitzat com un convent per l'Església ortodoxa de Geòrgia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Castles.nl - Ninotsminda Cathedral». [Consulta: 23 juliol 2019].
* ↑ ქართული საბჭოთა ენციკლოპედია, Volum 7, p. 440, 1984 წელი.
* ↑ Г. Чубинашвили, «Архитектура Кахетии», 1959, pp. 232-246.
* ↑ Rosen, Roger. Georgia: A Sovereign Country of the Caucasus. Hong Kong: Odyssey, 1999. ISBN 962-217-748-4..
# Vegetarianisme als Estats Units

El vegetarianisme és una pràctica alimentària que està guanyant importància gradualment als Estats Units.

## Història

El 1838, es va presentar a la Convenció Americana sobre Salut una resolució que descriu una dieta elaborada exclusivament amb verdures, aliments rics en midó i amb un consum limitat de llet com "preferible a qualsevol altre", però no és clar si això es va adoptar una resolució 2. El 1971, l'1% dels ciutadans nord-americans es van qualificar de vegetarians.

## Estadística

2013: una enquesta duta a terme per Polítiques públiques va mostrar que el 13% dels nord-americans es consideren vegetarians (6%) o vegans (7%).
2012: una enquesta de Gallup va demostrar que el 5% dels nord-americans es van identificar com a vegetarians i 2% com a vegans.
2008: Harris Interactive va mostrar que al voltant del 10% d'adults tenien una dieta que era en gran manera vegetariana (incloent-hi un 3,2% de dieta vegana i una dieta vegana de 0,5%).
2000: Zogby va informar que el 2,5% dels enquestats va dir que no menjaven carn ni peix, i el 4,5% va dir que no menjaven carn.
Molts nens dels Estats Units, els pares dels quals segueixen dietes vegetarianes, segueixen aquestes dietes per creences religioses o ètiques, per al medi ambient o per altres motius. Una primera estimació del govern de nens de 0-17 anys9 mostra que un de cada 200 nens no mengen carn montre qu'un enfant sur 200 ne mange pas de viande · .
Les vendes d'aliments específics de vegetarians, com ara la llet de soja i la proteïna vegetal amb textura, es van duplicar entre els anys 1998 i 2003 als Estats Units, fins als 1.6 bilions de dòlars l'any 2003.

## Referències

* ↑ Office of the Graham Journal. Proceedings of the American Health Convention, 1838.
* ↑ «Proceedings of the American Health Convention». The North American Review. Otis, Broaders, & Co. [Boston], 47, 101, 10-1838, pàg. 382 [Consulta: 25 febrer 2014].
* ↑ «The War on Meat: How Low-Meat and No-Meat Diets are Impacting Consumer Markets», 26-08-2011. Arxivat de l'original el 2014-02-27. [Consulta: 26 febrer 2014].
* ↑ «Food issues polarizing America». Public Policy Polling, 26-02-2013. Arxivat de l'original el 27 de febrer 2013. [Consulta: 28 febrer 2013].
* ↑ «In U.S., 5% Consider Themselves Vegetarians», 26-07-2012. [Consulta: 24 febrer 2014].
* ↑ «Vegetarianism In America». Arxivat de l'original el 2009-08-07. [Consulta: 26 gener 2019].
* ↑ Feffer, Loren Butler. "Vegetarianism" Dictionary of American History. Ed. Stanley I. Kutler. Vol. 8. Plantilla:Unité ed. New York: Charles Scribner's Sons, 2003. 1 p. 10 vol.
* ↑ Erbe, Bonnie. "More Children Refuse to Eat Meat Than You'd Think, and for the Right Reasons. " U.S. News & World Report Online. (Jan 13, 2009): NA. Expanded Academic ASAP. Gale.
* ↑ «Pass the tofu: 1 in 200 kids is vegetarian». Associated Press, 12-01-2009 [Consulta: 13 gener 2009].
* ↑ Tatge, Mark, "Vegetarian foods plant stronger sales: No signs of slowing down for growing industry", MSNBC, Sept. 17, 2004
# Mesitornítids

Els mesitornítids (Mesitornithidae) són una petita família d'aus, quasi no voladores, endèmiques de Madagascar. La formen només tres espècies de classificació controvertida.

## Morfologia

* De color general marró o gris, amb els flancs més pàl·lids, semblen faisans.
* Fan 25 – 30 cm.
* Bec recte o corvat cap a baix.
* Els mesitornis produeixen sons similars al cant dels passeriformes, que fan servir per marcar el seu territori.
* L'espècie del gènere Monias presenta dicromatisme sexual al contrari de les de Mesitornis.

## Hàbitat i distribució

Són aus pròpies del bosc i el matoll de Madagascar.

## Alimentació

S'alimenten d'insectes i llavors.

## Reproducció

Ponen dos a tres ous blancs en un niu fet de pals i ubicat en un arbust o una rama baixa. Els pollets abandonen el niu només nàixer. Les espècies del gènere Mesitornis són monògames, mentre el de Monias és polígam.

## Taxonomia

Antany es van classificar als gal·liformes. Més tard els mesitornis s'han relacionat amb els coloms i les merles d'aigua. La segona proposta és sense dubte errònia. La relació amb els coloms potser més propera però tampoc molt estreta. Els suposadament gruïformes, kagú i bitó del sol podrien també ser parents no gaire llunyans. Aquests taxons s'han classificat entre els gruïformes i sembla que tenen el seu origen en Gondwana. Els tres grups comparteixen algunes característiques. No obstant això, les dades que relacionen els "estranys gruïformes" (i possiblement els coloms) no són prou sòlides com per a arribar a una conclusió ferma (Fain & Houde 2004). També se'ls ha classificat al seu propi ordre, els mesitornitiformes (Mesitornithiformes), però a diferència d'altres casos difícils, com l'hoatzín, s'ha realitzat poca investigació filogenètica. Els estudis d'ADN de Hackett et al. confirmen que els mesitornis són un grup germà dels coloms i, a major distància, de les gangues, faetons, cabussets i flamencs. Hi ha dos gèneres amb tres espècies:
* Gènere Mesitornis, amb dues espècies.
* Gènere Monias, amb una espècie: mesitornis mònia (Monias benschi).

## Referències

* ↑ Archibald, George W.. Forshaw, Joseph. Encyclopaedia of Animals: Birds. Londres: Merehurst Press, 1991, p. 100–101. ISBN 1-85391-186-0.
* ↑ A Phylogenomic Study of Birds Reveals Their Evolutionary History, Shannon J. Hackett et al., SCIENCE VOL 320 27 JUNE 2008
# Can Giol

Can Giol és una masia de Sant Esteve de Palautordera (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici rural de planta rectangular. Consta de planta baixa i un pis, sense golfes. La coberta és a dues vessants. La façana és de composició simètrica, arrebossada i un xic transparent. El portal d'accés és amb carreus de pedra i una de llarga que fa de llinda. Hi ha alguna finestra petita amb arcs de mig punt però que a sobre hi ha una pedra que fa de llinda amb alguna decoració esculpida.

## Història

Aquest edifici no està datat però es creu que és del segle xvi, cap a mitjans de 1500.
Manté la típica estructura de les masies d'aquesta època i el seu estat de conservació és bastant bo.

## Referències

* 1 2 3 «Can Giol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2017].