OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Candlestick Park

El Candlestick Park és un estadi de futbol americà de la ciutat de San Francisco (Califòrnia, Estats Units). Actualment és l'estadi dels San Francisco 49ers de l'NFL, abans es deia Monster Park i també era l'estadi dels San Francisco Giants de l'MLB.

## Història

Les obres de construcció van començar el 1958, en un principi era un estadi construït pels San Francisco Giants de l'MLB, finalment el 12 d'abril de 1960 es va inaugurar el primer estadi modern de beisbol construït totalment de formigó del món. Va ser el president dels Estats Units Richard Nixon el primer a llançar la pilota de beisbol en el nou Candlestick Park.
Quan el 1999 els San Francisco Giants van marxar a l'AT&T Park es va reformar l'estadi per convertir-lo en estadi de futbol americà, tot i això encara es nota el passat beisbolístic de l'estadi.
Va ser escenari de l'últim concert dels The Beatles el 1966.

## Enllaços externs

* Lloc web oficial del Candlestick Park
* www.ballparks.phanfare.com photos and info about Candlestick park Arxivat 2009-10-23 a Wayback Machine.
* Monster Park Former Official Site Arxivat 2009-09-04 a Wayback Machine.
* USGS aerial photograph showing football layout a 2004 image from Microsoft's TerraServer-USA website
# Canelón Chico

Canelón Chico és un paratge del sud del departament de Canelones (Uruguai), ubicat al nord-est de Progreso, pròxim a l'encreuament de les rutes 32 i 67, en una de les àrees agrícoles més intensives del país.

## Vegeu també

* Agricultura de plantació
# Canicattini Bagni

Canicattini Bagni (sicilià Janiattini) és un municipi italià, dins de la província de Siracusa. L'any 2009 tenia 7.385 habitants. Limita amb els municipis de Noto i Siracusa.

## Fills il·lustres

* Arturo Basile (1914-1968), director d'orquestra

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2007- | Paolo Amenta | Llista cívica |
# Mallerenga de la Xina

La mallerenga de la Xina (Machlolophus spilonotus) és una espècie d'ocell passeriforme que pertany a la família Pàrids pròpia del sud-est d'Àsia.

## Distribució i hàbitat

S'estén des del nord-est del subcontinent indi pel nord del sud-est asiàtic i les muntanyes arribant fins al sud-est de la Xina; distribuït per Bangladesh, Bhutan, el sud de la Xina, Hong Kong, nord-est de l'Índia, Laos, Myanmar, Nepal, Tailàndia i Vietnam.
L'hàbitat natural són els boscos humits subtropicals i boscos humits tropicals de muntanya.

## Taxonomia

La mallerenga de la Xina va ser descrita inicialment per l'ornitòleg i naturalista Charles Lucien Bonaparte el 1850 i la va incloure en el gènere Parus però després que una anàlisi filogenètica molecular publicada el 2013 mostrés que els membres del nou gènere formaven un clade diferent, es va traslladar a Machlolophus.
Es reconeixen quatre subespècies:
* M. s. basileus (Delacour, 1932) - sud d'Indoxina
* M. s. spilonotus (Bonaparte, 1850) - est de Nepal i l'Índia fins al nord i oest de Myanmar i sud-oest de la Xina.
* M. s. subviridis (Blyth, 1855) - nord-est de l'Índia al sud i est de Myanmar, nord de Tailàndia i centre sud de la Xina.
* M. s. rex (David, A, 1874) - sud i sued-est de la Xina fins al centre nord d'Indoxina.

## Referències

* ↑ «Mallerenga de la Xina». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 12/03/2023(català)
* 1 2 3 Gill, Frank; Donsker, David. «Waxwings and allies, tits, penduline tits – IOC World Bird List v6.5» (en anglès americà), 2017. [Consulta: 12 març 2023].
* ↑ Johansson, Ulf S.; Ekman, Jan; Bowie, Rauri C.K.; Halvarsson, Peter; Ohlson, Jan I. «A complete multilocus species phylogeny of the tits and chickadees (Aves: Paridae)» (en anglès). Molecular Phylogenetics and Evolution, 69, 3, 12-2013, pàg. 852–860. DOI: 10.1016/j.ympev.2013.06.019.
# Tossal del Bordar

El Tossal del Bordar és una muntanya de 831 metres que es troba al municipi de les Valls de Valira, a la comarca de l'Alt Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cinema Fèmina

El Cinema Fèmina és una obra de Tortosa protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici cantoner de planta rectangular amb tres façanes, dues de les quals (lateral i posterior) són cegues. Situat al límit de l'eixample, darrere ell s'alça un turó dominat per les antigues fortificacions, al peu de les quals comencen els barris vells. La façana principal es compon d'una ampla porta d'accés sobre la qual avança una gran tribuna centrada que ocupa, en alçada, la resta de l'edifici, amb alts finestrals a la segona planta, rematats per ornaments. A ambdós costats els paraments són de rajola vista amb un buit seguit en alçada, envidrat per il·luminar les escales que accedeixen a l'amfiteatre.
L'interior també presenta determinats elements decoratius al sostre, platea i amfiteatre.

## Història

Va ser una sala d'exhibició cinematogràfica ubicada al carrer de Teodor González de Tortosa. Va obrir les portes l'any 1943 i les va tancar el 1996. L'edifici, catalogat com a bé d'interès cultural, és obra de l'arquitecte José María Franquet Martínez.
Abans de la Guerra Civil hi havia al mateix solar el cinema Benet, edifici sense cap singularitat, que fou enderrocat per una bomba. Obra de la immediata postguerra, com reflecteix la seva arquitectura.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cinema Fèmina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 desembre 2018].
* ↑ José María Franquet Martínez, arquitecte: 1910-1984. Barcelona: Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, 2005. ISBN 8496185532.

## Vegeu també

* Casa Brunet
* Casa Matheu
* Edifici del Centre del Comerç

## Enllaços externs

* Blog Cines olvidados
# Serrat Negre (Castell de l'Areny)

El Serrat Negre és una muntanya situada a la serra del Catllaràs, amb una elevació màxima de 1.779 metres.
El cim es troba al municipi de Castell de l'Areny, a la comarca catalana del Berguedà.
És el punt més alt de la serra del Catllaràs.
Al cim mateix hi ha instal·lat equips de radiocomunicacions.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Portada/efemèride gener 5

L'Òpera Garnier
« 4 de gener · 5 de gener · 6 de gener »
# Sennedjem

Sennedjem, que significa segons el seu jeroglífic "dolç germà", va ser un artesà de l'Antic Egipte que treballà en la necròpoli de la Vall dels Reis durant la Dinastia XIX, al servei dels farons Seti I i el seu fill, Ramsés II.
Sennedjem en jeroglífic :
Tenia el títol de Servidor en el Lloc de la Veritat a l'oest de Tebes, transliterat, sDm-as m st mAat. Sabem que era un alt funcionari amb la tasca de supervisar la necròpoli real tebana com ho demostra l'escena parietal de la seva tomba, que ho representa amb un ceptre sejem, símbol de poder.
Va viure amb la seva família en el poblat dels artesans de Deir el-Medina que havia estat fundat per Tuthmosis I per als treballadors que construïen els enterraments reials i va ser enterrat en la seva tomba, amb part de la seva família, en els voltants de la casa seva. Aquesta tomba, coneguda avui com a Tomba Tebana TT1, va ser descoberta el 1886 pel Servei d'Antiguitats Egípcies, al capdavant de les quals estava l'egiptòleg francès Gaston Maspero, que va encomanar la seva excavació a l'egiptòleg català Eduard Toda, vicecónsul d'Espanya al Caire.
La tomba és de grandària modesta, però la decoració interior reflecteix la gran habilitat dels qui han estat treballat per a la noblesa més exigent i la mateixa reialesa. Els artesans preparaven la seva casa per a l'eternitat, probablement durant les pauses de treball, ajudant-se els uns als altres. La seva veritable riquesa són les pintures parietals amb escenes de vinyetes del Llibre dels Morts. Una paret sencera està dedicada a la representació dels Camps de Iaru. Una altra escena se'l representa amb la seva esposa jugant al senet.
Com a molts dels seus companys del poblat, Sennedjem, fill de Jabejnet i Tahennu, va tenir família nombrosa, deu fills tinguts amb la seva esposa Inyferti. Quatre nois, sent el major Jabejet (també Jabejnet o Jabejent, que té la seva tomba prop de la del seu pare, la TT2), Bunajtef, Rahotep i Jonsu i sis noies, Irunefer, Taashsen, Hetepu, Ramose, Anhotep i Ranehu.

## Vegeu també

* Tomba de Sennedjem

## Referències

* ↑ Benderitter, Thierry. «Deir el-Medina, Tomb TT1, SENNEDJEM, son of Khabekhnet and Tahennu» (en anglès), 2005-2018. [Consulta: 27 març 2018].

## Bibliografia

* Wilkinson, Toby. Vidas de los antiguos egípcios. Barcelona: Blume, 2007. ISBN 978-84-8076721-7.
# Stefan Vladar

Stefan Vladar (Viena, octubre 1965) és un pianista i director d'orquestra austríac.
Stefan va començar a prendre classes de piano als sis anys i el 1973 va ingressar a l'Acadèmia de Música i Arts Escèniques de Viena, on va tenir com a professors a Renate Kramer-Preisenhammer i Hans Petermandl.
El 1985, Vladar va guanyar el VII Concurs de piano Ludwig van Beethoven a Viena. El 1992 va aparèixer a My War Years, un drama documental canadenc sobre Arnold Schönberg i el camí cap al atonalisme del compositor. Vladar va rebre la medalla "Mozartgemeinde Mozart Wien" el 1994. A més de la seva carrera concertística, és el director principal de la Grosses Orchestre Graz des del 2002 i des del 2008 el director principal de l'Orquestra de Cambra de Viena.

## Referències

* ↑ «Preise & Auszeichnungen», 2017 (consultat el 29 juliol 2017).
* ↑ «Stefan Vladar, Conductor» (consultat el 29 juliol 2017)
* ↑ «Stefan Vladar neuer Chefdirigent des Wiener Kammerorchesters», Das Wiener KammerOrchester (consultat el 29 juliol 2017)
# Wilhelm Fitzenhagen

Karl Friedrich Wilhelm Fitzenhagen (nascut el 15 de setembre de 1848 a Seesen; † el 14 de febrer de 1890 a Moscou) va ser un violoncel·lista i compositor alemany que va treballar com a professor universitari al Conservatori de Moscou durant uns 20 anys.

## Biografia

Fitzenhagen era fill del director musical municipal de Seesen i va rebre classes d'instrumental a una edat primerenca, primer piano als cinc anys, violoncel als vuit anys i violí als onze. Als onze anys va actuar públicament com a violoncel·lista per primera vegada. El 1862 esdevingué alumne de Theodor August Müller. El duc de Braunschweig el va eximir del servei militar. El 1867, els mecenes li van fer possible estudiar amb Friedrich Grützmacher a Dresden. Un any després esdevingué solista de la "Dresden Court Orchestra". El 1870 va acceptar una oferta de Nikolai Rubinstein com a professor al recentment fundat Conservatori de Moscou, encara que Franz Liszt va intentar contractar-lo com a violoncel·lista solista a la Capella Gran Ducal de Weimar.
A Rússia, Fitzenhagen es va guanyar una reputació com a important professor, solista i músic de cambra. Entre els seus estudiants hi havia Joseph Adamowski i Anatoli Brandukov. Va ser nomenat concertino de la Societat Imperial de Música Russa i el 1884 director de la Societat de Música i Orquestra de Moscou. Era amic de Txaikovski i va participar en l'estrena de diverses de les seves obres de música de cambra, com ara: el Piano Trio op. 50. El 1876, Txaikovski li va dedicar les seves Variacions rococó op. 33. Abans de l'estrena de 1877, que va interpretar ell mateix, Fitzenhagen va fer canvis considerables, entre altres coses, a l'ordre. En aquesta forma modificada, que Txaikovski va sancionar després de les protestes inicials, les variacions es van publicar el 1889 i s'han reproduït amb freqüència fins als nostres dies.

## Obra

Fitzenhagen va deixar enrere més de 60 composicions, entre elles 4 concerts per a violoncel i orquestra i una suite per a violoncel i orquestra, així com música de cambra (incloent un quartet de corda, Perpetuum mobile op. 24 per a violoncel i piano) i cançons.

## Bibliografia

* The New Grove, 2ª. Edició (aportació de Lynda McGregor)
* Biograph. Angaben von Jens Peter Maintz bei Oehms Classics (per al CD OC 702 amb el 2n Concert per a violoncel de Fitzenhagen u. a.)

## Enllaços externs

* Partitures i fitxers d'àudio de Wilhelm Fitzenhagen a l'International Music Score Library Project
# Lubaantún

Lubaantún és una ciutat ameríndia corresponent a la cultura maia, que es troba a l'actual territori de Belize, al districte de Toledo, a 30 km al nord-oest de Punta Gorda (capital de districte), i a 3,5 km de San Pedro Columbia. És a una altitud de 18 msnm.
La ciutat està datada de cap als anys 700 al 900, en el període clàssic. Al llarg del temps les construccions del lloc es danyaren i les pedres amb què s'havien edificat començaren a caure. El nom deriva del nom maia que significa 'pedres caigudes'. Un dels trets més distintius d'aquest jaciment arqueològic és l'àmplia col·lecció de miniatures de ceràmica que s'hi trobaren.

## Referències

* ↑ Informació completa del jaciment de Lubaantún. Arxivat 2012-09-25 a Wayback Machine.
* 1 2 Traxler L.P., Sharer R.J.. The Ancient Maya. Stanford University Press, 2006, p. 493–495, 684–685.
* ↑ «Lubaantun» (en anglès). [Consulta: 12 octubre 2024].
# Palau d'Omurtag

El palau d'Omurtag o Aul (Aulë) d'Omurtag (en búlgar: Аул на Омуртаг, Aul na Omurtag) és un jaciment arqueològic al nord-est de Bulgària, que data de l'antiguitat tardana i l'alta edat mitjana situat prop del llogaret d'Han Krum a la província de Xumen. El lloc ha estat assenyalat com la ubicació de la fortalesa i palau d'Omurtag, governant (kana subigi) del Primer Imperi búlgar del 815–831, com s'esmenta en la inscripció de Chatalar del 822. S'han identificat estructures més primerenques a la rodalia de la fortalesa com la seu episcopal ariana d'un bisbat gòtic.

## Referències

* Curta, Florin; Roman Kovalev. The other Europe in the Middle Ages: Avars, Bulgars, Khazars, and Cumans. BRILL, 2008, p. 193–196. ISBN 9789004163898.
* Henning, Joachim. Post-Roman Towns, Trade and Settlement in Europe and Byzantium. Vol. 2, Byzantium, Pliska, and the Balkans. Walter de Gruyter, 2007, p. 433–436. ISBN 9783110183580.
# Torre Benidorm

La Torre Benidorm és un edifici localitzat a la confluència de les avingudes d'Europa i del Mediterrani de la ciutat valenciana de Benidorm, Marina Baixa. Va ser construïda entre 1971 i 1975 segons el projecte de l'arquitecte Juan Guardiola Gaya.
Aquesta torre s'eleva sobre una planta baixa de locals comercials que forma una plataforma horitzontal. És un dels edificis més emblemàtics de Benidorm.

## Referències

* ↑ «Torre Benidorm» (en portugués). Fundació Docomomo iberico. [Consulta: 12 juny 2020].
* ↑ Jaén i Urban, G. (director), Martínez Medina, A., Oliva Meyer, J., Oliver Ramírez, J. L., Sempere Pascual, A. y Calduch Cervera, J.. Guía de Arquitectura de la Provincia de Alicante (en castellà). Alicante, España: Instituto de Cultura Juan Gil-Albert, Colegio Territorial de Arquitectos de Alicante, 1999, p. 314. ISBN 84-7784-353-8.
# Jean-Paul L'Allier

Jean-Paul L'Allier (Hudson, 12 d'agost de 1938 - Quebec, 5 de gener de 2016) va ser un polític canadenc, membre durant dos mandats de l'Assemblea Nacional de Quebec (MNA) i l'alcalde número 38 de la ciutat de Quebec.

## Antecedents

L'Allier va néixer a Hudson, Montérégie el 1938. Va obtenir el grau en Dret en la Universitat d'Ottawa. Es va dedicar a la pràctica de l'advocacia a les regions d'Ottawa i Outaouais durant la dècada de 1960. Va treballar per al diari Le Devoir de Mont-real en la dècada de 1980. Es va autoproclamar liberal, sobiranista i socialdemòcrata.

## Membre de l'Assemblea Nacional

L'Allier es va convertir en candidat a l'Assemblea Nacional de Quebec en el districte Deux-Montagnes. Va ser després candidat liberal i alcalde de Guy Léveillée de Saint-Eustache, Laurentides. Es va retirar de la professió en les eleccions de 1970. Va guanyar la nominació Liberal contra altres dos candidats i, posteriorment, va guanyar l'elecció. Va ser reelegit en les eleccions de 1973.

## Referències

* ↑ Fallece canadiense Jean-Paul L'Allier, fundador de grupo de ciudades del patrimonio mundial
# Joan Espadaler

Joan Espadaler (Segle XVIII - 1815) fou un prevere, músic i cantor català. La seva activitat interpretativa es desenvolupà durant la segona meitat del segle xviii i els inicis del segle XIX i, probablement, a la cantúria de la capella de Sant Esteve d’Olot, durant l’època del mestre de capella Vicenç Alzina. Participà, com a músic i ajudant del mestre de capella, en activitats musicals com ara les desplegades en les cerimònies eclesiàstiques de Setmana Santa i altres festes assenyalades.

## Referències

* ↑ Gregori i Cifré, Josep M.; Monells, Carme «Fons de l'Església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa». Fons de l'Església parroquial de Sant Esteve d'Olot i Fons Teodoro Echegoyen de l'Arxiu Comarcal de la Garrotxa, 2012.
* ↑ Notas históricas de Olot (en castellà i català). Olot: Imprenta y librería de Juan Bonet, 1899, p. 133.
* ↑ El llibre "Notas históricas de Olot" fa una relació dels preveres establerts a Olot el 1809, esmentant al mestre de capella Vicenç Alzina i a Joan Espadaler. La base documental esmentada és la de l'arxiu de l'església parroquial d'Olot.
# May Telmissani

May Telmissany —àrab: مي تلمساني, Mayy Tilimsānī— (el Caire, Egipte, 1965) és una escriptora egipciocanadenca en llengua àrab.
És una de les veus més importants de la seva generació. Llicenciada en literatura francesa, va començar a publicar els seus primers relats en revistes de literatura mentre estudiava a París. El 1997 va escriure la seva primera novel·la, Duniazad, un text híbrid, a mig camí entre la ficció i l'autobiografia que va rebre molt bona acollida entre els lectors i una favorable crítica literària. Aquesta novel·la va rebre el Premi Ulisses a la millor novel·la de l'any 2002 a França i el Premi Estatal de novel·la biogràfica del Caire, també l'any 2002.
Destaquen les darreres col·leccions de relats curts Escultures repetitives i Tradicions mentals, i la novel·la Heliòpolis.
Telmissany ha anat desenvolupant una àmplia producció en diferents àmbits culturals: des d'escriure guions de pel·lícules, a treballar en la ràdio i en l'ensenyament, fent crítica de cinema i traduint nombroses obres a l'àrab. Treballa com a professora adjunta de cinema i d'estudis àrabs a la Universitat d'Ottawa. Les seves publicacions científiques inclouen un llibre sobre el realitzador de documentals Fouad El Tohamy, així com un llibre coeditat en francès sobre el cosmopolita barri d'Heliòpolis, al Caire. La seva contribució al llibre de fotografia The Last Hammams of Cairo és una barreja de ficció i d'investigació acadèmica que inclou un capítol de la cultura dels banys públics al cinema.

## Obres en català

* Telmissani, May. Duniazad. Barcelona: Proa, 2000 (Perfils (Proa); 23). ISBN 8482569899.

## Enllaços externs

* «Biblioteques de Barcelona». [Consulta: 29 abril 2018].
# Canossa

Canossa (Província de Reggio de l'Emília) és un municipi i castell a Emília-Romanya, famós com el lloc on Enric IV del Sacre Imperi Romanogermànic va fer penitència el 1077, per revocar l'excomunicació del Papa Gregori VII.
El Camí a Canossa és de vegades utilitzat com a símbol de la relació canviant entre l'Església medieval i Estat.
Canossa té una població de 3.376 habitants, i els comuni limítrofs són Casina, Castelnovo ne' Monti, Neviano degli Arduini (PR), San Polo d'Enza, Traversetolo (PR), Vetto, i Vezzano sul Crostolo.

## Frazioni

Albareto, Borzano Chiesa, Borzano di Sopra, Borzano di Sotto, Braglie, Casalino, Cavandola, Ceredolo de' Coppi Nuovo, Ceredolo dei Coppi, Cerezzola, Ciano d'Enza, Compiano, Crognolo, Currada, Dirotte, Fornace, Gazzolo, Iagarone, Massalica, Monchio delle Olle e Trinità, Pietranera, Roncovetro, Rossena, Selva, Selvapiana, Solara, Vedriano, Verlano.

## Vegeu també

* Matilde de Canossa
* Santa Magdalena de Canossa
# Cantamoixons (Cellers)

Cantamoixons és una partida de camps de conreu del municipi de Castell de Mur, al Pallars Jussà, a l'antic terme de Guàrdia de Tremp, en terres del poble de Cellers.
Està situada al nord-oest de Cellers, a l'esquerra del barranc de la Gessera, al sud del Clot de Gassó i de Codoloies, al sud-oest de les Vielles, i al nord de la Vinya de Carrió, los Reganyats i Marsaborit. El Camí de Canalets discorre a llevant de la partida.

## Enllaços externs

* Institut Cartogràfic de Catalunya; cal fer dos passos d'aproximació
# Cantoira

Cantoira (arpità Centuèiri) és un municipi italià, situat a la ciutat metropolitana de Torí, a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 541 habitants. Està situat a la Vall Gran de Lanzo (Valls de Lanzo), una de les Valls arpitanes del Piemont. Limita amb els municipis de Ceres, Chialamberto, Locana i Monastero di Lanzo.

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2000- | Celestina Olivetti | Llista cívica |
# Cantonera de les Guineus

La Cantonera de les Guineus és un indret del terme municipal d'Abella de la Conca, a la comarca del Pallars Jussà.
Està situat al nord-est d'Abella de la Conca, en el costat de llevant de la vall del barranc de la Vall. Constitueix el contrafort ponentí del Bony de Calama, al nord de la Casa de la Vall. És al davant, a l'altre costat de la vall, de los Feixans. Al seu sud-est hi ha la partida de les Llenes.

## Etimologia

Es tracta d'un topònim romànic modern, de caràcter descriptiu; és una raconada, des del punt de vista orogràfic, on hi havia hagut un cau de guineus.

## Enllaços externs

* La Cantonera de les Guineus en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Xiringall

Can Xiringall o Xiringoi era una masia situada a l'actual avinguda dels Quinze, a tocar del passeig de Maragall de Barcelona, enderrocada el 1971. Com a d'altres que han desaparegut al llarg del temps (Can Sitjar Xic, Can Garrigó, Can Bartra, Can Mascaró, etc.), formava part d'un passat rural del que encara són testimonis la Torre Llobeta, Can Basté, Ca n'Ensenya i Can Verdaguer.

## Història

El 1900, l'Ajuntament de Barcelona va expropiar una part de la finca per a la construcció el 1901 de les cotxeres de l'empresa belga Tranvías de Barcelona a San Andrés y Extensiones (TBSAE). Durant els darrers anys, va patir nombroses segregacions, cobdiciada com a punt de comunicacions. El darrer propietari fou Josep Armengol i Sardà.
Actualment, una part del solar de les cotxeres és ocupada pels jardins de Can Xiringoi, on hi ha un monument commemoratiu que recupera la seva memòria.

## Descripció

La seva estructura corresponia al model de masia tradicional catalana, si bé amb no gaire terreny. A la planta baixa hi havia els espais dedicats a les eines del conreu de la terra; al primer pis hi havia el menjador i les sales de dormir i al segon pis, les golfes per a guardar els fruits de la terra.

## Vegeu també

* Tramvia elèctric de Barcelona a Horta

## Referències

* ↑ «Can Xiringall». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).

## Bibliografia

* DDAA. Les masies de Nou Barris. Aproximació històrica i reivindicació patrimonial. Barcelona: Centre d'Estudis Ignasi Iglésias, 1989, p. 43-57 (Finestrelles, 15).
* Díez i Quijano, Desideri. Les masies d'Horta. Barcelona: El Tinter, 2003, p. 164-165.
* Sánchez i Ruiz, Jordi «La masia de Can Xiringoi». L'Arxiu: Arxiu Històric de Roquetes-Nou Barris, 65, 12-2013, pàg. 29-31.

## Enllaços externs

* «EL TRAMVIA ELÈCTRIC ARRIBA A HORTA - Les Cotxeres de Borbó». Memòria dels barris: Història gràfica dels barris del Districte Horta-Guinardó (blog), 18-11-2011.