OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Serra de la Solana (Beneixama)

La serra de la Solana, o de Beneixama, és una alineació muntanyenca entre les comarques de l'Alt Vinalopó, la Vall d'Albaida i l'Alcoià, al País Valencià. Amb uns 25 quilòmetres de recorregut en direcció de nord-est a sud-oest, delimitada per la Vall dels Alforins pel nord i la Vall de Biar pel sud. Rodegen la serra els pobles de Banyeres de Mariola, Beneixama, la Canyada, el Camp de Mirra, Villena, Bocairent, Fontanars dels Alforins i Ontinyent.
Forma part del Sistema Bètic valencià i es tracta d'un anticlinal calcari rodeja de dues grans depressions (els Alforins i la Vall de Biar) que han sigut reblides per materials quaternaris, formant l'estructura típica d'aquesta zona: plans en forma de corredors amb vores muntanyenques calcàries. La Solana arriba a una màxima altura de 1.013 metres sobre el nivell de la mar a l'Alt dels Tres Pinets, seguida d'altres cims com Alt del Carrascalet (1.001 m) o l'Alt de la Creueta (957 m). La serra presenta formes arrodonides i poc escarpades.
La serra enllaça amb la serra del Morrón en el seu flanc sud-oest, en terme de Villena. També en aquest sector, a l'ombria, on la serra perd alçada cap als Plans de Villena, pren el nom del llogaret de la Safra, que pertany a Villena. Per l'extrem oposat, a prop de Bocairent, el congost del riu Clariano fa la divisòria amb la serra d'Agullent. A Fontanars dels Alforins i Ontinyent és coneguda com serra de l'Ombria o d'Ontinyent, als peus de la qual es troba el paratge del Pou Clar.

## Referències

* ↑ «NATURA VIVA: La Serra de la Solana (Beneixama)». [Consulta: 6 gener 2025].
# Pedro Manrique

Pedro Manrique (Crotona, segle xvi - Saragossa, 7 de juny de 1615). Bisbe de Tortosa (1600-1611), arquebisbe de Saragossa (1611-1615) i virrei de Catalunya (1610-1611).
Fill dels comtes de Puñonrostro, va estudiar a Salamanca abans d'entrar a la cort de Felip III de Castella. Posteriorment ingressa a l'orde dels agustins (1570), de la qual fou visitador (1594), provincial de Castella (1595), assistent general i vicari general de les províncies d'Espanya, i president del capítols de Castella, Andalucia i Aragó.
Va ser nomenat bisbe de Tortosa en 1600, i prengué possessió el 30 d'abril de 1601. L'enquesta duta a terme pel bisbe en juliol de 1610 sembla demostrar un alt grau d'assimiliació en els moriscs en les terres de l'Ebre, i el bisbe assegurà que ja no eren moros sinó cristians, i, per tant, impedí que fossin deportats molts moriscs de la seva diòcesi, especialment els de Flix, Garcia, Móra d'Ebre, Riba-roja d'Ebre, Tivissa i Vinebre i una part dels de Tortosa. Com a virrei de Catalunya va continuar combatint el bandolerisme, però aplicant mètodes humanitaris. Va assolir la detenció de Perot Rocaguinarda amb qui va acordar el 30 de juliol de 1611 la seva sortida dels regnes d'Espanya per lluitar als exèrcits reials a Itàlia i Flandes durant deu anys, a canvi de ser indultat.
Poc després passà a la seu de Saragossa, on mor el 7 de juny de 1615.

## Referències

* 1 2 «Pedro Manrique». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Vidal, Manuel. Agustinos de Salamanca. Historia del observantissimo convento de San Augustin N. P. de dicha ciudad. Segundo tomo. Salamanca: Por Eugenio García de Honorato, s.d., p. 341 (castellà)
* ↑ Martorell y de Luna, Francisco. Historia de la antigua Hibera, con la milagrosa descensión de la Madre de Dios a su Templo y la dádiva preciosa de la Santa Cinta dada por su sagrada mano. Descripción del monte de Cardó morada de los Religiosos Carmelitas Delcalzos, con variedad de Historias; y una breve descripción de Cataluña y su fidelidad. Tortosa: por Gerónimo Gil, 1627, p. 36 (castellà)
* ↑ Serra i Puig, Eva. Els moriscos de reialenc de les Terres de l'Ebre. L'administració de Galceran Albanell, batlle i alcaid de la batllia de Tortosa. Manuscrits, 28 (2010), p. 106.
* ↑ Bladé i Desumvila, Artur. Guia de Benissanet (Ribera d'Ebre) dins Obra Completa. Volum 3. Valls: Cossetània Edicions, 2007, p. 311. ISBN 978-84-9791-319-5.
# Artemisia californica

Artemisia californica és una espècie de planta amb flors del gènere Artemisia dins la família de les asteràcies (Asteraceae).

## Descripció

És un arbust perenne que pot atènyer una altura d'entre 1,5 i 2,5 metres, que creix de manera arrodonida amb tiges primes i flexibles des de la base de la planta. Les fulles són fragants, revolutes, pubescents, verdes grisenques i fan entre 2 i 10 cm de llargària, poden ser linears o finament dividies de manera palmada en segments filiformes, de 2 a 4. Les flors es troben agrupades en petits, uns 5 mm de diàmetre, i nombrosos capítols, agrupats al seu torn en panícules llargues. A l'involucre, d'entre 2 i 3 mm, les bràctees es disposen de manera imbricada. Les flors són de color groguenc, de vegades vermelles, n'hi ha entre 6 i 10 lígules i entre 15 i 30 flòsculs. El fruit és un aqueni amb un petit papus en forma de corona.

## Distribució i hàbitat

Aquesta espècie és nativa de Califòrnia, la península de Califòrnia i el nord-oest de Mèxic. És un arbust típic costaner i de garrigues, com també es pot trobar en boscos i arbredes

## Taxonomia

Aquest tàxon va ser publicat per primer cop l'any 1831 a la revista botànica Linnaea de Berlín, pel botànic alemany Christian Friedrich Lessing (1809-1862).

### Sinònims

Els següents noms científics són sinònims d'Artemisia californica:
* Sinònims homotípics
* Crossostephium californicum (Less.) Rydb.
* Sinònims heterotípics
* Artemisia abrotanoides Nutt.
* Artemisia fischeriana Besser
* Artemisia fischeriana var. vegetior Besser
* Artemisia foliosa Nutt.
* Crossostephium foliosum Rydb.

## Referències

* 1 2 3 «Artemisia californica Less.» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 24 juny 2022].
* ↑ Young-Mathews, Anna «Plant guide for California sagebrush (Artemisia californica)» (en anglès). NRCS Plant Guide. United States Department of Agriculture, 2010, pàg. 1-4.
* ↑ «Artemisia californica 'Canyon Gray'» (en anglès). Missouri Botanical Garden. [Consulta: 11 gener 2025].
* ↑ John D. Stuart and John O. Sawyer. Trees and Shrubs of California. University of California Press, 2001, p. 168-169. ISBN 0-520-22109-5.
* ↑ «Artemisia californica Less.» (en anglès). International Plant Names Index, The Royal Botanic Gardens, Kew, Harvard University Herbaria & Libraries and Australian National Botanic Gardens. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ Lessing, 1831, p. 523.

## Bibliografia

* Lessing, Christian Friedrich «De plantis in expeditione romanzoffiana observatis disserere pergitu. Synanthereae addendae» (en llatí). Linnaea. Ein Journal für Botanik in ihrem ganzen Umfange. [Berlin], 1831, pàg. 501-526.

## Enllaços externs

* Jepson Manual treatment
# Gauderic Andreu Gastú

Gauderic Andreu Gastú, Gaudérique André Joseph Gastu en francès, (Banyuls dels Aspres, 27 de novembre del 1802 - Constantina, 17 d'octubre del 1859) va ser un militar rossellonès destinat al nord de l'Àfrica.

## Biografia

Després d'haver acabat els seus estudis a Banyuls, s'enrolà voluntari a l'exèrcit l'1 d'agost del 1823, i participà en l'expedició dels Cent Mil Fills de Sant Lluís. Set anys més tard ja era sotstinent de cavalleria i va ser destinat a l'expedició a Algèria del 1830, on fou adscrit al 1r regiment de Caçadors d'Àfrica en crear-se aquest cos. El 21 de juny del 1833 va ser nomenat tinent, i el 31 de desembre de l'any següent fou ascendit a capità dels espahis regulars d'Alger. Va ser citat a l'ordre de l'exèrcit en diverses ocasions (11.10.1835, 4.1.1836), com el 31 de març del 1836 per un combat al coll de Mouzaïa, on el seu cavall fou mort i ell ferit. El 1839 va ser reassignat als Caçadors d'Àfrica i s'hi distingí en l'expedició de Médéah.
Rebé els nomenaments de major del cos de cavalleria indígena (22.7.1812) i del 1r regiment de Caçadors d'Àfrica (3.10.1814), el de cap d'esquadró del 2n regiment (22.7.1840), tinent-coronel del 5è regiment de Llancers (28.8.1846), coronel del 3r regiment de Dragons (1.5.1849), per acabar essent nomenat general de brigada el 28 de desembre del 1852. Fou comandant de la sub-divisió d'Oran el 1853, i inspector de la legió de gendarmeria d'Àfrica els anys 1853-1856. Encapçalà l'expedició a la Cabília del 1857, per la qual rebé una nova citació a l'ordre general de l'exèrcit. Rebé el nomenament de general de divisió el 12 d'agost del 1857, i el 13 de novembre del mateix any li va ser encomanada la regió de Constantina, on es mostrà un administrador actiu que, a més, afavorí l'autoritat civil davant la preeminència militar habitual a l'època.
Fou distingit amb els títols de cavaller (30.8.1836), oficial (6.3.1840) i comandant de la Legió d'Honor (12.8.1855). L'actual Bekkouche Lakhdar, una vila de repoblació algeriana a la carretera Gulema-Philippeville creada el 23 de juny del 1860, portà el seu nom abans de la independència d'Algèria. El seu nebot Francesc Josep Gastú (Sureda, 18.11.1834 — Alger, 4.10.1908) va ser un polític i advocat establert a Constantina que va ser elegit diputat per Alger el 1876 i 1877-1881.

## Referències

* ↑ «Biografia, per Jean-Louis Marazzani» (en francès). [Consulta: 23 novembre 2010].
* 1 2 Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 228-229. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* ↑ Annuaire de l'état militaire de France pour l'année 1845. París: Veuve Levrault, 1845, p. 452.
* ↑ «Expedient, al web de la Legió d'Honor» (en francès). [Consulta: 12 juliol 2019].
* ↑ «La ville de Gastu (Bekkouche Lakhdar)» (en francès). [Consulta: 12 juliol 2019].
* ↑ «Dades familiars, del web Geneanet». [Consulta: 12 juliol 2019].
# Creixen de prat

El creixen de prat (Cardamine pratensis), també anomenat creixen (o creixenet) de muntanya o morritort, és una espècie de planta de la família de les brassicàcies i, per tant, relacionada amb els créixens. És nativa d'Europa i d'Àsia occidental. Als Països Catalans només es troba a Catalunya, als Pirineus on presenta dues subespècies:crassifolia i rivularis

## Descripció

Cardamine pratensis és una planta perenne i herbàcia glabrescent que fa de 40 a 60 cm d'alt, les seves fulles són compostes pinnades de 5 a 12 cm de llarg amb de 3 a 15 folíols cadascun del voltant d'1 cm de llargada. Les flors s'agrupen en espigues de 10 a 30 cm de llarg, cada flor fa d'1 a 2 cm de diàmetre i els pètals són rosats i rarament blancs. Les siliqües de 12-40 x 1-1,5 mm, les llavors d'1-1,5 mm.

## Hàbitat

Creix millor prop de l'aigua, en molleres i prats molt humits, des dels 700 als 2.500 metres d'altitud. A la península Ibèrica es troba en el nord, des de Portugal i Galícia i tot el vessant Cantàbric, fins al Pirineu.

## Cultiu i usos

Es cultiva com planta ornamental en jardins i s'ha naturalitzat a Amèrica del Nord. S'havia utilitzat com a substitut del creixen d'aigua. Font i Quer la considera planta medicinal per les seves propietats antiescorbútiques.

## Galeria

* Cardamine pratensis a Wiltshire, UK
* Detalls de les flors
* Borrons de Cardamine pratensis
* Flors
* Plantes

## Notes i referències

* ↑ Veny, Joan; Vigo, Josep; Bonet, M. Àngels; Julià, M. Antònia; Villalonga, Joan Carles. Vallès, Joan (dir.). Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana. TERMCAT, 2014, p. 316. ISBN 978-84-393-9168-5 [Consulta: 6 abril 2023].
* ↑ Bolòs i Vigo Flora dels Països Catalans
* 1 2 Font i Quer, Pius. Plantas medicinales. El Dioscórides renovado (en castellà). 12a. Barcelona: Labor, 1990, p. 262-263. ISBN 84-335-6151-0.

## Bibliografia

* Blanchan, Neltje. Wild Flowers: An Aid to Knowledge of our Wild Flowers and their Insect Visitors. Project Gutenberg Literary Archive Foundation, 2002.
# Ivar Formo

Ivar Formo (Oslo, 24 de juny de 1951 - Oslo, 26 de desembre de 2006) fou un esquiador de fons noruec que destacà a la dècada del 1970.

## Biografia

Va néixer el 24 de juny de 1951 a la ciutat d'Oslo.
Morí el 26 de desembre de 2006 a la zona de Nordmarka, una zona boscosa propera a Oslo on es creu que havia anat a patinar sobre gel al llac Store Sandungen.

## Carrera esportiva

Participà en els Jocs Olímpics d'Hivern de 1972 realitzats a Sapporo (Japó) aconseguint guanyar la medalla de plata en el relleu 4x10 km. juntament amb l'equip noruec i la medalla de bronze en la prova individual de 15 quilòmetres. En els Jocs Olímpics d'Hivern de 1976 realitzats a Innsbruck (Àustria) participà en les quatre proves masculines, on aconseguí la medalla d'or en la prova de 50 km i la medalla de plata en els relleus 4x10 km, a més a més de finalitzar cinquè en la prova de 15 km i onzè en la de 30 quilòmetres.
En el Campionat del Món d'esquí nòrdic aconseguí dues medalles de bronze els anys 1974 i 1978 en la prova de relleus 4x10 quilòmetres.
A més a més de la pràctica de l'esquí de fons, Formo practicà la cursa d'orientació, aconseguint guanyar la medalla de bronze en el Campionat del Món de cursa d'orientació celebrat el 1974.
Entre 1983 i 1988 fou membre del comitè d'esquí de fons de la Federació Internacional d'esquí (FIS).
El 1973 li fou atorgat el premi Egebergs Ærespris.

## Referències

* ↑ (anglès) Former Olympic champion Ivar Formo, 55, was found drowned in Nordmarka
* ↑ FIS Newsflash Edition 108. January 3, 2007

## Enllaços externs

* (anglès) www.fis-ski.com - Ivar Formo Arxivat 2011-05-25 a Wayback Machine.
# Ikunum

Ikunum (accadi: 𒄿𒆪𒉡, I-ku-nu) va ser rei d'Assur, segons la Llista dels reis d'Assíria. Era fill d'Iluixuma. La seva cronologia tradicional se situa cap a l'any 1880 aC o 1870 aC però pels anys dels limmu (la llista d'oficials reials que eren els epònims anuals) es creu que s'hauria d'avançar dues generacions (entre el 1920 aC i el 1905 aC)
En el seu regnat es va construir el temple del deu Ninkigal, es van reforçar les fortificacions de la ciutat d'Assur i es van mantenir colònies comercials o karum a l'Àsia Menor.

## Oficials Limmu per any

Els 15 oficials limmu per cadascun dels anys de regnat d'Ikunum dels que les seves dates estan basades en un eclipsi solar que és esmentat durant el limmu de Puzur-Ištar el 1833 aC, són els següents:
1920 Buzi fill d'Adad-rabi 1919 Šuli fill de Šalmah 1918 Iddin-Suen fill de Šalmah 1917 Ikunum fill de Šudaya 1916 Dan-Wer fill d'Ahu-ahi 1915 Šu-Anum de Nerabtim 1914 Il-massu fill d'Aššur-ṭab 1913 Šu-Hubur fill de Šuli 1912 Idua fill de Ṣulili 1911 Laqip fill de Puzur-Laba 1910 Šu-Anum el hapirum 1909 Uku fill de Bila 1908 Aššur-malik fill de Panaka 1907 Dan-Aššur fill de Puzur-Wer 1906 Šu-Kubum fill d'Ahu-ahi 1905 Irišum fill d'Iddin-Aššur

## Referències

* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 29 octubre 2021].
* ↑ Rogers, Robert. A History of Babylonia and Assyria. Lost Arts Media, 2003. ISBN 9781590163177.
* ↑ Bertman, Stephen. Handbook to Life in Ancient Mesopotamia. Nova York: Oxford UP, 2005, p. 88.
* ↑ Cahit Günbattı, An Eponym List (KEL G) from Kültepe Altoriental. Forsch. 35 (2008) 1, 103-132.
* ↑ C. Michel, Nouvelles données pour la chronologie du IIᵉ millénaire, NABU 2002, Nr. 20, 17f.

## Bibliografia

* Bertman, Stephen. Handbook to Life in Ancient Mesopotamia. Nova York: Oxford UP, 2005.
# Can Ramis (l'Escala)

Can Ramis és una casa al nucli antic de la població de l'Escala, al límit oest del nucli antic, a tocar la Ronda del Pedró i delimitat per la Pujada del Pedró i el carrer Perxel. Aquesta casa fou on visqué i pintà el pintor escalenc Rafael Ramis i Ballesta (1912-1991). Va estudiar a la llotja i, després de finalitzar els estudis, va recórrer, entre els anys 1949 i 1961, l'Amèrica del Sud. El 1961 retornà definitivament a l'Escala on restar fins a la seva mort.El 1999 es va fer la cessió de la casa-estudi del pintor amb els quadres i el mobiliari, a l'ajuntament de l'Escala, passant així a formar part del patrimoni cultural del poble de l'Escala.
Es tracta d'un edifici cantoner de planta rectangular, amb la coberta plana amb un gran terrat, i distribuït en planta baixa i pis. La façana principal presenta un portal d'accés rectangular, amb els brancals bastits amb carreus de pedra i la llinda plana. Està decorat amb una motllura que recorre l'intradós. A banda i banda, dues finestres rectangulars amb l'ampit corregut de pedra i una gran reixa. Al pis, damunt del portal, un balcó exempt amb el finestral de sortida format per un gran arc rebaixat. Al seu costat, un altre balcó de mida més gran, amb un finestral i una finestra de sortida rectangulars. Coronant la façana hi ha un ràfec de dents de serra, damunt del qual s'assenta la barana d'obra del terrat. La façana està decorada amb un ample sòcol de pedra i carreus desbastats a la cantonada amb la pujada del Pedró. La resta del parament està arrebossat i pintat. A la part posterior de la finca hi ha un altre cos de planta rectangular, amb la coberta a un sol vessant i l'accés des de la ronda del Pedró. Està bastit amb pedra i morter i presenta una placa de rajola a la façana, amb el nom MON CAU. La façana lateral del recinte, bastida amb pedra i morter, presenta una finestra tapiada rectangular, amb els brancals bastits amb carreus de pedra, la llinda plana i l'ampit motllurat.

## Notes

* 1 2 3 4 «Can Ramis». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Card gros

El card gros, Eryngium alpinum, és una espècie de planta dins del grup dels cards i de la família de les apiàcies es troba als Alps d'on és endèmic i, per tant, no apareix a la zona de clima alpí dels Pirineus on en canvi apareix l'espècie semblant panical blau (Eryngium bourgati).
A Itàlia és considerada una espècie rara i només es presenta als Alps orientals o occidentals, no pas als Alps centrals. També es troba als Alps Dinàrics i al Jura.
És una espècie calcícola que es troba entre els 1500 i els 2500 metres d'altitud.

## Descripció

La seva forma biològica és la d'un hemicriptòfit escapós, ja que els borrons que passen l'hivern es troben just per sota de la superfície del sòl i l'eix floral és més o menys erecte am poques fulles. Les seves arrels són profundes i robustes.
Fa de 30 a 70 cm d'alt, les fulles són sèssils. Les inflorescències es produeixen en umbel·les denses que són de color verd brillant a la base i blaves, gairebé de color coballt a la part superior.

## Hàbitat

Per la seva recolecció indiscriminada aquesta planta actualment ha esdevingut rara. Creix en la zona subalpina, zones rocoses i pastures humides. També es cultiva com planta ornamental per les seves pàl·lides bràctees dels capítols florals.

## Galeria fotogràfica

* Il·lustració d'Eryngium alpinum d'Atlas der Alenflora, 1882
* Planta d'Eryngium alpinum
* Plantes d'Eryngium alpinum
* Inflorescències d'Eryngium alpinum

## Referències

* ↑ Red List of Threatened Species
* ↑ Schede di Botanica
* ↑ Pignatti S. - Flora d'Italia – Edagricole – 1982. Vol. II, pag. 176
* Flora Europaea: Eryngium alpinum
* Germplasm Resources Information Network: Eryngium alpinum Arxivat 2011-06-04 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Acta Plantarum Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# Frank Cameron Jackson

Frank Cameron Jackson (Austràlia, 1943) en un filòsof especialitzat en la teoria de la ment, epistemologia i metafísica. Iniciat a la filosofia pel seu pare, alumne de Ludwig Wittgenstein, Cameron estudià matemàtiques i després es doctorà en filosofia. Ha ensenyat a diverses universitats d'Austràlia, Anglaterra i els Estats Units.
Destaca per la seva aportació de l'experiment mental com a mètode per discutir qüestions filosòfiques. Amb l'experiment de Mary's room, on una científica del color viu en una cambra en blanc i negre i, per tant, és incapaç de distingir els tons a la realitat, pretén desmostrar que existeixen els qualia, un seguit de coneixements que només es poden percebre de forma personal i no comunicar de manera objectiva a d'altres. Aquests coneixements corresponen a una instància no física del pensament i, per tant, postula que la ment conté pensament físic i pensament no físic, en una transposició del dualisme usual del cos i ànima a l'àmbit del cervell.
# Monument per a la Continuació de la Catedral de Girona

El Monument per a la Continuació de la Catedral de Girona és una escultura d'art públic del municipi de Girona inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es col·locà el 1986.

## Descripció

És una estàtua de bronze al primer replà de les escales de la Pera, començant des del carrer de la Força, davant la Pabordia. Simbolitza un mestre d'obres amb compàs de mesures a la mà dreta i en posició d'estudi sobre una taula de forma cúbica i on a la cara superior hi ha un plànol de la catedral de Girona, tapant amb el braç dreta la part del claustre i treballant sobre la zona de la nau. En general està ple de símbols cabalístics i esotèrics. Al costat dret hi ha la inscripció sobre el motiu de l'estàtua: SIS-CENTÈ ANIVERSARI DE LA PRIMERA REUNIÓ DE MESTRES D'OBRA PER DECIDIR LA CONTINUACIÓ DE LA CATEDRAL DE GIRONA, 1386-1986. El conjunt descansa sobre una base de pedra de Girona polida.

## Referències

* 1 2 «Monument per a la Continuació de la Catedral de Girona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Albert Giger

Albert Giger (Rhäzüns, 7 d'octubre de 1946 - 4 de setembre de 2021) fou un esquiador de fons suís que va competir durant les dècades de 1960 i 1970.
Durant la seva carrera esportiva va prendre part en tres edicions dels Jocs Olímpics d'Hivern, el 1968, 1972 i 1976. Destaca la medalla de bronze guanyada el 1972, a Sapporo, en la prova del relleu 4x10 quilòmetres. Formà equip amb Alfred Kälin, Alois Kälin i Eduard Hauser. El 1976, a Innsbruck, fou setè en la cursa dels relleu 4x10 quilòmetres.
En el seu palmarès també destaquen cinc edicions de la prestigiosa cursa suïssa Engadin Skimarathon (1971, 1973, 1976, 1977 i 1978), rècord masculí de la prova.

## Referències

* ↑ «Albert Giger, l'un des héros de Sapporo 1972, est décédé» (en francès). [Consulta: 26 febrer 2023].
* 1 2 «Olympedia – Albert Giger». [Consulta: 26 febrer 2023].