OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Domènec Call

La Casa Domènec Call és un conjunt arquitectònic situat als carrers de la Diputació i del Bruc de la Dreta de l'Eixample de Barcelona.

## Història

Va ser projectat el 1886 pel mestre d'obres Joan Bruguera i Díaz per encàrrec de l'advocat i polític Domènec Call i Franquesa.

## Descripció

Es tracta de dos edificis d'habitatges, un d'ells entre mitgeres i l'altre formant cantonada, de planta baixa, entresòl, quatre pisos i terrat pla transitable. El situat al xamfrà dels carrers del Bruc i de la Diputació presenta una estructuració molt particular. La planta baixa i entresòl segueixen l'alineació del xamfrà, però als pisos superiors s'enretira formant unes façanes perpendiculars als carrers, més pròpies de les façanes que donen als patis d'illa, que conflueixen en una torre que conté la caixa d'escala, S'obtenen d'aquesta manera unes façanes, obertes al carrer, que contenen unes galeries . El portal d'entrada, el vèrtex de la coberta de la petita edificació existent a la terrassa del xamfrà i la torre de la caixa d'escala conformen un eix axial a partir del qual es distribueixen les obertures. El parament està cobert per un estuc que imita carreus, trencat per les obertures emmarcades en pedra, on les de la primera planta i la torre central presenten pilastres coronades per un frontó de caràcter classicista. Aquest sistema es contraposa a la solució lleugera de les galeries obertes a la façana principal, de les quals destaca la utilització de vidres de colors. L'accés principal dona pas a una zona de vestíbul i a la torre central on es localitza l'escala de veïns. Aquests elements estan ornats amb estucats planxats al foc en diferents colors i formes geomètriques, mosaic hidràulic, etc.
En canvi, l'edifici afrontat al carrer del Bruc respon a les solucions més habituals dels edificis entre mitgeres de l'Eixample, amb tres grans portals (el central dona pas a una zona de vestíbul i a un celobert central on hi ha l'escala de veïns) a la planta baixa i quatre a la resta de plantes, tots conformats per un eix axial que se situa al portal central. El parament és el mateix que el de l'edifici del xamfrà, amb estuc llis imitant carreus i obertures emmarcades amb frontons clàssics als eixos laterals. El coronament és idèntic al de l'altre edifici, amb uns permòdols de pedra que sostenen una cornisa en voladís, amb el terrat tancat per una balustrada.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cases Domènec Coll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Domènec Call i Franquesa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Domingo Call. Bruc (64) xamfrà Diputació (300). Construir una casa de baixos, entresòl i quatre pisos en un solar». AMCB, 04-04-1886.

## Enllaços externs

* «Casa Domènec Call». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
Monuments de l'Eixample de Barcelona :
# Escil·lècion

Escil·lècion (grec antic: Σκυλλήτιον, llatí: Scylletium), Escilaceu o Escilacèum (grec antic: Σκυλάκιον, llatí: Scy(l)lacēum) o Escolàcium (llatí: Scolacium), va ser una ciutat de la costa est del Brútium, al golf homònim. Més cap a l'interior pervisqué la vila de Squillace.
La tradició, coneguda per Estrabó i Plini el Vell, explica que la van fundar uns colons atenesos retornats de la guerra de Troia acompanyats per Menesteu. Una altra tradició recollida per Cassiodor deia que l'havia fundat Odisseu. En realitat no hi ha cap constància que fora una colònia grega ni antigament ni en temps històrics. El Periple de Pseudo-Escílax no l'esmenta a la seva llista de colònies gregues del sud d'Itàlia, ni tampoc els Iambes al Rei Nicomedes en l'enumeració de ciutats gregues d'aquella part d'Itàlia, ni tampoc Tucídides quan parla de l'expedició atenesa a Sicília. Probablement era una dependència de Crotona i, per tant, força hel·lenitzada. A començaments del segle iv aC Dionís el vell de Siracusa la va ocupar i la va lliurar a Locres. No és esmentada en la Segona Guerra Púnica, tot i que Hanníbal va tenir el seu quarter en un indret pròxim, el Campament d'Hanníbal.
L'any 124 aC els romans, a instàncies de Gai Semproni Grac, hi van establir una colònia que es va dir Colonia Minerva, diu Gai Vel·lei Patèrcul. Més tard va agafar o recuperar el nom d'Escolàcium, que consta en una inscripció imperial del temps d'Antoní Pius. Nerva hi va establir una nova colònia i es va convertir en ciutat de certa importància durant l'Imperi. A l'època cristiana era una seu episcopal.
Hi va néixer Cassiodor, que va escriure una detallada descripció molt retòrica de la seva bellesa, la seva situació i la fertilitat de les seves terres.

## Notes

* ↑ Forma més habitual en grec (Aristòtil, Diodor, Dionisi, Estrabó, Estèfan), testimonial en llatí (Plini).
* ↑ Forma més habitual en llatí (Virgili, Ovidi, Plini, Solí i els itineraris); en grec, Estrabó afirma que «Escil·lècion […] ara és anomenada Escilàcion» (i Ptolemeu i Apià també testimonien aquesta forma).
* ↑ Forma testimoniada per Vel·lei Patèrcul, que l'anomena Scolacium Minervium, i Plini.

## Referències

* ↑ Alberich i Mariné, Joan (dir.); Cuartero i Iborra, Francesc J. (dir.). Diccionari Grec-Català. D'Homer al segle ii dC. Enciclopèdia Catalana - Fundació Institut Cambó, 2015, p. 1532. ISBN 9788441224223.
* ↑ Seva i Llinares, Antoni (dir.). Diccionari Llatí-Català (en llatí - català). Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 1322. ISBN 9788477396314.
* ↑ Alberich, Joan; André, Avel·lí; Blay, Maite; Borràs, Joana; Romero, Carmen. Diccionari llatí-català de noms propis. Columna, 1994, p. 162. ISBN 8478097201.
* ↑ Smith, William (ed.). «Scylacium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 18 desembre 2022].
# Empresa de serveis energètics

Una empresa de serveis energètics (ESE) és una empresa que genera negoci a base de generar estalvi energètic i, per tant, estalvi als seus costos totals, als seus clients, que poden ser altres empreses del sector terciari (serveis) o secundari (indústria), a més del sector públic i de particulars. Poden millorar la seva eficiència energètica. Fan disminuir l'impacte ambiental associat al consum energètic, que també està relacionat amb la seva sostenibilitat i la capacitat de càrrega. El client estalvia diners sense fer disminuir la qualitat dels seus producte o serveis, és a dir que augmenta els seus beneficis econòmics.
Les ESE existeixen des dels anys 80 del segle xx. Els primers països on es van desenvolupar van ser aquells en els quals hi havia una major tradicio d'externalització de serveis per part de les empreses locals: la ESE gestiona l'energia de l'empresa client. Alguns d'ells van ser Estats Units, Canadà i Japó. O per exemple França i Itàlia a Europa.

## Les ESE a la Unió Europea

La Unió Europea treballa en la definició dels requisits mínims per a qualificar una empresa com a Empresa de Serveis Energètics. Una part significativa dels projectes de les quals han tingut lloc en el sector públic, en especial a edificis públics, hospitals i enllumenat exterior. Per exemple, pel que fa a l'eficiència energètica en l'enllumenat, la Comissió Europea ha promogut el Programa Greenlight, entre altres iniciatives.

## Referències

* ↑ L'eficiència energètica és un motor de desenvolupament econòmic, a La Vanguardia, 14 d'octubre de 2010, (castellà)
* ↑ Empreses de Serveis Energètics Arxivat 2010-07-05 a Wayback Machine. Generalitat de Catalunya, gener de 2010, (català)

## Vegeu també

* Institut Català de l'Energia
# Solitudo Horarum

Solitudo Horarum és una característica d'albedo a la superfície de Mercuri, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 25 ° latitud N i 115 °longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1976 i fa referència a una característica d'albedo del mapa d'Antoniadi.

## Referències

* ↑ "Solitudo Horarum". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Mapa de Mercuri». Google Mercury.
# Magrib durant l'antiguitat tardana

El Magrib fou conquerit pels vàndals el 429. La província romana de Mauritània Tingitana no va oferir cap resistència. Els vàndals, però, la van abandonar el 434 i va quedar dependent de la diòcesi d'Hispània i per tractat foren reconeguts com a federats a la resta de les províncies de la costa nord del continent africà. El 475 amb el final de l'Imperi Romà d'Occident, la província Tingitana va quedar independent en mans dels caps amazics, els principals dels quals eren els gomeres. Quan el 534 els romans d'Orient van liquidar el regne vàndal, van dominar les províncies d'Àfrica, Bizacena i Numídia i les costes de les províncies Cesariense i Sitifiense (amb els nom de Mauritània Primera i Segona), però a la Tingitana es van limitar a posar guarnicions en algunes places fortes estratègiques, principalment Ceuta i Tànger i la resta va romandre en mans dels amazics, amb els gomeres a la costa mediterrània, els barghawata a la costa atlàntica, els miknasa a la regió central, els masmuda al vessant occidental de la serralada de l'Atles i la costa atlàntica al sud del Sebou, els haskura entre el Sus i el riu Draa i els lamta i lamtuna a la riba esquerra del Draa. Tots aquestos grups pertanyien al gran grup amazic sanhadja. Alguns eren cristians o jueus, però la majoria practicaven cultes tradicionals.

## Bibliografia

* Enciclopèdia de l'Islam, V, 1178-1179
# Rectoria de Llorà

La Rectoria de Llorà és una obra de Sant Martí de Llémena (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular amb pocs cossos afegits. La casa principal està sobre una plataforma aguantada per un mur de contenció de pedra vista restaurada, on hi ha la porta d'accés d'arc rebaixat i amb data mig esborrada (18..) i d'altres obertures. Aquest mur té una alçada de dues plantes.
La casa és de planta baixa i un pis, amb teulat a dues aigües i carener perpendicular a la façana principal. Està arrebossada. Conserva la façana de ponent d'un edifici anterior a la construcció actual, formada per dos pisos sense obertures, amb un aparell d'opus spicatum, i un tercer pis, construït amb petits carreus, on hi ha un rengle d'espitlleres.

## Història

Segons data inscrita: 18__.

## Referències

* 1 2 3 «Rectoria de Llorà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 febrer 2017].
# Fàbrica Huracan Motors

La fàbrica Huracan Motors és un edifici industrial situat al carrer dels Almogàvers, 122-124 del Poblenou de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C). El 1986, s'hi va instal·lar la sala Zeleste, i des del 2000, la seva successora, Razzmatazz.

## Història

L'empresa Huracan Motors va ser fundada el 1956 per Josep Maria Duran i Balet, net del mestre d'obres Domènec Balet i Nadal, amb un capital de 1'5 milions de pessetes. Instal·lada al començament en un local del Poblenou, l'octubre o novembre del 1958 es va traslladar a unes naus de nova construcció al carrer dels Almogàvers, projectades el 1957 per l'arquitecte Llorenç García-Barbón per encàrrec del gerent Ramon Torra i Margenat.

## Descripció

Del recinte original s'ha conservat el cos principal del carrer dels Almogàvers, de planta baixa i dos pisos, mentre que la nau amb coberta en dents de serra del pati d'illa ha estat molt modificada.
Destaca la façana de composició molt abstracta, basada en una retícula de formigó i vidre als pisos, amb una franja horitzontal opaca amb el nom de l'empresa al mig, mentre que la planta baixa està reculada per tal de deixar l'estructura de pilars metàl·lics a la vista.

## Referències

* 1 2 3 4 «Huracan Motors, S.A. (Zeleste i actualment Razzmatazz)». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* ↑ «Huracan Motors» (en castellà).
* ↑ «C. Almogàvers, 122-124; permís per construir edifici industrial; Huracan Motors SA (Ramon Torra Margenat)». Q127 Obres majors 62227/1957. AMCB.
# Solitudo Promethei

Solitudo Promethei és una característica d'albedo a la superfície de Mercuri, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -45 ° latitud N i 142.5 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1976 i fa referència a una característica d'albedo del quadrangle Michelangelo (H-12).

## Referències

* ↑ "Solitudo Promethei". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Mapa de Mercuri». Google Mercury.
# Tserkva de Sant Miquel Arcàngel

La Tserkva de Sant Miquel Arcàngel (en polonès, Cerkiew św. Michała Archanioła w Brunarach; actual església parroquial catòlica de l'Assumpció) és una església gòtica de l'any 1797, feta de fusta, situada al poble de Brunary, dins el districte de Gmina Uście Gorlickie, al sud de Polònia, a la frontera eslovaca. Amb d'altres tserkvas forma part del conjunt anomenat «Tserkvas de fusta de la Regió Carpàtica a Polònia i Ucraïna», llistat com a Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des de l'any 2013.

## Història

La primera tserkva a Brunary va ser construïda l'any 1616, quan una parròquia uniata va ser fundada al poble. Uns anys més tard, el 1653, fou edificada una nova tserkva i, ja al segle xviii, es configurà l'església moderna. El 1831 va ser reconstruïda i ampliada; l'antic cor estava connectat amb la nau i va afegir-se una nova nau, envoltada per tres parets. També tota la tserkva va ser coberta amb un sostre nou, pla, amb cornises. Després de l'Operació Vístula el 1947, la tserkva es va transformar en una església catòlica. En l'actualitat, l'església s'utilitza com a parròquia catòlica romana de l'Assumpció de la Mare de Déu a Brunary però pertany a la diòcesi de Tarnow.

## Arquitectura

La tserkva de Brunary és d'estil lemko occidental —cerkiew łemkowska, un tipus d'arquitectura ortodoxa—, tricúspide, construïda en fusta. Per sobre del vestíbul s'eleva la torre, coronada per un casc amb una creu forjada. Per sobre de la nau i el presbiteri hi han cascos forjats similars. A l'interior hi ha un iconòstasi barroc del segle xviii, i conserva pintures policromades del segle xviii i XIX que cobreixen les parets, en to blau i motius florals predominantment, a més de l'altar del segle xvii i d'altres dos del segle xviii.

## Galeria

* Vista general de l'exterior
* Detall del casc amb la creu forjada
* Vista general de l'interior
* Detall del sostre
* Pintura policromada
* Detall de la pintura ornamental

## Referències

* 1 2 3 «Cerkiew parafialna greckokatolicka św. Michała Archanioła w Brunarach Wyżnych». Drewniana Małopolska. [Consulta: 10 maig 2017].
* ↑ «Wooden Tserkvas of the Carpathian Region in Poland and Ukraine». World Heritage List. UNESCO. [Consulta: 10 maig 2017].
* ↑ «woj. małopolskie – pow. bocheński». nid.pl. Narodowy Instytut Dziedzictwa, National Heritage Board of Poland. [Consulta: 10 maig 2017].
* ↑ Diversos Autors. Ikony i cerkwie : tajemnic łemkowskich świątyń. 1a. Warszawa: Carta Blanca, 2009. ISBN 9788361444152.
# Focke-Wulf Fw 191

El Focke-Wulf Fw 191 va ser un projecte de bombarder bimotor alemany durant la Segona Guerra Mundial. Només se'n van construir tres prototips. Es va abandonar el projecte el 1943.

## Desenvolupament

El 1939, El RLM va llançar una competició per a un bombarder mig (programa Bomber B). A més de Focke-Wulf, Arado (E.340), Dornier (Do 317) i Junkers (Ju 288) també van participar en la licitació.
El bombarder hauria de poder portar 2000 kg sobre una distància de 1800 km i assolir els 600 km/h a una alçada de 7.000 m. A més, havia d'incorporar unacabina pressuritzada per poder sobrevolar la defensa aèria enemiga a gran altura.
El projecte patia problemes de motor i elèctrics des del primer moment. El motor Daimler-Benz DB 604 de 24 cilindres de 2500 CV va ser destinat inicialment com a tracció, però ni aquest motor ni el Junkers Jumo 222 amb prestacions similars, que després es van considerar, van estar disponibles a temps. Per tant, es van instal·lar al primer prototip el BMW 801.
El primer vol es va produir el 1942. Degut a problemes de pes i a les pobres característiques de vol, només es van construir tres prototips, el V1, el V2 i el V6. El V6 tenia dos motors Jumo 222 de 2200 CV. El desenvolupament del Fw 191 es va aturar a finals de 1943.

## Referències

* ↑ Wood, Tony.. Histoire de la Luftwaffe. París: Bordas, 1981. ISBN 2-04-012844-1.
* ↑ Herwig, Dieter.. Luftwaffe secret projects : strategic bombers 1935-45. Leicester: Midland, 1999. ISBN 1-85780-092-3.
* ↑ Nowarra, Heinz J.. Die deutsche Luftrüstung 1933-1945. Koblenz: Bernard & Graefe, 1985-©1988. ISBN 3-7637-5464-4.
# Principat (Roma)

El Principat és el nom que rep el sistema polític vigent durant el primer període de l'Imperi Romà, estenent-se des del regne de Cèsar August (27 aC) fins a la mort d'Alexandre Sever l'any 235, quan es va iniciar el període conegut amb el nom d'Anarquia militar. Després d'aquest període, Dioclecià, l'any 284, va instaurar el Dominat.
El Principat es caracteritza per l'esforç per part dels emperadors de preservar una il·lusió de continuïtat respecte a la República Romana. En general els emperadors respectaven la llei i els costums, i no feien excessiva ostentació de poder. A la pràctica però va ser un període d'absolutisme il·lustrat, amb algunes derives cap a sistemes de monarquies gairebé constitucionals.
El sistema el va instaurar Cèsar August, que com el seu antecessor Juli Cèsar, no va voler proclamar-se rei per evitar conflictes amb els republicans. Es va originar a partir de l'acumulació de càrrecs que tenia August, que després de la batalla d'Àccium (31 aC) tenia els poders de tribú de la plebs i, per tant, immunitat i dret a veto de les decisions dels senadors, cònsol, governant suprem, comandant en cap de l'exèrcit, i amb capacitat de promulgar lleis, i princeps senatus (primer home del Senat). Per això es va fer nomenar princeps, que en llatí significa "el primer", per transmetre la idea que tan sols era un Primus inter pares (primer entre iguals). La intenció inicial era que aquest càrrec especial fos temporal, però les circumstàncies del moment el van convertir en hereditari i es va perllongar en el temps.
Per posar fi a la Crisi del Tercer Segle, l'emperador Dioclecià va refundar l'imperi i va substituir el Principat pel Dominat, que abandonaria les pretensions de donar aparença dels antics costums republicans i evolucionaria cap a una monarquia absoluta.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Princeps». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 4 maig 2022].
# Espai de Hausdorff

En topologia, un espai de Hausdorff, separat o T₂ és un espai topològic en el qual punts diferents tenen entorns disjunts.
Els espais de Hausdorff es diuen així en honor de Felix Hausdorff, un dels fundadors de la topologia. La definició original de Hausdorff d'un espai topològic (de 1914) incloïa la propietat de Hausdorff com a axioma.
Tot espai mètric (i per tant tot espai normat) és un espai de Hausdorff.

## Definicions

Donats dos punts x, y d'un espai topològic X, es diu que els dos punts compleixen la propietat de Hausdorff si existeixen dos entorns: U$_x$ entorn de x i U$_y$ entorn de y tals que $U_{x}\cap U_{y}=\emptyset$.
Un espai topològic es diu que és un espai de Hausdorff o T₂, si tot parell de punts de l'espai verifica la propietat de Hausdorff.

## Principals propietats dels Espais de Hausdorff

* Tot espai de Hausdorff és també de Fréchet o T$_1$ i, per tant, també és un espai TD i també un espai de Kolmogórov o T$_0$.
* Així doncs, com que és T$_1$, tot conjunt unitari d'un espai de Hausdorff és tancat.
* En un espai de Hausdorff, les successions convergents convergeixin a un únic punt.
* En un espai de Hausdorff, els punts distints son topològicament distinguibles.

### Exemples

* La recta real i el pla real amb la topologia usual són espais de Hausdorff.

## Vegeu també

* Axiomes de separació
* Espai de Kolmogórov (T$_0$)
* Espai de Fréchet (T$_1$)
* Espai completament de Hausdorff

## Referències

* ↑ Llopis, José L. «Espai topològic de Hausdorff» (en castellà). Matesfacil. ISSN: 2659-8442 [Consulta: 8 agost 2019].
* ↑ Sapiña, R. «Puntos indistinguibles» (en castellà). Problemas y Ecuaciones. ISSN: 2659-9899.
# El Malah

El Malah (àrab: المالح, al-Mālaḥ; antigament anomenada Rio Salado) és una ciutat del nord oest d'Algèria, a la província d'Aïn Témouchent, situada a 11 km d'Aïn Témouchent, a 58 km d'Orà, a 60 km de Sidi Bel Abbès i a 80 km de Tilimsen.

## Geografia

La meitat de la població té menys de 25 anys. La taxa d'atur hi és molt important i la majoria de la gent treballen en les ciutats limítrofes (Aïn Témouchent, Orà etc.),
Regió anteriorment vitícola, manté el seu aspecte agrícola, amb clima mediterrani suau, pluviometria superior a 450 mm per any, sòl d'origen volcànic i zona turística a la part muntanyosa del municipi: Dhar El Menjel, Aïcha Touila i la vall d'Oued El-Malah.
A la part dels massissos hi ha pedreres de grava i de marbre. La seva explotació posa en perill l'equilibri geogràfic i ecològic de la regió. La ciutat és travessada pel riu El Malah, ‘Salat’.
El nom prové del seu riu salat, Oued El-Malah, que es nodreix de les muntanyes de Tessala i arriba a la Mediterrània per la platja de Terga o platja d'Oued El-Malah.

## Història

La regió inicialment era nomenada Flumen Salsum, en època romana. Després va anomenar-se Ghazouiya, després de la batalla entre turcs i espanyols de l'any 1518, en què va morir Oruç Reis. Durant tot el període colonial se la va anomenar Río Salado, nom donat pels colons espanyols que s'hi van establir des de 1857. El 1962 va passar a anomenar-se oficialment El-Malah.
La presència humana hi és molt antiga, com mostra «l'home de Rio salado» que vivia en aquesta regió fa 50.000 anys, en les grutes de la muntanya Sidi Kacem.

## Referències

* ↑ Rio - Salado (Oued Mellah)
* ↑ Sur la période coloniale, lire Yasmina Khadra, "Ce que le jour doit à la nuit", 2008, Julliard, ainsi que le témoignage d'André Montero, "Rio Salado", éditions Privas
# Oligopitècids

Els oligopitècids (Oligopithecidae) són una família extinta de primats catarrins que visqueren al nord d'Àfrica i la península Aràbiga des de l'Eocè mitjà fins a l'Oligocè inferior, fa entre 28,4 i 47,8 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Egipte, Líbia i Oman. Eren més petits i primitius que els propliopitècids, encara que hi ha autors que en fan una subfamília d'aquesta altra família. Tenen la quarta dent premolar inferior (p4) dotada d'un paracònid menut i un metacònid gros situat a un angle d'uns 90 graus respecte al protocònid.

## Referències

* 1 2 Entrada «Oligopithecidae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 5 gener 2025].
* 1 2 Werdelin i Sanders, 2010, «Paleogene Anthropoids» (E. R. Seiffert, E. L. Simons, J. G. Fleagle i M. Godinot).
* ↑ Rose, 2006, p. 194.

## Bibliografia

* Rose, K. The Beginning of the Age of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2006. ISBN 0801884721.
* Werdelin, L.; Sanders, W. J. Cenozoic Mammals of Africa (en anglès). University of California Press, 2010. ISBN 9780520257214.