OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Paradoxornis gorjanegre

El paradoxornis gorjanegre (Suthora gorjanegre) és una espècie d'ocell de la família dels paradoxornítids (paradoxornitidae), tot i que sovint encara se'l troba classificat amb els sílvids (Sylviidae). Es troba a l'Himàlaia, els seus contraforts orientals i altres muntanyes del sud-est asiàtic a: Bhutan, l'Índia, Myanmar, Nepal, Laos i Vietnam. El seu hàbitat el conformen matollars, herbassars i boscos tropicals i subtropicals de frondoses humits de l'estatge montà. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Taxonomia

Les tres espècies del gènere Suthora estaven classificades anteriorment en el gènere Paradoxornis i no fou recuperat fins al 2009 Aleshores estaven a la família dels sílvids (Sylviidae). Però el Congrés Ornitològic Internacional, en la seva llista mundial d'ocells (versió 10.2, 2020) el transferí finalment a la família dels paradoxornítids (Paradoxornithidae). Tanmateix, el Handook of the Birds of the World i la quarta versió de la BirdLife International Checklist of the birds of the world (Desembre 2019), aquest tàxon apareix classificat encara dins de la família dels sílvids.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «paradoxornis gorjanegre». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ «Sylviid babblers, parrotbills, white-eyes». IOC World Bird List Version 11.1. International Ornithologists' Union, 01-01-2021.
* 1 2 del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 635. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ BirdLife International. «Black-throated Parrotbill. Suthora nipalensis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2020. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ Penhallurick, John; Robson, Craig «The generic taxonomy of parrotbills (Aves, Timaliidae)». Forktail, 25, 2009, pàg. 137–141.
* ↑ «Master Lists». IOC World Bird List Version 10.2. International Ornithologists' Union, 01-01-2021.
# Son Barca

Son Barca és una possessió de Santa Maria del Camí situada al costat de Terrades, en el camí de Muro, ocupant terrenys de l'alqueria islàmica d'Albiar.
Va formar part de Terrades. Pren el nom d'una branca dels Canyelles de Terrades, propietaris d'aquesta possessió en el s. XVI, que eren de malnom Barca. L'any 1623 es documenta un Gabriel Canyelles Barca que era propietari d'aquesta possessió, confrontant amb Terrades de Ramon Descós. L'any 1685 es valorava en 4700 lliures. En el s. XIX va anar a parar a la família Pons de Binissalem Comptava amb 47 quarterades de conradís, vinya, figueral, garroveral i oliverar.

## Les cases

Les cases s'articulen entorn d'una clastra central oberta per dos costats. A la part principal s'hi troben les cases dels senyors i les cases dels amos, i s'hi accedeix mitjançant una miranda empedrada. Aquest buc queda rematat per una torre situada a la part central, de planta quadrangular i coberta a quatre aigües.
A la planta baixa hi ha tres portals; un d'accés a la casa dels senyors, un altre d'accés a la casa dels amos i un tercer que és el portal de la capella. Damunt aquest darrer portal hi ha una creu i la data de 1781. Als dos costats dels portals d'accés a les cases hi ha dues finestres rectangulars amb els brancals i llinda de marès. Sota una de les finestres hi ha un cavalcador de pedra. Voltant la clastra es troben les dependències agropecuàries.

## Referències

* ↑ Alea Serveis Professionals SL Catàleg de béns patrimonials de Santa Maria del Camí. Ajuntament de Santa Maria del Camí, 2009
# Sant Miquel d'Ansamora

Sant Miquel d'Ansamora, Sant Miquel de Castellnou de Bassella o Sant Romà, és una antiga església preromànica del municipi de Bassella (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.
Les ruïnes de la capella són a ponent dels vestigis del castell de Castellnou de Bassella. Era un edifici d'una sola nau, de 8,60 x 6,15 m, amb absis trapezoïdal allevant, oberta a la nau a través d'un arc triomfal d'acusada ferradura.
No s'han conservat les cobertes, en un principi sembla que havia estat cobert amb un embigat de fusta. Posteriorment aquest podia haver estat substituït per una volta de canó que obligaria a reforçar els murs amb arcs formers, dels quals en queda algun vestigi. L'aparell de les parts més antigues és de petits carreus, de forma quadrada, ben tallats i sense polir, de pedra erosionable, disposats en filades ordenades. El reforç de la nau està fet amb carreus més grans i també més resistents. És un edifici romànic de tipologia arcaica, que es pot datar a inicis del segle x. Les modificacions són del segle xii.
No es tenen notícies directes de la capella de Sant Miquel, però si que hi ha esments relatius al lloc d'Ansamora o Alçamora i al seu castell al qual està vinculada, documentat a partir de l'any 1047.

## Referències

* «Capella de Sant Miquel de Castellnou de Bassella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 maig 2012].
# Josep del Hoyo i Calduch

Josep del Hoyo i Calduch (Barcelona, 22 de juny del 1954) és un metge, comunicador, ornitòleg i editor català.
Després de llicenciar-se en medicina i cirurgia per la Universitat de Barcelona, entre els anys 1972 i 1975 realitzà diversos curt-metratges que guanyaren diversos premis. El 1984 inicià i conduí el multiguardonat programa Curar-se en salut en la primera etapa de TV3, i posteriorment col·laborà en els magazines Mag magazine, Com a casa i L'hora de Mari Pau Huguet.
L'any 1989 fundà l'editorial Lynx Editions, en la qual edità, entre molts altres llibres, Handbook of the birds of the world, enciclopèdia que recull totes les espècies d'ocells del món.
És el ciutadà espanyol que més espècies d'ocells ha vist: 8100.

## Referències

* ↑ «Qui és qui en pantalla». A: Televisió de Catalunya. Barcelona: Televisió de Catalunya, 1987, p. 133.
* ↑ «Entrevista a Josep del Hoyo, editor del HBW | El Bichólogo» (en castellà). El Bichólogo, 12-11-2015.
* ↑ Rico, Javier «Juan Varela & Josep del Hoyo, talentos al vuelo» (en castellà). El País [Madrid], 13-09-2016. ISSN: 1134-6582.
# Théodore Eberhard

Théodore Eberhard (Ciutat de Luxemburg, 28 d'agost de 1812 - 12 de maig de 1874) va ser un arquitecte i polític luxemburguès. Va ser diputat de la Cambra de Diputats entre el 1851 i 1854, i membre del Consell d'Estat de 1857 a 1866. Va ocupar el càrrec d'alcalde de la ciutat de Luxemburg del 1865 al 1869.

## Referències

* ↑ Gilbert, P. La capitale et ses architectes: illustration critique de l'architecture dans la métamorphose d'une ville en un siècle (en francès). Institut grand-ducal, section des arts et des lettres, 1986, p. 154.
* ↑ Als, Nicolas; Philippart, Robert. La Chambre des Députés, Histoire et Lieux de Travail (en francès). Chambre des Députés du Grand-Duché de Luxembourg, 1994, p. 512-513.

## Vegeu també

* Llista d'alcaldes de la Ciutat de Luxemburg
# Paleoatmosfera

El terme paleoatmosfera es refereix a l'atmosfera, particularment la del planeta Terra, dins un moment sense especificar del passat geològic.
La composició de la paleoatmosfera terrestre es pot inferir actualment amb l'estudi de l'abundància de material amb dades tipus proxy com els òxids de ferro, carbó vegetal i la densitat dels estomes de fulles fòssils en els dipòsits geològics. Malgrat que actualment l'atmosfera terrestre està dominada pel nitrogen (un 78%), oxigen (un 21%), i argó (un 1%), l'atmosfera prebiològica es creu que era altament reductora i que virtualment no tenia oxigen lliure ni argó, el qual es genera per la desintegració radioactiva de K$^{40}$ i estava dominada pel nitrogen, diòxid de carboni i metà.
Concentracions apreciables d'oxigen lliure probablement no es van presentar fins fa 2,5 milers de milions d'anys enrere. Després de l'Esdeveniment de la Gran Oxigenació, les quantitats d'oxigen produïdes com a subproducte de la fotosíntesi pels cianobacteris començaren a excedir les quantitats dels materials químicament reductors, notablement el ferro dissolt. Al començament del període Cambrià fa uns 541 milions d'anys enrere, les concentracions d'oxigen lliure es van incrementar prou per a permetre l'evolució dels organismes pluricel·lulars. Hi va seguir la subseqüent aparició, evolució ràpida i radiació de les plantes terrestres, les quals cobriren gran part de la superfície terrestre, des de fa uns 450 milions d'anys enrere, les concentracions d'oxigen arribaren i més tard superaren, els valors actuals durant el principi del Carbonífer quan la concentració atmosfèrica del CO 2 va baixar per sota de les concentracions actuals.

## Referències

* ↑ RA Berner (1998) The carbon cycle and CO 2 over Phanerozoic time: the role of land plants. Philosophical Transactions of the Royal Society 353, 75-82
* ↑ RA Berner (1997) The rise of plants: their effect on weathering and atmospheric CO 2. Science, 276, 544-546.
* ↑ DJ Beerling and RA Berner (2005) Feedbacks and the coevolution of plants and atmospheric CO 2. Proceedings of the National Academy of Sciences, USA, 102, 1302-1305.
# (224) Oceana

(224) Oceana és un asteroide que es troba al cinturó d'asteroides descobert el 30 de març de 1882 per Johann Palisa des de l'Observatori de Viena, Àustria. Rep aquest nom per l'oceà Pacífic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 17 octubre 2023].
* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 33. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* «(224) Oceana» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 4 juny 2015].
# Son Magraner

Son Magraner és una possessió del terme municipal de Palma situada a la part de la Muntanya, vora la carretera de Valldemossa, entre Son Ripoll i Son Espanyol.

## Història

Des del 1600 es troba documentada i n'era propietària la família Puigdorfila. El 1661 pertanyia a Gaspar de Puigdorfila, cavaller de l'Orde de Sant Jaume i algutzir major de la Santa Inquisició de Mallorca. Confrontava amb el camí de Valldemossa i el torrent d'en Barbarà. Tenia cases i tafona. Era dedicada a oliverars, garroverars i conreu de cereals. Hi havia una guarda d'ovelles i produïa llana i formatge. El 1785, pertanyia a Jordi de Puigdorfila i de Vilallonga, donzell i algutzir major del Sant Ofici de la Inquisició. Tenia tafona i molí de sang. Hi havia morers de fulla i ametlers. El 1817 era de Gaspar de Puigdorfila, tenia una superfície de 121 quarterades (14 de sementers, 7 de pastures i 100 d'oliverar). El 1842, Felip Fuster de Puigdorfila inicià l'establiment de Son Magraner, que donà origen, juntament amb els establits de Son Espanyol (iniciats el 1845), al barri de Son Espanyol. Una de les finques resultants d'aquest procés fou Son Lledó, formada per 20 establits de Son Magraner adquirits per Miquel Lledó Amorós entre 1857-58. El nucli primitiu de Son Magraner, amb les cases, el comprà Josep Villalonga Jordà el 1857. El 1884 Josep Villalonga Jordà vengué el nucli primitiu de Son Magraner a Gabriela Pujol Alemany. Les segregacions continuaren i actualment les cases estan situades en una parcel·la d'11 quarterades i mitja.

## Construccions

El conjunt arquitectònic, de 1017 m², consta d'una sèrie de cossos articulats al voltant d'una clastra. La casa principal se situa al costat de ponent, i està formada per dos cossos de planta rectangular adossats per les façanes de ponent i llevant, respectivament, tots dos amb coberta de teulada, un a tres vessants i l'altre a dos. La façana principal és la de ponent, que té un portal que dona accés a un jardí-hort tancat de paret, on hi ha un safareig. Té tres plantes d'alçat: planta baixa, pis i porxo. S'accedeix al conjunt pel portal forà, situat a la façana de xaloc, d'arc d'ansa de paner adovellat, que dona accés a la clastra, empedrada, amb un coll de cisterna al mig. Unes columnes sostenen un emparralat. La clastra està tancada per tots els costats: a xaloc, pel cos que conté el portal forà, d'una planta i coberta de terrat; a llebeig, per la casa principal, i a la resta, per diversos cossos adossats de diferents alçades, volums i cobertes. Les parets mestres són de pedres en verd, amb cantonades i obertures de marès. Ha patit nombroses modificacions, fruit de diverses reformes que han desfigurat els edificis originals.

## Referències

* 1 2 Fernández Legido, R. «Son Magraner». Possessions de Palma.net, 10-07-2010. [Consulta: 23 febrer 2016].
# Castell de l'Espluga

Castell de l'Espluga és un monument del municipi de l'Espluga de Francolí (Conca de Barberà) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Aquest castell se situava al capdamunt del poble i tenia sis torres quadrades que defensaven un gran pati d'armes envoltat per les estances del castell. Queden molt poques restes del castell de l'Espluga. Per la banda del riu, damunt la Font Baixa, hi ha les restes de dues torres (una d'esbotzada, i l'altra esmotxada) i dos llenços de muralla. Una d'aquestes torres, la millor conservada, encara conserva els grans carreus cantoners de pedra picada. Al carrer dels Ametllers hi ha una porta adovellada mig tapada per un tros de mur, destinat a reforçar la construcció, i a l'interior d'algunes cases del carrer Castell es troben fragments de panys de mur.

## Història

Al municipi de l'Espluga de Francolí segurament existien dos castells, un a l'Espluga sobirana o superior i la jussana o inferior. Les restes d'aquest castell correspondrien a l'Espluga inferior i estaria en mans de l'orde dels Hospitalers. Durant els segles xiv i xv s'hi van celebrar diversos capítols provincials d'aquesta orde. Va ser volat en part durant les guerres carlines. A conseqüència de la desamortització de Mendizábal el castell es va parcel·lar i es va vendre per construir-hi cases; les seves pedres es van aprofitar per bastir l'església nova. Els anys 1860 i 1880 es van fer voladures del castell.

## Referències

* 1 2 «Castell de l'Espluga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 maig 2012].

## Enllaços externs

* «Castell de l'Espluga». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Jean-Pierre David Heldenstein

Jean-Pierre David Heldenstein (Ciutat de Luxemburg 29 de desembre de 1792 - Ciutat de Luxemburg 19 d'octubre de 1868) va ser un Farmacèutic i polític luxemburguès. Va ser membre de la Cambra de Diputats de Luxemburg entre el 1848 i 1851. Va ocupar el càrrec d'alcalde de la ciutat de Luxemburg a dos mandats del 1848 al 1850 i del 1855 al 1865.
Va ser fill del farmacèutic François Heldenstein (1749-1824) i pare del també farmacèutic François Heldenstein (1820-1907).

## Referències

* ↑ Arrêté royal grand-ducal du 22 janvier 1849, n°6, portant nomination de bourgmestres, publizéiert am Mémorial N° 7 vun 1849, pp. 81-88 (cf. p. 82) Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* ↑ Par Arrêté royal grand-ducal du 22 décembre courant, n° 1056, ont été nommés bourgmestres des villes et communes désignées ci-après, savoir:, publizéiert am Mémorial (Zweeten Deel) N° 2 vum 5. Januar 1855, pp. 9-16 (cf. p. 9
* ↑ Par arrêtés royaux grand-ducaux du 12 mars courant, nos 151, 152 et 153, ont été nommés bourgmestres des villes et communes ci-après désignées, savoir:, publizéiert am Mémorial (Zweeten Deel) N° 13, pp. 121-127 (cf. p. 121)
* ↑ Zettinger, Lèon; Mersch, Jules. La famille Heldenstein (en francès). Biographie nationale du pays de Luxembourg, Fascicule 4, p. 479-516 [Consulta: 11 agost 2015].

## Vegeu també

* Llista d'alcaldes de la Ciutat de Luxemburg
# Santa Maria de Sorba

Santa Maria de Sorba és una església que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català del municipi de Montmajor (Berguedà). Es troba al llogaret de Sorba, prop de la vila de Cardona.
És coneguda per tenir el Martyrium de Sant Eudald del segle vi. A prop de Santa Maria de Sorba hi ha l'església preromànica de Sant Miquel de Sorba.

## Descripció

Església d'una sola nau amb quatre capelles laterals i absis de planta quadrada. Al costat d'aquest trobem una torre campanar de planta quadrada i cos superior poligonal rematada amb barana de balustres. El parament és de carreus de pedres irregulars units amb morter i l'interior, totalment enguixat.
La façana és força simple, tan sols hi ha una entrada allindanada amb un fals frontó triangular i sobre seu, un òcul. La coberta és a dues aigües amb teula àrab i a l'interior, voltes de creueria. Al frontispici de la porta hi figura una inscripció:
    a 4 obre ani 1685
    me s. ar
    terribilis est locus iste
    hic domus dei est et porta coe-
    li et vocabitur aula dei.

## Notícies històriques

L'edifici primigeni és romànic però durant el s. XVII es feren moltes modificacions: capelles laterals, elements de la façana sud-oest, ... En aquesta campanya s'aprofitaren materials de la construcció anterior. El 1765 es construeixen els bancs del cor; el 1766, l'altar de Sant Eudald i el 1780, la làpida sepulcral dels Perera, entre altres obres.
El campanar és obra ja del s. XIX, apreciable per la diferència amb el parament de la resta del conjunt.
De fet, però, les notícies arqueològiques de Sorba ens donen testimoni de l'època ibèrica romana i tardoromana. Les notícies documentals des de la dominació carolíngia suburbano (982), la repoblació de Guifré el Pelós, la dominació ripollenca durant molts anys (888- s. XVIII) són testimoni de la importància del lloc a mitjans del segle xvii. Sorba era una batllia del ducat de Cardona; el duc hi tenia la jurisdicció criminal i el monestir de Ripoll, la civil i eclesiàstica fins a ser abolits els senyorius, continuà sota la jurisdicció del bisbat de Solsona.

## Referències

* «Santa Maria de Sorba». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 abril 2012].
* ↑ Explicació de les excavacions realitzades al martyrium
* ↑ «Santa Maria de Sorba». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Montmajor
# (727) Nipponia

(727) Nipponia és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert l'11 de febrer de 1912 per Adam Massinger des de l'Observatori de Heidelberg-Königstuhl, Alemanya. Està nomenat per transliteració llatina de la paraula per al Japó, país de l'est d'Àsia.

## Circumstàncies del descobriment

Nipponia va ser fotografiat prèviament per Shin Hirayama el 3 de març de 1900. No obstant això, no es va poder determinar l'òrbita que seguia. Després del redescubrimiento, Massinger va cedir l'honor d'anomenar l'asteroide a Hirayama.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides (1-1000)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* «(727) Hipponia» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 12 novembre 2018].
* «(727) Hipponia» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 12 novembre 2018].
# Umm al-Kiram

Umm-al-Kiram bint al-Mútassim ibn Sumàdih (àrab: أم الكرام بنت المعتصم بن صُمادح, Umm al-Kirām bint al-Muʿtaṣim b. Ṣumādiḥ), més coneguda simplement per la seva kunya com a Umm-al-Kiram (Almeria, c. 1051 - Almeria, c. 1091), va ser una princesa i poeta andalusina del segle xi, filla de Muhàmmad ibn Man ibn Sumàdih al-Mútassim, rei de la taifa d'Almeria (que es correspon aproximadament amb l'actual província d'Almeria, Andalusia, Espanya).
Umm-al-Kiram va viure durant la segona meitat del segle xi, probablement entre 1051 i 1091. Pertanyent a la dinastia dels Banu Sumàdih, va tenir tres germans també poetes, dos dels quals van ser Raf-ad-Dawla ibn Muhàmmad i Ubayd-Al·lah ibn Muhàmmad.
En l'obra Al-Bayan al-múghrib d'Ibn Idhari, s'afirma que la seva intel·ligència va ser tal que el seu pare la va educar al costat dels seus germans, superant-los a tots en l'art de la composició poètica de cassides i moaixakhes. En aquesta mateixa obra, es fa referència a les úniques obres que es conserven de la princesa, poemes d'amor dedicats a as-Sammar, un eunuc d'enorme bellesa originari de Dénia que participava en el govern de la cort d'Almeria, la qual cosa va haver de permetre-li freqüentar la princesa. Quan el seu pare va saber de l'enamoriscament dels dos, el va fer desaparèixer.

## Bibliografia

* Perles de la nit. Poetes andalusines. Traducció de Margarida Castells Criballés i Encarna Sant-Celoni. Adesiara editorial, Martorell, 2013.
* «Genealogía del reino de taifas de Almería» (en castellà). Homar.org. [Consulta: 16 desembre 2016].]
* La Corónica Modern Language Association of America. Spanish I: Spanish Language and Medieval Literature, 2003.
* Irisarri, Ángeles de; Lasala, Magdalena. Moras y cristianas. Emecé Editores, 1998, p. 236-245.
* Garulo, Teresa. Díwán de las poetisas de Al-Andalus, 1986, p. 162.
* Reina, Manuel Francisco. Antología de la poesía andalusí. EDAF, 2007, p. 364-365.
* Valera, Juan. Poesía y arte de los árabes en España y Sicilia. (Volum 1) (en castellà). M. Rivadeneyra, 1867, p. 192.
# Son Veny

Son Veny és una possessió del llogaret de Randa, al terme municipal d'Algaida, Mallorca. Antigament s'anomenava s'Estacar, nom que deriva del verb jurídic llatí stacare placitum, que significa "garantir mitjançant penyora o fiança". En el Llibre del Repartiment de Mallorca figurava amb 12 jovades d'extensió i fou donada a l'establidor reial Garcia A. pel rei Jaume I, juntament amb l'actual Randa. Està situada a la vall de Randa, vora l'antic camí de Llucmajor a Algaida, i fou un dels nuclis que va configurar el llogaret de Randa, a causa de la parcel·lació que va tenir lloc devers l'any 1500. Actualment, té unes 150 quarterades repartides en diferents establits, com són el nucli primitiu de Son Veny (conegut així des del segle xviii), format per les cases majors; i Treuré, el Comellar, ses Veles i Son Quelet, que són les cases menors, tocant a Randa, i que devia complir les funcions de posada. Confrontava antigament amb l'alqueria de Randa i Albenya a llevant i migjorn; per tramuntana, amb el pla des Tresorer, i per llebeig i ponent feia partió amb Galdent i s'Heretat.

## Construccions

Les cases són molt antigues, tipus fortalesa amb talussos laterals, on la part més moderna és el portal d'entrada i la finestra superior, que daten de l'any 1700. Sobre aquest portal hi ha l'escut d'armes familiar, bastant deteriorat pel temps, el qual també apareix simplificat en un altre portal interior de la sala gran, a la planta superior, i a la capella de Sant Josep de Randa.
Cal destacar, a la part posterior de les cases, una tafona per fer oli per a usos domèstics. Damunt el portal té gravada la data 1838. Adossat a les cases, davant la tafona i cobert per una porxada, hi ha el cup, que per les seves dimensions es pot deduir que abans de l'epidèmia de la fil·loxera devia produir bastant de vi.
Hi ha dues fonts prop de les cases, la font Fonda i la d'Estacar, que acumulen l'aigua a dos safaretjos per després regar l'hort del Comellar. A Treuré també hi ha una altra font de menor cabal. A les cases de Son Quelet, en canvi, tenen dret a 16 hores d'aigua setmanals de la font de Randa.

## Referències

* ↑ «Son Veny». Web de l'Agrupació Fotogràfica d'Algaida. [Consulta: 1r juliol 2011].