OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Astrid Veillon

Astrid Veillon de La Garoullaye, coneguda com Astrid Veillon (Sainte-Foy-lès-Lyon, 30 d'octubre de 1971) és una actriu i exmodel francesa.
Ha treballat principalment en sèries de televisió, com Le Miel et les Abeilles, Extrême Limite, Les Garçons de la plage, Jamais deux sans toi...t, Sous le soleil, Commissaire Moulin, Quai n° 1, Commissaire Magellan, Nina, Tandem o Caïn, i ha aparegut com a convidada en capítols d'altres sèries: Highlander (capítol "Desiree", 1997) i Alice Nevers : Le juge est une femme (capítol "Trop d'amour, 2013).
També ha treballat en les pel·lícules L'Affaire (Sergio Gobbi, 1994), Old School (Karim Abbou, 2000), Operació Swordfish (Dominic Sena, 2001) i Un prince (presque) charmant (Philippe Lellouche, 2013) i també al teatre en algunes obres i ha escrit la comèdia La Salle de bain.

## Vida personal

De jove va posar per a les revistes Playboy i Newlook. En el seu llibre Neuf mois dans la vie d'une femme (Éditions Calmann-Lévy, 2010) va parlar de la seva lluita per a acceptar-se físicament i va explicar que des de l'adolescència fins a la trentena va patir anorèxia i bulímia.
Té un fill d'11 anys, Jules, amb el seu company Gilles, que és paisatgista. L'actriu va explicar en una entrevista de 2021 que després de 13 anys de parella van decidir no viure junts, per "viure (la seva) parella d'una altra manera", decisió que van prendre durant el confinament durant la pandèmia de COVID-19.

## Referències

* ↑ https://www.allocine.fr/personne/fichepersonne-38199/biographie/
* ↑ https://www.francetvinfo.fr/culture/spectacles/theatre/la-salle-de-bain-d-039-astrid-veillon-au-theatre-rive-gauche_3371673.html
* ↑ https://www.marieclaire.fr/,astrid-veillon,20282,962.asp
* ↑ https://www.francetvinfo.fr/culture/spectacles/theatre/astrid-veillon-revit-les-quot-premieres-foisquot-au-theatre-michel_3277083.html
* ↑ https://www.librairie-theatrale.com/3779-astrid-veillon-la-salle-de-bain-astrid-veillon-art-et-comedie-theatre-texte.html
* ↑ https://magazinesarchive.com/playboy_fr/1996/06/
* ↑ https://www.le-livre.fr/journaux-revues/fiche-r110619863.html
* ↑ https://www.gala.fr/l_actu/news_de_stars/astrid-veillon-victime-de-grossophobie-dans-extreme-limite-je-netais-la-belle-pepette-toute-fine_474477
* ↑ https://www.parismatch.com/People/Astrid-Veillon-comment-elle-a-reinvente-son-histoire-avec-le-pere-de-son-fils-1741166
* ↑ https://www.gala.fr/l_actu/news_de_stars/astrid-veillon-son-fils-jules-en-decalage-et-different-elle-se-confie_470069
# Alfredcasparita

L'alfredcasparita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom en honor d'Alfred Caspar (1926–2022), propietari i explotador de la pedrera Caspar, al volcà Bellerberg (Alemanya), durant gairebé 50 anys.

## Característiques

L'alfredcasparita és un silicat de fórmula química Sr₂TiO(Si₂O₇). Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de juny de l'any 2023, i va ser publicada a la revista internacional Journal of Geosciences per Rafał Juroszek et al. en el mes de desembre de 2024 amb el títol «Alfredcasparite, Sr₂TiO(Si₂O₇), a new mineral from the Caspar quarry, Bellerberg volcano, Germany, and new data on wesselsite, SrCuSi₄O₁₀». És l'anàleg amb estronci de la fresnoïta. Cristal·litza en el sistema tetragonal.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu d'Història Natural de Magúncia, a Alemanya, amb el número de catàleg: NHMMZ M 2023/1-LS.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al xenòlit CS-034 de la pedrera Caspar, que es troba a Ettringen, dins el districte de Mayen-Koblenz (Renània-Palatinat, Alemanya). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Alfredcasparite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 octubre 2023].
* 1 2 Juroszek, Rafal; Prusik, Krystian; Schafer, Christof «Alfredcasparite, Sr2TiO(Si2O7), a new mineral from the Caspar quarry, Bellerberg volcano, Germany, and new data on wesselsite, SrCuSi4O10». Journal of Geosciences, 69, 3, 16-12-2024, pàg. 161–172. DOI: http://doi.org/10.3190/jgeosci.394 [Consulta: 5 gener 2025].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 74». Mineralogical Magazine, 27-07-2023, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2023.54 [Consulta: 27 setembre 2023].
# Església de Jesús (Riga)

L'Església de Jesús (en letó: Bolderājas evaņģēliski luteriskā baznīca) és una església luterana a la ciutat de Riga, capital de Letònia, està situada al carrer Elijas, 18. És una església parroquial de l'Església Evangèlica Luterana de Letònia Aquest és un dels edificis neoclàssics més importants de la ciutat i el més gran construït en fusta que es pot trobar en aquest estil als països bàltics.

## Història

Una primera església barroca va ser construïda el 1688 sobre les ruïnes d'una altra més antiga, en el moment de l'administració sueca de Livònia, segons els plànols de l'arquitecte Rupert Bindens, però va ser demolida després d'ésser danyada per les tropes del mariscal Borís Xeremétev el 1710. Una altra va ser construïda el 1733, però va resultar destruïda pel foc provocat per les tropes napoleòniques comandades pel mariscal Étienne-Jacques-Joseph Macdonald, devastant tot el barri en 1812.
L'església actual és obra de l'arquitecte alemany bàltic Christian Friedrich Breitkreutz (1780-1820) que va construir altres edificis d'aquest estil a Riga. El Governador General Paulucci (1779-1849) va estar d'acord amb la construcció que va tenir lloc des de 1818 fins a 1822.

## Arquitectura

La planta de l'església és octogonal, d'una amplada de 26,8 metres, amb quatre frontons triangulars formant diferents façanes, cadascuna decorada amb un pòrtic tetràstil amb pilastras orde jòniques, la façana principal té columnes jónicas. L'edifici està dominat per una torre de 37 metres d'altura, de tres nivells, coronada amb una petita cúpula. Altre gran cúpula, oculta pel sostre, va ser construïda en el centre de l'edifici, sostinguda per vuit columnes jòniques.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007. ISBN 978-9984-823-00-3.
* 1 2 3 «Rīgas Jēzus luterāņu baznīca.Apraksts» (en letó). [Consulta: 24 gener 2015].

## Enllaços externs

* Església de Jesús - Lloc web oficial
# Presa de gel

Una presa de gel (o embús de gel o barrera de gel) és una barrera natural que es produeix quan l'aigua d'un riu s'acumula a causa d'un bloqueig o tap produït pel gel. La barrera de gel es forma quan una glacera, o una capa de gel, produeix un estancament de les aigües de fusió o del drenatge natural per formar un llac de gel.
Definit per la International Association of Hydraulic Research (IAHR), un embús de gel és una "acumulació estacionària de gel fragmentat que restringeix el cabal" d'un riu o rierol. L'embús pot crear de forma efectiva una presa amb una acumulació de gel d'ancoratge al fons del riu. En els rius l'obstrucció pot suposar un canvi d'amplada, estructura, flexió o disminució de gradient.
Les inundacions degudes al gel són menys previsibles i potencialment més destructives que les inundacions en aigües obertes i poden produir inundacions molt més profundes i ràpides. Aquestes inundacions també poden produir-se en temps de congelació i poden deixar grans peces de gel enrere, però estan molt més localitzades que les inundacions en aigües obertes. Els embussos de gel també danyen l'economia provocant el tancament d'instal·lacions industrials al costat dels rius i interferint el transport dels vaixells. Els Estats Units tenen una pèrdua d'uns 125 milions de dòlars per pèrdues per embussos de gel a l'any.
També, a petita escala, és un problema en el manteniment de les cases a les zones de clima fred. Es tracta d'un vorell de gel que es forma en el sostre que no permet que es dreni l'aigua provinent de les acumulacions de neu al sostre.

## Vegeu també

* Glacera
* Llengua de gel

## Referències

* ↑ «ice jam» (en anglès). Encyclopædia Britannica, 2003.
* ↑ River Ice Jams (en anglès), 1995. ISBN 978-0-918334-87-9.
* ↑ «Ice Jams & Flooding» (en anglès).

## Enllaços externs

* Imatges
# Funció de Möbius

La funció de Möbius μ(n) és una funció matemàtica d'especial importància en teoria de nombres i combinatòria. Rep el seu nom d'August Ferdinand Möbius, qui la introduí el 1832.
Möbius, A. F. (1832), "Über eine besondere Art von Umkehrung der Reihen", Journal für die reine und angewandte Mathematik, 9: 105–123
Es defineix, per a tot nombre natural n, de la següent forma:
* μ(n) = 1 si n té un nombre parell de factors primers diferents,
* μ(n) = –1 si n té un nombre senar de factors primers diferents,
* μ(n) = 0 si n té algun factor primer repetit.
* Com a cas especial, es defineix μ(1) = 1.
A continuació es mostren els primers 50 valors de la funció (successió A008683 a l'OEIS)
La funció té gran rellevància en la teoria de les funcions multiplicatives i aritmètiques, ja que apareix en la fórmula d'inversió de Möbius. Altres aplicacions de μ(n) en combinatòria estan relacionades amb l'ús del teorema de Polya en grups combinatoris. En teoria de nombres, la funció de Mertens M(s) està emparentada amb la funció de Möbius, i es defineix com la suma dels n primers valors de μ(n).
La funció de Möbius és muliplicativa i, per tant, la sèrie formal de Dirichlet associada té un producte d'Euler:
    $M(s)=\sum _{n=1}^{\infty }\mu (n)n^{-s}=\prod _{p\in {\mathcal {P}}}(1-p^{-s})$
La comparació amb la funció zeta demostra que almenys formalment $M(s)={\frac {1}{\zeta (s)}}$.

## Fórmula d'inversió de Möbius

Considerem f una funció aritmètica i F(s) la corresponent sèrie formal de Dirichlet.
La convolució de Dirichlet $g(n)=\sum _{d|n}f(d)$ correspon a $G(s)=F(s)\zeta (s)={\frac {F(s)}{M(s)}}$.
A partir d'aquí es pot obtenir la fórmula d'inversió de Möbius, $f(n)=\sum _{d|n}\mu (d)g(n/d)$.
Una propietat especial de la fórmula d'inversió de Möbius és que $\sum _{d|n}\mu (d)$ és 1 quan n=1 i 0 quan n>1.

### Conjectura de Mertens

Segons la conjectura de Mertens, es compliria la següent funció sumatòria:
    $\sum _{n\leq x}\mu (n)\leq {\sqrt {x}}$.
Això hagués implicat que la hipòtesi de Riemann també seria certa. Tot i això, s'ha demostrat computacionalment que la conjectura és falsa.

## Referències

* ↑ Möebius, A. F. «Über eine besondere Art von Umkehrung der Reihen». Journal für die reine und angewandte Mathematik, 9, 1832, pàg. 105-123.
* ↑ Vinogradov, I. Fundamentos de la teoría de los números. 2a ed. Moscou: Editorial Mir, 1977.
* ↑ Jacobson, Nathan. Basic algebra I. 2a ed. Dover Publications, 1985. ISBN 978-0-486-47189-1.
* ↑ Odlyzko, A. M. last2=te Riele «Disproof of the Mertens conjecture». Journal für die reine und angewandte Mathematik, 1985, 357, 1985, p. 138–160. DOI: 10.1515/crll.1985.357.138. ISSN: 0075-4102.

## Bibliografia

* Michiel Hazewinkel (ed.). Möbius_function. Encyclopedia of Mathematics (en anglès). Springer, 2001. ISBN 978-1-55608-010-4.

## Enllaços externs

* Weisstein, Eric W., «Möbius function» a MathWorld (en anglès).
# Rafael Isasi Ransome

Rafael Isasi Ransome (Londres, 1853 - Palma, 1948). Militar i arqueòleg.
D'ascendència andalusa, s'establí a Mallorca a finals del segle xix, essent capita de la Bateria de Muntanya. Va recórrer l'illa i es va interessar per les restes prehistòriques. Bon dibuixant, va realitzar nombrosos dibuixos de detalls arquitectònics, des del gòtic al barroc. Va ser director del Museu de la Societat Arqueològica Lul·liana (1936-1948) i Comissari Provincial d'Excavacions Arqueològiques. Amb Joan Llabrés inicià les excavacions arqueològiques de Pol·lència. El 1971 el Museu de Mallorca li dedicà una exposició-homenatge.
Donà suport a l'aixecament militar contra la Segona República i formà part, com a vocal, de la Comissió Depuradora Provincial del Magisteri, duent a terme una persecució implacable dels mestres que havien manifestat simpaties per l'esquerra o pel mallorquinisme polític o, fins i tot, simplement cultural. En especial, va denunciar i demanar mesures contra els mestres que havien signat la Resposta als Catalans, manifest que el juny de 1936 havia reclamat una major aproximació cultural entre les Balears i Catalunya. Isasi va proposar que aquests mestres fossin desterrats durant tres mesos a una província castellana, els casats, i durant sis mesos els fadrins, i que sols passats aquests mesos poguessin retornar a les illes. El 31 de gener de 1937, a la Junta General de la Societat Arqueològica Lul·liana, Isasi va protestar perquè la convocatòria havia estat feta en mallorquí, dient que amb el Moviment Nacional del General Franco sols hi havia d'haver una Espanya única i aquesta havia de ser governada amb déu. En un moment en què els empresonaments i afusellaments sense judici eren habituals, les posicions d'Isasi, com les dels germans Miquel i Llorenç Villalonga, contribuïren a estendre el terror en l'àmbit cultural.

## Referències

* ↑ «Isasi Ransome, Rafael». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 7. Palma: Promomallorca, p. 151. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ MIRÓ, Santiago. Maestros depurados en Baleares durante la Guerra Civil. Palma: Lleonard Muntaner Editor, 1998.
# Candoluminescència

La candoluminescència és el terme (arcaic), usat per descriure la llum emesa per certs materials que s'han escalfat fins quedar en estat incandescent i emeten llum de longitud d'ona més curta del que es podria esperar d'un típic radiador de cos negre. El fenomen es va observar en alguns metalls de transició, terres rares i materials (ceràmics) d'òxid de metall com l'òxid de zinc, l'òxid de ceri o el diòxid de tori, on part de la llum és originada per la incandescència fluorescència del material. L'Òxid de calci també gaudeix d'aquesta característica. La causa d'aquest efecte es pot explicar per l'excitació tèrmica directa dels ions metàl·lics del material.
El mot candoluminescència s'utilitza dons d'una manera informal per descriure la luminescència de qualsevol material escalfat fins a la incandescència específicament per una flama. Els exemples més comuns de candoluminescència els podem veure en la brillant malla d'òxid de ceri/tori (proporció de{1:99) d'un llum de querosè o d'un llum de gas, i en malla incandescent d'un LimeLight d'antic disseny.
L'òxid de calci va ser el primer en ser emprat i a part de fer-lo servir a l'enllumenat de gas, se'n va realitzar una aplicació pràctica d'alta potència amb una ''torxa oxhídrica'', un llum que es va emprar per il·luminar els escenaris durant dècades amb el nom de LimeLight (traduït literalment: llum de calç) o llum d'escenari.

## Referències

* ↑ Font de dades: R. W. Pohl: Optik und Atomphysik
* ↑ H.F. Ivey, "Candoluminescence and radical-excited luminescence," Journal of Luminescence 8:4, pp. 271–307 (1974)
* ↑ Соколов В. А. «Кандолюминесценция (Candoluminescence)». Успехи физических наук (Russian Journal of Physics), vol. XLVII, 4, 1952, pàg. 537–560. ISSN: 0042-1294.
* ↑ Comment by C. P. Steinmetz to H. E. Ives and W. W. Coblentz, "The Light of the Firefly" in Transactions of the Illuminating Engineering Society V. 4, p. 677–679, (1909).

## Vegeu també

* Incandescència
* Cos negre
* Luminescència
* Fluorescència
* Llum de gas
* LimeLight, Llum d'escenari

## Enllaços externs

* «Società italiana di mineralogia e petrologia».
# Puig d'en Pacurri

El Puig d'en Pacurri és una muntanya de 227 metres que es troba al municipi de Sant Pere de Ribes, a la comarca del Garraf. La masia del Coll d'Entreforc es troba uns 500 metres al seu nord-est.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Església Blanca de Daugavgrīva

L'Església Blanca de Daugavgrīva (en letó: Daugavgrīvas Baltā Evaņģēliski luteriskā baznīca) és una església luterana a la ciutat de Riga, capital de Letònia, està situada al carrer Baltās baznīcas, 50. És una església parroquial de l'Església Evangèlica Luterana de Letònia

## Història

L'edifici va ser construït al final del segle xviii, encara que probablement hi va haver una església anterior al mateix lloc. El seu nom «església blanca» es deriva de la seva pintura en blanc sobre la construcció de fusta. Situada al costat del riu, més a la vora del mar que el centre de la ciutat de Riga, va ser durant molts anys considerada «església dels pescadors». La tradició local suggereix que la torre va ser construïda per servir també com a far, encara que no hi ha evidència; el més probable és simplement haver estat utilitzat per la gent de mar com un punt fix de referència per a la navegació.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007. ISBN 978-9984-823-00-3.

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de l'església
# Puig de Pota de Cavall

El Puig de Pota de Cavall és una muntanya de 287 metres que es troba entre els municipis d'Olivella i de Sant Pere de Ribes, a la comarca del Garraf. La masia del Coll d'Entreforc es troba uns 600 metres al seu sud-oest.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Església de Mežaparks

L'Església de Mežaparks (en letó: Mežaparka evaņģēliski luteriskā baznīca) és una església luterana a la ciutat de Riga, capital de Letònia, està situada al carrer Ezermalas, 28. És una església parroquial de l'Església Evangèlica Luterana de Letònia. El culte s'ofereix en dues llengües el letó i el rus.

## Història

Mežaparks és un projecte de barri-jardí de Riga, planejat i creat per a l'expansió deliberada del districte suburbà de la ciutat de forma artificial. El projecte va començar l'any 1901. Es troben nombrosos construccions noves d'habitatge, juntament amb un ampli parc públic, i el zoo de Riga. Les congregacions cristianes locals van sorgir en la zona, però l'edifici de l'església no es va realitzar fins a 1927, quan l'antiga central elèctrica va ser convertida i consagrada com una església luterana. L'església de Mežaparks continua oficiant a l'antiga central elèctrica; l'espai interior de prop de 100 seients és el més petit de les esglésies luteranes de Riga.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007. ISBN 978-9984-823-00-3.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'església (letó) (anglès)
# Walerà III de Limburg

Walerà III de Limburg (1180 - Rolduc, 2 de juliol de 1226). Va ser comte d'Arlon, senyor de Monschau, comte de Luxemburg de 1214 a 1226 i duc de Limburg de 1221 a 1226. Va ser el fill d'Enric III de Limburg, i Sofia de Saarbrücken.
No estava destinat a esdevenir comte de Limburg, perquè era el fill menor d'Enric III. Es va convertir en hereu el 1214 a la mort del seu germà gran. Per tant, primer va portar una vida aventurera i va participar el 1192 en la Tercera Croada. El 1212, va acompanyar al seu cosí Enric I de Brabant, en la presa de Lieja i després en una guerra contra el Comte de Gueldre.
El 1197, a la mort de l'emperador Enric VI, dos candidats van ser elegits: Felip de Suàbia i Otó IV de Brunswick. La lluita que es va produir entre els dos aspirants no es va acabar fins al 1208, amb la mort de Felip. Walerà, primer partidari de Felip, després es va decantar cap a Otó.
El seu segon matrimoni li va aportar l'important comtat de Luxemburg. Ermesinda sempre va pretendre el comtat de Namur, que havia passat a un nebot del duc Enric IV de Luxemburg, Walerà va afegir una corona a les armes del seu pare per commemorar aquest contracte. El 1221, va heretar Limburg a la mort del seu pare i el lleó de doble cua en el seu escut d'armes per demostrar que era el propietari de dues importants fortaleses. El 1223, va intentar aconseguir el comtat de Namur a Felip II de Courtenay-Namur, però sense èxit, van signar un tractat de pau el 13 febrer 1223 a Dinant. Després va participar en diverses campanyes i va acompanyar l'emperador a Itàlia. Al retorn d'un d'aquests viatges va morir al juny de 1226.

## Familia

Primer es va casar amb Cunegunda Lorena (- 1214), filla de Frederic I, senyor de Bitche i Ludmilla de Polònia, van tindre els fills:
* Sofia (c. 1190 - 1226/27), casada amb Frederic d'Isenberg (1193-1226), comte d'Altena.
* Matilde (c. 1192 – desp. 1234),, casada amb Guillem III de Jülich, comte de Jülich
* Enric IV (1195 - 1247), duc de Limburg i comte de Berg pel matrimoni;
* Walerà (- 1242), senyor de Monschau i Valkenburg;
Vidu, es va casar al maig 1214 amb Ermesinda I (1186 - 1247), vídua comtessa de Luxemburg de Tibald I (1158 - 1214), comte de Bar, l'única filla d'Enric IV de Luxemburg, comte de Luxemburg i Namur, i Agnès de Gueldre, van tindre els fills:
* Caterina (- 1255), casada en 1229 amb Mateu II (1193-1251), duc de Lorena.
* Enric V el Ros (1216 - 1281), comte de Luxemburg;
* Gerard (- 1303), comte de Durbuy;

## Referències

* ↑ Yans, 1938, p. 53ss.

## Bibliografia

* Yans, M. «Waleran III». A: Biographie Nationale de Belgique (en francès). vol. 27. Brussel·les: Académie royale de Belgique, 1938, pp. 53–59.
* Lefort, Alfred. La Maison souveraine de Luxembourg (en francès). Reims: Imprimerie Lucien Monge, 1902, p. 262.
# Gai Antisti Vet (cònsol 6 aC)

Gai Antisti Vet (en llatí Caius Antistius Vetus) era membre de la Gens Antístia, una gens d'origen plebeu, Va ser un magistrat romà. Era fill de Gai Antisti Vet, que havia estat tribú l'any 57 aC i cònsol sufecte l'any 30 aC.
Antisti Vet va començar la seva carrera política com a magistrat monetari els anys 16 i 15 aC. Entre els anys 26 i el 24 aC va participar en les Guerres Càntabres, comandant cinc legions romanes al setge d'Aracillum (25 aC), ja que l'emperador August es va posar malalt. August havia dirigit personalment la major part de la campanya. Mentre va durar la campanya, Gai Antisti també va col·laborar amb August a Amaya, a Bergida i al Mons Vindius. Després de l'èxit obtingut, Antisti va passar a ser el governador provincial (procònsol) d'Hispania Citerior.
Va ser cònsol el 6 aC amb Dècim Leli Balb. Va viure per veure els seus dos fills, Gai Antisti Vet i Luci Antisti Vet, exercir com a cònsols, el primer l'any 23 i el segon l'any 26 i, per tant, no va morir fins a l'any 28. Va ser amic de l'escriptor Vel·lei Patercle que indica que Vet era pontífex.

## Referències

* ↑ Smith, William. Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Volum III. Londres: John Murray, 1876, p. 1251.