OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Octant de bombolla

L' octant de bombolla i el sextant de bombolla són instruments de navegació aèria. Encara que hi ha un instrument que s'anomena "sextant de bombolla", en realitat és només un octant de bombolla.

## Ús

Els vaixells havien utilitzat durant molt de temps sextants per a la navegació, però els sextants tenien problemes en la navegació aèria. Un vaixell al mar es troba sobre una superfície relativament plana i pot utilitzar l'horitzó per mesurar l'altitud dels objectes celestes. Una aeronau no podrà tenir com a superfície de referència plana l'horitzó del mar. Potser voleu sobre un terreny on l'horitzó està format per muntanyes d'alçada desconeguda. Una solució al problema va ser fer servir una bombolla per determinar el pla de referència. La bombolla a bord d'un avió està subjecta a l'acceleració en el moviment. Si l'avió fa un tomb brusc, la bombolla es desplaçarà. En conseqüència, quan el navegant utilitza un sextant de bombolles, el pilot ha d'intentar portar l'avió en línia recta i anivellada. Fins i tot quan vola recte i anivellat, l'avió està subjecte a acceleracions a causa dels canvis de densitat i direcció del vent. En conseqüència, es prenen moltes lectures i després es fan la mitjana per obtenir un resultat més precís. Alguns octants de bombolles tenen accessoris per simplificar aquest càlcul mitjà.

## Desenvolupament

Isaac Newton va desenvolupar el quadrant. L'octant va ser una millora addicional. Podia mesurar altituds de fins a 90° sobre l'horitzó. El sextant es va convertir en l'instrument de navegació estàndard per als vaixells. Podia mesurar altituds de fins a uns 120 graus.
Els primers instruments de bombolla van ser sextants de bombolla que copiaven les característiques d'un sextant normal. Tot i això, un instrument de bombolles no veu l'horitzó, per la qual cosa mai necessita mesurar un angle >90°. Els instruments moderns són tècnicament octants de bombolla, encara que es solen anomenar sextants de bombolla.

## Usuaris famosos

* Amèlia Earhart. El seu navegant, Fred Noonan, va utilitzar un octant de bombolla.
* Eddie Rickenbacker . Un octant de bombolla danyat va generar un error de navegació que va provocar un enfonsament al mar.

## Referències

* ↑ «Collections». National Museum of American History, 07-02-2012. Arxivat de l'original el 2016-04-28. [Consulta: 18 setembre 2023].
* ↑ Warner, Deborah. «Celestial navigation aloft: aeronautical sextants in the US». A: Finn. Materializing the Military. 5. Londres: Science Museum, 2005, p. 95–119 (Artefacts series: studies in the history of science and technology).
* ↑ «Social Studies School Service». Article, 10-02-2007. Arxivat de l'original el 2007-02-10. [Consulta: 18 setembre 2023].

## Enllaços externs

* «Espacenet – search results». Espacenet – patent search, 20-03-2021. [Consulta: 18 setembre 2023].
# Casa Ramon Muntaner (Peralada)

La casa Ramon Muntaner és un edifici del municipi de Peralada (Alt Empordà), inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici cantoner de planta baixa, tres pisos i coberta de teula que està situat a la plaça Gran de Peralada. La façana principal presenta una distribució asimètrica d'obertures, que reflecteix les diverses intervencions experimentades al llarg del temps i que han alterat l'harmonia del conjunt. L'aparell és de carreus regulars disposats en filades horitzontals. Cal destacar el porxo d'accés, amb dos grans arcs apuntats a la banda de la plaça i un tercer al mur lateral esquerre. Al primer pis trobem dos balcons, un dels quals té una finestra coronella original; al segon pis, dues finestres rehabilitades recentment, així com el pis superior, que no pertany a l'època de construcció de la resta de l'edifici.

## Història

Tot i que, segons la tradició, l'edifici fou la casa natal de Ramon Muntaner i, per tant, existia ja el segle xiii, les característiques de la construcció en situen l'origen en un moment posterior, entre els segles XIV-XV. L'atribució es fonamenta en un fragment de la Crònica de Ramon Muntaner, on l'autor situa la casa dels seus pares a l'extrem de la plaça major. Tanmateix, és probable que la plaça a què fa referència Ramon Muntaner no correspongui a l'actual, ja que el 1285 la vila de Peralada resultà destruïda en la lluita entre Felip l'Ardit i el rei Pere II el Gran, i la plaça actual es configuraria en el procés de reconstrucció posterior.

## Referències

* 1 2 «Casa Ramon Muntaner». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Chryse Chaos

Chryse Chaos és una estructura geològica del tipus chaos a la superfície de Mart, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 15.74 ° de latitud N i 328.25 ° de longitud E. Fa 658.89 km de diàmetre. El nom va ser fet oficial per la UAI el 31 de març de 2008 i el pren d'una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Chryse Chaos". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.
# Badia de Mont-Saint-Michel

La badia de Mont-Saint-Michel és una badia situada entre els departaments francesos d'Ille-et-Vilaine i Manche, entre la Bretanya —al sud-oest— i la península normanda de Cotentin —a l'est. Pertany al club de les badies més belles del món i està inscrita en la llista del Patrimoni mundial de la UNESCO des del 1979. El seu tret més característic són les impressionants marees, de més de deu metres, que són capaces de convertir-la en unes hores en una gegantesca platja de diversos quilòmetres d'ample quan és baixa i, en pujar i tornar al lloc, l'aigua envolta completament les dues illes de granit presents, el mont Saint-Michel i Tombelaine. L'àrea, on hi ha una gran biodiversitat, està classificada com Zona de Protecció Especial per a les aus (ZPS), per la xarxa Natura 2000 com site FR2500077 i site FR2510048, i és una d'entre les més importants zones europees on és present una gran varietat d'aus migratòries i foques.

## Referències

* ↑ Verger, 1999, p. 79.
* ↑ Site d'Importance Communautaire Arxivat 2008-12-05 a Wayback Machine. Natura 2000
* ↑ Zone de Protection Spéciale Arxivat 2008-12-06 a Wayback Machine. Natura 2000
* ↑ «La Baie». Syndicat Mixte Baie du Mont-Saint-Michel.
* ↑ «Mont-Saint-Michel et sa baie». UNESCO.
* ↑ «Baie du Mont-Saint-Michel». natura 2000. Ministère de l'écologie et du développement durable de França. Arxivat de l'original el 8 d’octubre 2011. [Consulta: 19 febrer 2016].

## Bibliografia

* Verger, Fernand «Marée et géographie humaine des littoraux». Hérodote, 93, 1999. Arxivat de l'original el 2022-01-26 [Consulta: 19 febrer 2016].
# Castell de Pontós

El castell de Pontós són unes restes de l'antic castell del municipi de Pontós (Alt Empordà) declarades bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

El Castell de Pontós està situat a cinc-cents metres del poble, al cim d'un turó. El que en queda avui en dia són vestigis que permeten endevinar la planta, rectangular, molt allargada. L'aparell és de carreus mal escairats d'arenosa i conglomerat, juntament amb còdols escapçats, que formen filades. Trobem un segment de la muralla d'uns deu metres de llarg per vuit d'alt atalusssat. A la part superior hi ha dos restes d'espitlleres petites. Del mur septentrional del recinte, només se'n veuen sobresortir del sòl escassos fragments constructius. El que es conserva del llenç de ponent és degut a haver servit de paret d'una de les cases del recinte murat, edifici actualment en ruïnes. A l'extrem nord de l'esplanada hi ha una cisterna i un pou amb un brocal circular i fet amb pedres de calcària allisades.

## Història

Era un castell termenat documentat el 1087.

## Referències

* 1 2 «Castell de Pontós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Castell de Pontós». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Balneari de l'Albereda

El Balneari de l'Albereda està situat al carrer d'Amadeu de Savoia número 14 de la ciutat de València (Espanya). Es tracta d'un edifici públic conegut originalment com a Asil de Lactància construït en 1908, obra de l'arquitecte Ramón Lucini Callejo.

## Edifici

L'edifici va ser executat per l'arquitecte lleonès Ramón Lucini Callejo en 1908. D'estil modernista valencià, va ser construït per iniciativa de l'Ateneu Mercantil de València per a guarderia dels fills de les treballadores de la propera Fàbrica de Tabacs. Va ser utilitzat per a l'Exposició Regional Valenciana de 1909. En 2001 la Universitat de València cedeix l'edifici a l'Ajuntament de València. Recentment va ser reformat per al seu ús com a balneari, activitat que ja va tenir l'edifici a mitjan segle xx.
D'àmplies dimensions, consta de planta baixa i d'una sola altura. En la seva façana destaca la utilització del maó amb taulells en colors blau i blanc. En l'entrada a l'edifici destaca un arc en pedra amb una inscripció que recorda el seu origen. Contigu a l'edifici, per la seva banda posterior, es troba el palau de l'Exposició, que també va formar part del conjunt d'edificis de l'Exposició Regional Valenciana.

## Vegeu també

* Exposició Regional Valenciana del 1909
* Palau de l'Exposició
* Fàbrica de Tabacs (València)

## Referències

* ↑ Ficha del Balneario de la Alameda en el Colegio de Arquitectos de Valencia. "Guía de Arquitectura de Valencia" CTAV 2007.
* ↑ La Universidad de Valencia cede al Ayuntamiento el Asilo de Lactancia. Article d'El País, 27 de juny de 2001.
* ↑ Ficha del Asilo de Lactancia del Ayuntamiento de Valencia

## Enllaços externs

* Portal del Balneari de l'Albereda Arxivat 2018-08-06 a Wayback Machine.
# Hydraotes Chaos

Hydraotes Chaos és una estructura geològica del tipus chaos a la superfície de Mart, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 3.27 ° de latitud N i 328.02 ° de longitud E. Fa 419.04 km de diàmetre. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1976 i el pren d'una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Hydraotes Chaos". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.
# Soldat de bronze de Tallin

El Soldat de bronze de Tallin (en estonià: Pronkssõdur; els russos l'ho nomenen afectuosament Alyosha), originàriament nomenat Monument als lliberadors de Tallin (en estonià: Tallinna vabastajate monument; en rus:Монумент освободителям Таллина) i algunes vegades també nomenat com Monument de Tõnismäe, és un monument soviètic de la Segona Guerra Mundial situat en el centre de Tallin, Estònia, inaugurat el 22 de setembre de 1947.
El monument consisteix en una estructura en forma de mastaba de pedra dolomia i una estàtua de bronze de 1,83 metres representant un soldat soviètic d'uniforme. Va ser situat en Tõnismägi (literalment: el «pujol de Sant Antoni») pròxim a una petita tomba col·lectiva de 1945 que guardava les restes de soldats de l'exèrcit roig. La escultura de bronze amb la seva figura d'un soldat amb un fons de roca, va ser creat el 1947 per l'escultor estonià Enn Roos i supervisat per l'arquitecte Arnold Alas.
Per l'abril de 2007, el Govern d'Estònia va traslladar el Soldat de bronze i les restes dels soldats soviètics després d'exhumar-los i identificar-los, al cementiri militar de la Forces de Defensa Estonianes a Tallin.
Diferents interpretacions de la història entre Estònia i la Federació Russa van causar controvèrsies polítiques, el desacord sobre la conveniència d'aquest trasllat va conduir a massives protestes durant dues nits un dels pitjors disturbis que ha conegut Estònia.
L'estàtua té un valor simbòlic significatiu per a russos i estonians. Per als estonians el Soldat de bronze és un símbol de l'ocupació soviètica de 1940 - 1991 i de la brutal repressió de l'era soviètica que la va acompanyar. Per als russos i la comunitat de estonians descendents d'immigrants russos vinguts després de la Segona Guerra Mundial; simbolitza la victòria soviètica sobre el nazisme, i també els seus drets reclamats a Estònia.

## Referències

* ↑ USSR information bulletin. The Embassy, 1949, p. 644.
* ↑ Faure, Gunter; Mensing, Teresa. The Estonians; The long road to independence. Lulu.com, 2012, p. 293-294. ISBN 9781105530036 [Consulta: 28 setembre 2017].
* ↑ Hackmann, Jorg; Lehti, Marko. Contested and Shared Places of Memory: History and Politics in North Eastern Europe (en anglès). Routledge, 2013, p. 48-50. ISBN 9781317989646 [Consulta: 28 setembre 2017].
* ↑ «Démontage du monument au Soldat liberateur à Tallinn» (en francès). Sputniknews. Arxivat de l'original el 2017-05-18 [Consulta: 28 setembre 2017].

## Enllaços externs

* Punt de vista dels oponents al monument
* Petició polonesa a Durão Barroso
# Pont de l'Exposició

El Pont de l'Exposició, també conegut popularment com a Pont de Calatrava o de la Peineta, travessa el Jardí del Túria entre el passeig de la Ciutadella i el passeig de l'Albereda, a la ciutat de València.

## Descripció

El pont actual en substitueix un d'anterior que es construí amb la finalitat d'unir la ciutat amb el recinte de l'Exposició Regional. Aquest fou un dels primers edificis de la ciutat en utilitzar el formigó armat i com la majoria dels edificis de l'Exposició, era d'estil modernista. La riuada de l'any 1957 va destruir aquest pont (o passarel·la) i se substituí per una altra, més anodina. El pont actual fou dissenyat per l'enginyer i arquitecte Santiago Calatrava, entre els anys 1991 i 1995. És d'acer d'alta resistència i està pintat del blanc lluent típic dels seus edificis. Descansa sobre un únic punt, una biga descomunal arquejada que creua l'antiga llera del riu Túria. L'arc —d'ací la referència a una pinta o peineta en espanyol— té una alçada de 14 metres i contribueix a l'estabilitat del pont, de 26 metres d'ample i quasi 131 metres de llargada. L'arc està inclinat 70 graus sobre el pla horitzontal.

## L'estació de metro

També és obra de Calatrava l'estació de metro de l'Alameda que hi ha davall del pont i que continua el mateix estil sintètic. Cal destacar que la construcció de l'estació de metro i el pont fou simultània. L'estació es construí al mateix indret, mentre el pont es va aparellar en una zona propera i va ser traslladat després a la ubicació actual damunt de l'estació.

## Vegeu també

* Llista de ponts de la ciutat de València

## Enllaços externs

* Informació a la pàgina de l'Ajuntament de València
* Pàgina amb informació i imatges
Geografia urbana de la ciutat de València :
# Iani Chaos

Iani Chaos és una estructura geològica del tipus chaos a la superfície de Mart, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 0.32 ° de latitud N i 346.27 ° de longitud E. Fa 450.51 km de diàmetre. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1976 i el pren d'una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Iani Chaos". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.
# Chacarera

La Chacarera és una dansa i música populars originaris del nord-oest de l'Argentina del segle xix, i molt popular a l'Argentina i Bolívia.
La Chacarera s'executa generalment amb guitarra, violí, acordió i bombo legüero, encara que fins i tot es pot executar amb instruments musicals típics de zones rurals del nord-oest com el charango o la quena, a més a més d'instruments orquestrals com el piano.
Hi ha alguns que sostenen que és una dansa bi-rítmica, amb una melodia en 6/8 i un basament en 3/4 —el músic i mestre Juan Falú sosté aquesta teoria, mentre que altres donen suport a la teoria que és una dansa unirrítmica, en 3/4 —els músics i mestres Adolfo Ábalos i Hilda Herrera donen suport a aquesta teoria. Aquest particular joc rítmic de la chacarera és compartit per altres danses folklòriques argentines, com ara el gato, el palito, etc.
Es balla per parelles que dansen lliurement, però formant grups.

## Origen

Mentre que l'origen exacte segueix estant desconegut, aproximadament el 1850 la gent va començar a ballar chacarera en el nord-oest de de l'Argentina, especialment a la província de Santiago del Estero. El seu nom ho deu de la palaula "chacra" (granja), on va ser ballat generalment en àrees rurals, però a poc a poc va anar arribant a les ciutats.
A principis del segle xx, la Chacarera va arribar a Buenos Aires, però encara que la recepció d'aquesta forma tradicional de música va estar important, no podia competir amb la popularitat del tango.
durant els anys 60, la Chacarera va augmentar la seva importància, amb el ressorgiment general del folklore argentí, en les veus de Los Chalchaleros, Los Tucu Tucu, i especialment amb la família Carabajal, que té moltes generacions de musics i cantants de Chacarera, començant per Carlos Carabajal, anomenat "pare de la Chacarera", i després amb "Los Carabajal", de Peteco Carabajal (fill de Carlos), de Roxana Carabajal, i de moltes altres.
La Chacarera encara es toca i es balla en Argentina, especialment à Catamarca, Salta, Tucumán, Santiago del Estero, i Jujuy, hi pot també ser trobada en el sud de Bolívia —té una coreografia diferent, perquè es combinen els "girs" i "zapateados" de forma diferent que la versió argentina, de la mateixa manera passa amb el gato bolivià.

## Dansa

És una dansa ràpida de triple metro per parelles.

## Vegeu també

* Bailecito.

## Enllaços externs

* Folklore de Argentina (castellà)
* Chacarera en Argentina (castellà)
# (132) Etra

(132) Etra és un asteroide que pertany al grup dels asteroides que creuen l'òrbita de Mart descobert el 13 de juny de 1873 per James Craig Watson des de l'observatori Detroit d'Ann Arbor, als Estats Units d'Amèrica. El personatge de la mitologia grega Etra, li dona nom. Situat a una distància mitjana del Sol de 2,607 ua, pot allunyar-se'n fins a 3,625 ua. La seva inclinació orbital és 24,99° i l'excentricitat 0,3902. Li costa 1.538 dies completar una òrbita al voltant del Sol.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 3 4 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 25. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* «(132) Aethra» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 20 juny 2015].
Viccionari
# Margareta Fahlén

Margareta Fahlén (8 de juny de 1918 - 28 d'octubre de 1978) fou una actriu teatral i cinematogràfica de nacionalitat sueca.

## Biografia

Nascuda a Sollefteå, Suècia, Fahlén va créixer a Uppsala. Finalitzats els seus estudis, va treballar en inspecció bancària a Estocolm alhora que acudia a classes d'actuació de Calle Flygare. El seu debut en escena va tenir lloc en el Hon Scalateatern, i el 1941 va aparèixer en la publicació Vecko-Journalen, en la seva sèrie En vacker flicka denna vecka (noia maca de la setmana). La seva primera actuació al cinema va arribar l'any 1943 a la cinta dirigida per Ivar Johansson Ungt blod, fent diverses altres actuacions abans d'entrar el 1944 a l'escola teatral del Dramaten. Es va graduar l'any 1947, i després va aconseguir la seva oportunitat en interpretar a Kristina en la peça de August Strindberg Påsk. Posteriorment Gustaf Edgren li va donar el paper de Helga en el film Tösen från Stormyrtorpet (1947). La seva breu i intensa carrera al cinema va arribar als anys 1950, destacant el seu treball en les pel·lícules Kvinna i vitt (1949) i Starkare än lagen (1951).
El 31 de maig de 1955 es va casar amb l'actor danès Poul Reichhardt a l'església sueca de Copenhaguen, mudant-se a Dinamarca. Després del seu matrimoni, Fahlén va treballar esporàdicament com a actriu. L'any 1956 va tornar temporalment a Suècia per fer una gira amb el Riksteatern, fent una actuació especial el 1957 a Trondheim. Es va separar de Reichhardt l'any 1963, treballant després com a secretària mèdica.
Margareta Fahlén va morir a Suècia l'any 1978.

## Teatre

* 1945 : Av hjärtans lust, de Karl Ragnar Gierow, escenografia de Rune Carlsten, Teatre Dramaten
* 1948 : En vildfågel, de Jean Anouilh, escenografia de Rune Carlsten, Teatre Dramaten
* 1951 : Diamanten, de Friedrich Hebbel, escenografia de Rune Carlsten, Teatre Dramaten
* 1961: Så tuktas kärleken, de Jean Anouilh, escenografia de Eva Sköld, Helsingborgs stadsteater

## Filmografia

* 1943: Jag dräpte
* 1943: Hon trodde det var han
* 1943: Anna Lans
* 1944: Örnungar
* 1944: Narkos
* 1944: Kärlekslivets offer
* 1944: Skeppar Jansson
* 1945: Svarta rosor
* 1946: Eviga länkar
* 1946: Iris och löjtnantshjärta
* 1947: Brott i sol
* 1947: Tösen från Stormyrtorpet
* 1948: En svensk tiger
* 1948: Kvinnan gör mig galen
* 1949: Vi flyger på Rio
* 1949: Kvinna i vitt
* 1950: Regementets ros
* 1950: Hjärter knekt
* 1951: Starkare än lagen
* 1951: Min vän Oscar
* 1952: För min heta ungdoms skull
* 1953: Kungen av Dalarna
* 1953: Foreign Intrigue (serie de TV)
* 1956: Kärlek i det blå

## Referències

* ↑ «Margareta Fahlén», 30-12-2013.
* ↑ Ebbe Linde. Dagens Nyheter , 8 abril 1961.

## Enllaços externs

* Fahlén Arxivat 2017-12-03 a Wayback Machine. a {{format ref}} http://www.dramaten.se
* Fotografies a Upplandsmuseet
* Fahlén a {{format ref}} http://botea.se