OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Bartomeu de Torres

Sant Bartomeu de Torres és una església romànica de Fontcoberta (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Bartomeu es troba adossada a un mas. L'edifici és molt simple, d'una sola nau de planta rectangular coberta amb volta apuntada i absis semicircular a la capçalera, orientada a tramuntana. La façana principal presenta una porta dovellada i restes d'un arc rebaixat de carreus a una banda i l'arrencament d'una altra, que haurien conformat un antic porxo. L'interior mostra cornisa de pedra i paviment amb lloses de pedra. L'exterior mostra cornisa còncava als laterals i convexa a l'absis.

## Història

En aquest indret la tradició situa l'existència d'un castell. També assegura que havia estat un priorat benedictí. Segons Marqués-Corominas abans de 1212 hi havia una fortalesa anomenada Torres, que donà nom a un llinatge noble d'aquell lloc. A l'Arxiu Diocesà consta que l'any 1253 els senyors de Espasens va fundar la capella i el priorat.
Hi ha un carreu aprofitat que presenta la data de 1632. La porta lateral dovellada té la data de 1622. Hi ha modificacions del segle xviii amb una llinda cisellada.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Bartomeu de Torres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# Angelina Homs

Àngels Homs i Bugeras (Barcelona, 27 de maig de 1871 — 1940) va ser una cantant d'òpera catalana. Es va interessar pel cant en la seva adolescència i va haver de dedicar-se professionalment al cant per mantenir la seva família. Va actuar en teatres importants com el Liceu de Barcelona i el Teatre Principal de València i va cantar en òperes com La Bohème, Carmen i Cavalleria rusticana. Va ser considerada com a Musetta oficial de la ciutat de Barcelona i va ser assessorada per la seva mare i altres professionals.

## Referències

* ↑ «Angelina Homs». [Consulta: 20 gener 2023].
# Castell de Coll de Som

El Castell de Coll de Som és una fortalesa del segle xix, a Benifallet (Baix Ebre) declarat bé cultural d'interès nacional. Està situada l'assut de Xerta.

## Descripció

Aquesta fortificació actualment resta en runes i només queden en peu murs de maçoneria ordinària arrebossada, amb alguns carreus a les bases (més reforçades) i cantonades. Els murs, amb espitlleres, formen un recinte petit i estret. El lloc és un veritable niu d'àligues, de molt difícil accés, car no hi ha camí ni sendera i està situat a la cota més alta del coll de Som (251 m), des d'on es domina una àmplia panoràmica de la vall de l'Ebre, sobre l'assut de Xerta-Tivenys.

## Història

És en un lloc estratègic on alguns situen l'antiga vila medieval de Som.
Actualment només s'aprecien runes de les fortificacions i del punt d'observació sobre el riu i la vall, dels segles XIX (Guerres Carlines) i XX (Guerra Civil).

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de Coll de Som». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Castell de Coll de Som». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Castell de Coll de Som». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Rotemita

La rotemita és un mineral de la classe dels òxids que pertany al supergrup de la hidrotalcita.

## Característiques

La rotemita és un hidròxid de fórmula química Ca₄Cr₂(OH)₁₂Cl₂·4H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de novembre de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «04.FL: Hidròxids (sense V o U), amb H2O+-(OH); làmines d'octaedres que comparetixen angles» juntament amb altres minerals com la jamborita, l'asbolana, la rancieïta o la birnessita, entre d'altres. L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Nacional de la Terra i l'Home de Sofia, Bulgària, amb el número de catàleg: 40450.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la part nord-oest de la pedrera Halamish, al complex d'Hatrurim (desert del Nègueb, Israel), sent aquest indret l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Rotemite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 4 gener 2024].
* 1 2 3 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 82». European Journal of Mineralogy, 36, 6, 09-12-2024, pàg. 1005–1010. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-1005-2024 [Consulta: 4 gener 2025].
* ↑ «Strunz-mindat (2025) Classification - Hydroxides with H2O +- (OH); sheets of edge-sharing octahedra». Mindat. [Consulta: 4 gener 2025].
# Cal Ventosa

Cal Ventosa és una casa al municipi de Banyeres del Penedès (Baix Penedès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Fou feta a principi del segle xx, per la qual cosa s'enderrocà l'antiga masia. Data dels voltants de l'any 1920 quan l'àvia es casà. La casa té els seus orígens en una antiga masia que posseïa moltes propietats. L'edifici i la hisenda formen part de l'herència familiar. La casa és habitada esporàdicament i normalment és guardada per dos masovers. Els propietaris actuals (1983) viuen a Barcelona.

## Arquitectura

La casa està composta per tres plantes. Els baixos presenten una porta de fusta amb arc rebaixat i una finestra per banda de forma quadrada, dividida en tres parts per unes columnetes. El pis noble presenta una gran balconada, sostinguda per unes boniques cartel·les. Les tres portes balconeres són d'arc rebaixat i presenten una franja de decoració a base de flors i fulles que uneix les línies d'impostes i recorre tota la façana. El segon pis presenta unes obertures quadrades dividides en tres parts per uns prims murs. A sobre hi ha una cornisa que sobresurt, davant la qual es veu un fris amb decoració floral. A sobre la cornisa hi ha un terrat amb barana de pedra.
A la banda dreta de l'edifici hi ha una torre de considerable alçada que consta de quatre plantes. Destaca l'última planta, la qual presenta una sèrie de columnes que sostenen una cornisa rematada per un terrat amb barana. La façana és arrebossada i decorada amb carreus.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Ventosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Cal Ventosa». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Torre de Lleger

La torre de Lleger és un edifici de Lleger, al municipi de Sant Jaume dels Domenys (Baix Penedès) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Torre cilíndrica situada a la part més alta del poble. Feta de carreus irregulars i parcialment enderrocada. Té una alçada d'uns 8 m. Encara s'hi poden observar unes espitlleres.

## Història

El lloc és documentat el 1023.
En l'inventari fet per Beatriu de Tous el 1410 es menciona entre les seves possessions el castell de Lleger. Durant el segle xvii s'inicià la decadència dels castells, ja que la nova estructura política i econòmica va fer innecessària la seva tasca defensiva. L'any 1671 i amb motiu de la mort de Federic del Bosch i de Sant Vicenç, es feu una relació de les seves propietats, entre les quals apareixia el castell de Lleger. Les restes actuals són els últims vestigis del castell. Fa uns quaranta anys s'ensulsià la meitat de la torre, i per tal d'evitar el perill, s'enderrocaren dos o tres metres de la part superior. La torre, com totes les construïdes a la zona, té un caràcter defensiu. Aquest tipus de torre s'edificava en temps de la reconquesta, cap al segle x. Situades en llocs elevats, servien per comunicar a les terres la presència de l'enemic. Els senyals es feien amb foc, a la nit, i amb fum durant el dia.

## Referències

* 1 2 3 «Torre de Lleger». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Torre de Lleger». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Mas d'Obiols

Mas d'Obiols és una masia del municipi d'Avià protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Masia ubicada al costat de l'església; està estructurada en planta baixa i tres pisos feta amb carreus de pedra irregulars sense treballar, parcialment arrebossat. La seva coberta és a dues aigües amb teula àrab. Les obertures són de petites dimensions, allindanades i disposades de forma arbitrària.
Pel que fa a l'interior, és destacable la sala que conserva una capella dedicada a la Verge. Les modificacions que ha sofert amb el temps no han afectat gaire la seva estructura original. Les arcades de migjorn són posteriors.

## Història

Dins la porta trobem una llinda on hi figura la data de 1670. L'alou i l'església d'Obiols foren cedits pel comte Guifré el Pelós (finals del segle IX) al monestir de Santa Maria de Ripoll; esdevingueren un dels puntals de la repoblació del territori en aquesta zona del Berguedà. Prop de la masia i de l'església hi ha restes del que fou una torre de fusta d'un primer castell carolingi en aquesta línia de frontera. A l'interior de la casa s'hi han trobat tombes antropomorfes de la mateixa tipologia que les dels voltants de l'església.

## Referències

* 1 2 3 «Mas d'Obiols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].

## Vegeu també

* Sant Vicenç d'Obiols
* Rectoria d'Obiols
# Cladells

Cladells és una entitat de població del municipi de Santa Coloma de Farners (Selva), Segons l'Idescat, el 2023 tenia 27 habitants i és situat a 446 m d'altitud.
Es tracta d'un ens local històric (vegueria de Girona fins al Decret de Nova Planta, corregiment de Girona a partir de 1715) que va tenir ajuntament propi a principis del Segle XIX, un cop abolit l'antic Règim Senyorial. L'any 1972, però, va ser incorporat al municipi de Santa Coloma de Farners.
Al nucli d'aquesta entitat de població hi ha l'església de Sant Miquel de Cladells, romànica. Al seu terme hi ha també l'església del convent franciscà de Sant Salvi de Cladells.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860) (en català). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
# Can Puigoriol

Can Puigoriol és una obra del municipi de Teià (Maresme) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga masia de planta basilical reformada. Conserva perfectament l'estructura original, formada per un cos central elevat, cobert per una teulada a dues vessants, i dos cossos laterals més baixos, coberts amb una sola vessant. La façana, en canvi, es troba totalment reformada amb un estil neoclàssic. El cos central és coronat per un frontó triangular, que inscriu uns motius vegetals simples i sota del qual hi ha la inscripció "ANY 1899", i separat dels cossos laterals per dues bandes estriades.
Consta de planta baixa i dos pisos, separats entre ells per una línia de cornises. La planta baixa presenta la porta d'accés i dos finestrals amb els elements estructurals destacats. El primer pis té tres balcons, amb llindes motllurades i resseguides per bordons plans tot al seu voltant. Aquesta estructura es repeteix al segon pis, on s'obren dues finestres laterals de mida mitjana i una finestra central de doble cos, amb un parell de mainells de cantons aixamfranats.
A la banda esquerra de la casa hi ha un cos de dues plantes i teulada plana que condueix a la capella per l'interior d'aquesta.
Els angles de la casa estan reforçats per carreus de pedra.

## Història

La reforma de l'antiga masia fou duta a terme el 1899, data que apareix inscrita a la façana principal, sota el frontó que la corona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Puig-oriol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
# El Peirer

el Peirer, també escrit Pairer o Pairé, és una gran casa pairal ubicada a la falda de la muntanya de Bestracà a l'oest del terme municipal de Camprodon (Ripollès).

## Arquitectura

És de planta rectangular i ampli teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes laterals. L'actual fàbrica correspon a les obres portades a terme durant el segle xviii i part de la centúria següent. Disposa de baixos per a guardar el bestiar amb sis grans arcades de mig punt, planta noble amb escala exterior de pedra i els interiors estructurats a partir del menjador o sala de convits i golfes. Davant l'era de batre al costat de llevant del casal, hi ha una cabana bastida amb carreus poc treballats, llevat dels cantoners. Tal com consta a la llinda, la va manar fer Martí Pujulà l'any 1775. Disposa de baixos, amb una àmplia arcada de mig punt, i pis superior amb accés interior. El teulat és a dues aigües i les teules estan col·locades a salt de garsa.
A la llinda de la façana principal de la masia hi ha la inscripció següent:
COSMA PUJOLAR Y PAYRER ANY D 28 A ? 17 3
I a la llinda de la cabana:
MARTI PUJULA A FETA SE: SOB: ANY 1775

## Història

El Pairer és una pagesia d'origen molt antic. Consta documentalment que en el decurs de l'any 1175, durant el regnat del rei franc Lluís el jove, l'abat Bernat del monestir de Sant Pere de Camprodon fa donació a Pere Pujolar d'unes terres situades al Bestracanell: "donació atorgada per Bernat, abat de Camprodon, salvat el dret del monestir i rebent el donant dotze diners". El Pairer va disposar d'una grandiosa biblioteca, així com d'una capella particular, ambdues destruïdes l'any 1936.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «MASIA DEL PAIRER O PAIRÉ». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 abril 2020].
# Sant Martí de Tagamanent

Sant Martí de Tagamanent és una església de Tagamanent (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església en runes i tan sols resta un mur orientat de sud-est a nord-oest amb una arrencada d'absis pel sud-est. El mur fa 6x3 m d'alt, i és fragmentari. A 2m d'alçada té una filera de 7 forats quadrats per possible embigat. Collat a aquest mur arrenca un fragment de paret corba vers l'est, que era l'absis, i té 1,5 m de llargada. El mur té un forat -finestreta- que dona directament sobre el camí d'arribada. El gruix del mur és 90 a 95 cm i és fet amb carreus i pedres polides. Els fonaments de la resta de l'església estan coberts per la malesa.

## Història

Sant Martí és una església esmentada el 1009, que havia de ser la parroquial en lloc de Santa Maria quan aquesta havia d'esdevenir monestir. En no ser-ho, Sant Martí va perdre la parroquialitat i quedà com a capella o ajuda de Santa Maria de Tagamanent. S'enrunà al segle xviii.

## Referències

* 1 2 «Sant Martí de Tagamanent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Santa Maria (la Jonquera)

Santa Maria de la Jonquera és una església del municipi de la Jonquera inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una sola nau amb capelles laterals, absis semicircular i creuer, marcat en planta i alçat, amb cúpula. La façana (s.XV) és la part més antiga del temple i ha estat realitzada amb grans carreus de pedra ben escairats. La coberta és a base de teules àrabs.
La portalada està composta per quatre grans arcs de mig punt en degradació, un timpà llis on s'inclou l'escut dels Rocabertí, i una llinda amb inscripció, emmarcada per dos representacions en relleu d'animals, que al·ludeix a la data de 1414. Per emmarcar el timpà i les arcuacions s'ha optat per una pronunciada línia d'impostes i un guardapols que, al seu punt d'unió es presenten decorats amb les representacions d'un cap i un gerro. A sobre de la portalada hi ha un gran rosetó en gradació.
A la banda sud-oest de l'edifici s'aixeca el campanar compost per dos cossos: la base de planta quadrada i el campanar de planta octogonal amb arcs de mig punt. La resta del temple (nau, creuer i absis) és del segle xviii. El parament és de pedruscall i argamassa, i a l'interior les voltes són de llunetes. Respecte a la façana, tot i que la portalada reprodueix una tipologia força freqüent en el romànic català s'ha de tenir en compte que es tracta d'un romànic de caràcter retardatari o d'inèrcia que es perllongà en segles posteriors, sobretot a l'arquitectura popular.

## Història

A la llinda de la porta trobem una inscripció en la que es diu que la pedra fou col·locada el dia 18 de maig de 1414 per Bernat Gonbau Parer i la seva esposa. Al timpà llis trobem com a únic motiu ornamental l'escut dels Rocabertí. Posseïm un document de 1413 que fa referència a la restauració de l'església. Això fa suposar que el temple ja existia anteriorment i que va començar a restaurar- se el 1414 com a sufragània de Sta. Maria d'Agullana. El 1569 fou parròquia independent.

## Referències

* 1 2 3 4 «Santa Maria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Casa al carrer Roses, 13 (Palau-saverdera)

La casa al carrer de Roses, 13 és un edifici dins del nucli urbà de la població de Palau-saverdera (Alt Empordà), a la banda est del nucli històric format per les restes del castell i la plaça Major, en el carrer de Roses. Edifici catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, entre mitgeres format per planta baixa i dues plantes en alçada, amb una façana profusament decorada i revestida per un aparell encoixinat de carreus ben escairats, alguns dels quals ornats amb baix relleus (en concret són els de la planta baixa i els cantoners). El nivell dels diferents pisos està marcat amb una motllura rectilínia decorada amb dents de serra. La decoració es concentra sobretot al voltant de les obertures de la façana. A la planta baixa destaca la porta d'accés, centrada i d'obertura rectangular, i a banda i banda dos finestrals allargats i estrets. Les tres obertures estan enllaçades, per la part superior, pels seus guardapols, els quals estan formats per un arc rebaixat delimitat mitjançant una motllura decorada amb dents de serra. En el cas de les finestres, l'interior del guadapols està decorat amb tres botons de ceràmica vidrada verda, mentre que la porta presenta una dovella a manera de clau amb les inicials dels propietaris i, a banda i banda, ornamentació floral de forma romboïdal, que emmarca l'any de construcció (1911). Aquesta porta està enllaçada amb la llosana del balcó del primer pis mitjançant una fulla d'acant que surt de la dovella clau. Als pisos superiors, les obertures són balcons (un per planta). Els finestrals de sortida són rectangulars i presenten uns marcs arrebossats, delimitats per una motllura sinuosa. A la primera planta, el marc està decorat amb esgrafiats de tonalitat vermellosa. En canvi, al segon pis, la decoració és ceràmica. Els balcons presenten les llosanes decorades amb una motllura exterior i sustentades per mènsules, i les baranes són de ferro forjat i treballat. El coronament de l'edifici està format per un ràfec de dents de serra sota el qual hi ha decoració ceràmica i la testera d'obra esglaonada, també amb ceràmica vidrada, i balustrada.

## Referències

* 1 2 3 «Casa al carrer Roses, 13». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
* ↑ Núm. 37741, Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya
# Bono

Paul David Hewson, CBE, conegut com a Bono, és la veu cantant i principal lletrista del grup de rock irlandès U2. És guanyador d'un Grammy, va rebre una nominació als Oscar i és mundialment conegut pel seu treball com a filantrop activista compromès amb Àfrica i contra la pobresa.
Paul David Hewson va ser criat a Dublín amb el seu germà, Norman Hewson, per la seva mare, Iris Rankin Hewson, protestant, i el seu pare, Brendan Robert Bob Hewson, catòlic. Bono tenia 14 anys quan va morir la seva mare, el 10 de setembre de 1974, d'un aneurisma cerebral al funeral del pare d'ella. Moltes de les cançons dels àlbums d'U2, incloent I Will Follow, Mofo, Out of Control i Tomorrow se centren en la pèrdua de la seva mare. Fou guanyador del TED Prize l'any 2005. El 2014 va haver de demanar disculpes per la càrrega massiva del seu darrer disc a través d'itunes.
El 2017 se'l va relacionar amb diverses societats d'evasió fiscal en el cas conegut com els Papers del Paradís.
El 2025 el President dels Estats Units Joe Biden li concedí la Medalla Presidencial de la Llibertat.

## Referències

* ↑ «Bono, el líder d'U2, demana disculpes per la descàrrega gratuïta del nou àlbum a través d'iTunes». [Consulta: 17 octubre 2014].
* ↑ «Bono, filantrop sota sospita». El Periódico, 16-03-2014. [Consulta: 20 novembre 2017].
* ↑ «Bono's hypocrisy on Africa, corporate tax avoidance in Ireland» (en anglès). Financial Facts Ireland, 25-09-2013. [Consulta: 20 novembre 2017].
* ↑ «Paradise Papers: Bono used Malta-based company to invest in Lithuanian shopping mall, tax leak reveals» (en anglès). The Independent, 06-11-2017. [Consulta: 20 novembre 2017].
Viccionari
# Portal de Sant Climent Sescebes

El Portal de Sant Climent Sescebes és una obra de Sant Climent Sescebes (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat dins del nucli urbà de la població de Sant Climent, a la banda de tramuntana del nucli antic del municipi, a l'encreuament entre els carrers de Sant Sebastià i Nou.
Es tracta d'un portal de l'antic recinte emmurallat de la població de Sant Climent que donava pas a l'interior de la vila. Està format per dos arcs de mig punt separats pel rastell de la porta. L'arc exterior està bastit amb carreus de pedra desbastats disposats regularment, mentre que l'interior presenta dovelles de granit. En aquesta part interna es conserven les pollegueres de pedra de l'antiga porta. La part superior del rastell ha estat restituïda amb totxos. Damunt dels arcs hi ha restes d'un aparell de pedres de tota mida sense escairar, lligades amb morter.
Cal destacar la casa del número 2 del carrer Sant Sebastià, adossada a llevant del portal. La façana de tramuntana d'aquesta edificació conserva restes del parament de la muralla integrades. El parament està bastit amb pedra de diverses mides sense treballar i còdols de riu, disposats irregularment. Es conserven dues petites espitlleres rectangulars. Al mig de les dues hi ha una finestra rectangular emmarcada en pedra, amb l'ampit motllurat i la llinda plana gravada amb una inscripció i la data 1686, una de les possibles reformes del parament.

## Història

Segons els arxius del COAC, el portal i les restes de la muralla podrien correspondre a un període comprès entre finals del segle xiii i XV, pels paral·lelismes documentats en altres pobles de la comarca. La muralla de Sant Climent és fàcilment localitzable en el seu traçat, encara que només en resta visible un portal i alguns trossos de llenç on es pot apreciar també una espitllera. Sant Climent Sescebes va ser un poble emmurallat, però arran del creixement dels segles XVIII-XIX depassà les muralles i moltes es destruïren.

## Referències

* 1 2 3 4 «Portal de Sant Climent Sescebes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].