OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Astíages de Mèdia

Astíages (babiloni Istumegu, antic iranià Rshtivaiga, elamita Iristimanka, grec Ἀστυάγης) va ser rei dels medes des del 585 aC o 584 aC al 550 aC.
Era fill de Ciaxares i estava casat amb Arienis (filla del rei Aliates de Lídia i germana del rei Cressus de Lídia). Aquest casament, segons Heròdot, havia estat pactat entre els dos reis per assegurar una aliança, després de la guerra de l'Eclipsi. Va regnar 35 anys i el seu govern va ser dur.
Va ser el pare de Mandana, la dona del persa Cambises i, per tant, avi de Cir (fill de Cambises). Una altra filla, Amitis, es va casar amb el magnat mede Espitamas, al que Astiages va designar hereu. Alarmat per un somni, va donar la seva filla Mandana en matrimoni a Cambises. Un altre somni el va induir a enviar Hàrpag per matar els fills d'aquest matrimoni. A Cir, el futur conqueridor dels Medes, davant del perill, el van donar a un pastor perquè el deixés al bosc, però el pastor el va criar com a fill seu. Anys després, el jove Cir va ser trobat per Astiages, que havia descobert qui era. Va castigar a Hàrpag, que al cap d'un temps es va venjar. Quan Cir va ser gran, Hàrpag, que segons Heròdot l'havia iniciat en l'art de la guerra, el va convèncer per revoltar els perses. Quan va ser nomenat general dels medes, Hàrpag es va passar amb la major part de l'exèrcit al bàndol de Cir. A la batalla van fer presoner a Astíages i Cir va ujar al tron. Va mantenir el monarca captiu, tractant-lo bé, però el va mantenir tancat fins a la seva mort.
Nicolau de Damasc diu que qui va educar Cir va ser el persa Èbares, que el va incitar a rebel·lar-se contra el seu avi i es va proclamar independent. Cap a l'any 550 aC Astiages es va decidir a atacar al seu net, però després d'obtenir dues victòries, Cir el va derrotar prop de Pasàrgada i l'exèrcit mede es va retirar. Tot seguit Cir va ocupar Ecbàtana. L'exèrcit mede es va amotinar i va fer presoner al rei Astíages i el va entregar a Cirus, que va aconseguir tot el poder. Segons Ctèsies el rei mede va morir assassinat per Èbares, sense coneixement de Cir, en tornar de la satrapia de Barcània que suposadament havia governat. Així, cap a l'any 549 aC es va acabar l'imperi Mede, i va ser substituït per l'Imperi Persa.

## Referències

* ↑ Heròdot. Històries, I, 74
* ↑ Heròdot. Històries, I, 123
* ↑ Smith, William (ed.). «Astyages». A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. [Consulta: 31 març 2024].

## Vegeu també

* Artembares (noble)
# Sant Martí de Pollestres

Sant Martí de Pollestres (Saint-Martin de Pollestres en francès) és l'església parroquial del poble rossellonès de Pollestres, a la Catalunya del Nord.
Està situada al cor del nucli vell del poble, en el centre de la cellera medieval d'on sorgí el poble de Pollestres.

## Història

L'església de Sant Martí és esmentada a la documentació per primer cop el 974, en una butlla de Benet VI, i novament al 982, aquest cop com a Sant Martí i Sant Genís. L'edifici actual és majoritàriament del segle xi. Dels estudis d'Aimat Catafau s'ha conclòs que al voltant del temple es constituí una cellera o sagrera. Com la resta del poble, l'església estigué sota la tutela del monestir de Sant Pere de Rodes fins al segle xiv.
Fou engrandida el segle xv i, modernament (1962-1966, 1969, 1991), ha estat restaurada diverses vegades.
L'edifici va ser declarat Monument històric de França el 4 de juliol del 1973.

## Arquitectura

És una església romànica d'absis semicircular, de nau única coberta amb volta de canó. Fou ampliada als segles XIV i XV amb la construcció de dues capelles laterals, que deixaren una planta final en forma de creu. Corona la façana un campanar d'espadanya de tres obertures, una de petita per damunt de dues de més grans, que contenen les campanes. L'interior de l'absis és decorat per una arcada cega de cinc arcs, sostinguts per pilars; aquesta decoració és també present en els dos murs laterals del segle x. Cal destacar el portal, en marbre blanc, datat al segle xiii. D'ençà les restauracions de finals del segle xx, diversos vitralls policromats foren substituïts a les finestres per altres de neutres, per fidelitat al model romànic original, i s'exposen -restaurats- a peu pla. Fora d'algunes estàtues (una antiga de sant Martí, la marededéu del Roser, els sants Pere i Galdric), el mobiliari no és especialment rellevant.

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. «Ros 228. Sant Martí de Pollestres». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
* Leroux-Calvet, Henri. Église Saint-Martin de Pollestres. Histoire et restauration. Pollestres: TDO éditions, 2011. ISBN 9782915746655.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Toulouse-Barcelone: Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 2859982442. P. 145-146
* Ponsich, Pere. «Pollestres: Sant Martí de Pollestres». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ La cellera de Pollestres, en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ «Pollestres al web pyreneescatalanes.free» (en francès). [Consulta: 1r setembre 2014].
* 1 2 «Pollestres al web de Jean Tosti» (en francès). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 1r setembre 2014].
* ↑ Fitxa i fotografies i plànols a la base de monuments històrics francesos Mérimée

## Enllaços externs

* Henri Leroux-Calvet, Història i visita en vídeo (francès)
# Josep Carreres

Josep Carreres (Barcelona, segle xvii - Barcelona, 17 de febrer del 1682) va ser un religiós i professor que regí la universitat de Perpinyà l'any 1644.

## Biografia

Professà a l'orde augustinià el 15 d'agost del 1629, i en va ser prior dels convents de Perpinyà (l'any 1655) i de Barcelona (21 d'abril del 1657). Ocupà els càrrecs de definidor (en dues ocasions, la primera l'any 1648), visitador i provincial (11 de maig del 1669) de l'orde a l'àmbit de la Corona d'Aragó. Fou professor de teologia (1637) i catedràtic (27 de febrer del 1640) de la universitat de Perpinyà. S'hi doctorà en teologia el 17 de maig del 1641 i el 7 de gener del 1644 va ser nomenat rector de la universitat nord-catalana; exercí aquesta responsabilitat durant l'any de mandat reglamentari.
Va ser autor de les Indulgencias de la Cofradía de la Correa, i se'n cita una relació manuscrita inèdita, De los varones ilustres del Principado de Cataluña.

## Obres

* Compendio y svmario del origen de la Correa. Milagros y grandes indulgencias, concedidas agora nueuamente por nuestro Santissimo Padre Clemente X a la cofradria de la Cinta ò Correa de nuestro padre San Agustin en su breve del año de 1675 aprobadas por el Consejo de la Santa Cruzada. Barcelona: imprenta de Mathevat, administrada por Martin Gelabert, 1677.
* De viris illustribus Principatus Cathalonia.

## Referències

* ↑ «Josep Carreres». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Massot, Joseph. Compendio historial, de los hermitaños de nuestro padre san Agustín, del Principado de Cataluña; desde los años de 394, que empeçó San Paulino à plantar Monasterios en dicho Principado, y de los que despues se han plantado; como tambien de los Varones Ilustres, que han florecido, assi en letras, puestos, y virtudes, hasta los años de 1699. Barcelona: Imprenta de Juan Jolios, 1699, p. 113-115.
* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 111. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
# Naonobu Ajima

    En aquest nom japonès, el cognom és Ajima.
Naonobu Ajima (japonès: 安島直円) (Shiba, 1732 - Shiba, 14 de novembre de 1798), també conegut com a Chokuyen o Chokuen Ajima, fou un matemàtic japonès del període Edo.

## Vida

Ajima pertanyia al clan dels Shinjo; a l'edat de vint-i-tres anys va esdevenir samurai i, per tant, un dels membres més respectats de l'administració del shogunat. Tot i que va iniciar els seus estudis matemàtics a l'escola nakanishi-ryu, cap als trenta anys va iniciar-se en l'escola seki-ryu, sota el mestratge de Nushizumi Yamaji.
En morir el seu mestre es va convertir en el líder de la quarta generació dels seguidors de Takakazu Seki.
També va ser astrònom del Bakufu Temmongata (observatori del Shogun).

## Obra

Tot i que va deixar nombrosos manuscrits, que utilitzava a les seves classes, no va editar res durant la seva vida. El 1799, un any després de la seva mort, el seu deixeble, Kasawa Makoto, va fer editar una selecció de les seves millors obres sota el títol de Fukyu Sampo (Mètode immortal de matemàtiques).
Les aportacions més originals d'Ajima versen sobre logaritmes, sobre computació d'esferes i sèries infinites i sobre la resolució d'algun sangaku problemàtic, essent un dels introductors del càlcul en la tradició geomètrica del Wasan (els mètodes geomètrics de l'escola de Seki).
També va escriure el Sansha San'en Jutsu (Mètodes de les tres diagonals i els tres cercles), que és considerat un antecedent del problema dels cercles de Malfatti.

## Referències

* 1 2 Jochi, 1997, p. 38.
* ↑ Oya, 2008, p. Dict..
* ↑ Illert, 1990, p. 1406.
* ↑ Murata, 1994, p. 108.
* 1 2 Jochi, 1997, p. 39.
* ↑ Fukagawa i Clark, 2022, p. 3 i ss.

## Bibliografia

* Fukagawa, Hidetoshi; Clark, David «Ajima's solution to the Gion shrine problem: A modern interpretation» (en anglès). Historia Mathematica, Vol. 61, Num. 1, 2022, pàg. 3-10. DOI: 10.1016/j.hm.2022.06.001. ISSN: 0315-0860.
* Illert, C. «Nipponites Mirabilis—A challenge to seashell theory?» (en anglès). Il Nuovo Cimento, Vol. 12, Num. 10, 1990, pàg. 1405-1421. DOI: 10.1007/BF02452108. ISSN: 0392-6737.
* Jochi, Shigeru. «Ajima Naonobu». A: Helaine Selin (ed.). Encyclopaedia of the History of Science, Technology, and Medicine in Non Western Cultures (en anglès). Kluwer Academic Publishers, 1997, p. 38-39. ISBN 0-7923-4066-3.
* Murata, Tamotsu. «Indigenous Japanese Mathematics, Wasan». A: Ivor Grattan-Guinness (ed.). Companion Encyclopedia of the History and Philosophy of the Mathematical Sciences (en anglès). Routledge, 1994, p. 104-110. ISBN 0-415-09238-8.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Naonobu Ajima» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Oya, Shinichi. «Ajima Naonobu» (en anglès). Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 1r maig 2015].
# Font del Desmai

La Font del Desmai és una obra de Folgueroles (Osona) catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història

Durant el segle xix, era freqüentada per poetes de la Renaixença, entre els quals es trobaven Jacint Verdaguer, Jaume Collell, J. Masferrer, M. Campà, Antoni d'Espona, F. Masferrer, Martí Genís, Josep Salarich, P. Andreu i Josep Serra i Campdelacreu.
Era coneguda popularment com la font de Morgadès, però Verdaguer començà a anomenar-la del Desmai per l'arbre que li feia espona. Era dels mateixos propietaris de la Torre Morgadès i l'any 1970 fou cedida al Patronat d'Estudis Osonencs.

## Descripció

Esdà situada a l'antic camí de Folgueroles a Vic, al costat de la Torre Morgadès. Es tracta d'una construcció per sota del nivell de terra, de petites dimensions i d'estructura rectangular, feta amb carreus regulars. S'hi accedeix a través d'una escala de quatre graons.

## Referències

* 1 2 3 4 «Font del Desmai». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Torre Morgades». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Font del Desmai». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Joan Trayter i Garcia

Joan Trayter i Garcia (Figueres, 4 de juny de 1926 - ?, 19 d'agost de 2017) va ser president de la comissió gestora que dirigí el FC Barcelona des del 6 de maig fins al 15 de juny del 2003, en dimitir la junta que presidia Enric Reyna.
Es doctorà en Economia i Matemàtiques. Després de portar l'"Academia de ampliación de Estudios" als anys 60 del segle passat va ser professor a l'Escola Pia de Sarrià i al col·legi Abat Oliba, on ha estat docent de nombroses personalitats de la Catalunya actual. Succeí Jaume Gil Aluja com a president de la comissió econòmica estatutària, des d'on va passar a dirigir la gestora que va redactar el calendari electoral del FC Barcelona. Els quinze membres que integraren aquesta junta, a més del president Joan Trayter, foren el vicepresident Enric Lacalle, el tresorer Jordi Pintó, el vicetresorer Antoni Cardoner, els vocals Pere Perpiña, Lluís Vilajoana, Lluís Mundet, Josep Ignasi Parellada, Amador Bernabéu, Agustí Montoliu, Elisabeth Cardoner, Maria Teresa Andreu i Joan Molas, el vicesecretari Francesc Oliveras i el secretari Josep Maria Coronas. La comissió gestora va convocar eleccions a la presidència, que van ser les de més participació en la història de l'entitat fins llavors (51.618 vots, un 54,7% del cens electoral), la candidatura encapçalada per Joan Laporta i Estruch va sortir guanyadora. Durant el mes i mig de funcionament de la Comissió Gestora, la secció de bàsquet del club va aconseguir la seva primera Eurolliga, mentre que la d'handbol obtingué la 16a lliga ASOBAL.

## Obres

* El Concepto de regulación en la teoría y en la praxis económica. Barcelona: Universitat de Barcelona, 1983.
* La regulación en la conceptualización sistémica [tesi doctoral]. Barcelona: Universitat de Barcelona, 1984.
* Crònica de les idees: 50 dies de barcelonisme. Barcelona: Parnass, 2004. ISBN 9788496032477.
* Costa i Torres, Josep Maria. L'ordre dels sistemes desordenats [Discurs d'ingrés; discurs de contestació de Joan Trayter]. Barcelona: Reial Acadèmia de Doctors, 1996.
* Castells Cuixart, Paulino. L'amor i el desamor en les parelles d'avui [Discurs d'ingrés; discurs de contestació de Joan Trayter]. Barcelona: Reial Acadèmia de Doctors, 2006.

## Referències

* ↑ Sport «Falleció Joan Trayter» (en castellà). sport, 19-08-2017.
* ↑ «Devuelve quince de los libros...». ABC, 26-04-1963, pàg. 58.
* ↑ Correas, Ferran «Triomf clar del sí». L'Esportiu, 06-04-2014 [Consulta: 1r juny 2015].

## Enllaços externs

* Comissió gestora del 2003, al web del FC Barcelona
# Coll de la Croqueta d’Ovarra

El coll de la Croqueta d'Ovarra és un pas enlairat que està situat en la serra de Vallabriga, dins del municipi de Beranui, a la vora dreta del riu Isàvena i dalt del Congost d'Ovarra de la Baixa Ribagorça, en el camí que va des de Vallabriga (Beranui) a les Paüls.
El coll, la serra de Vallabriga i el congost d'Ovarra estan dins la Zona d'especial protecció per a les aus (ZEPA).

## Referències

* ↑ «Coll de la Croqueta d’Ovarra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Beranui. Madrid: Ministeri de Foment - Institut Geogràfic Nacional, 1.997 (Mapa Topogràfic Nacional d'Espanya escala 1:25.000, 213-III).
* ↑ «Coll de la Croqueta d’Ovarra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Coll de la Croqueta d’Ovarra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Coll de la Croqueta d’Ovarra». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Zona d'Especial Protecció d'Aus». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 18 setembre 2015].

## Enllaços externs

* TV d'Aragó: Congost d'Ovarra, camí de la Croqueta i coll
# Sical de Raimondi

El sical de Raimondi (Sicalis raimondii) és un ocell de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones rocoses del vessant occidental dels Andes de l'oest del Perú.

## Referències

* ↑ «Sical de Raimondi». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Can Brussosa (Taradell)

Can Brussosa és una obra modernista de Taradell (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta rectangular que fou construït en el mateix emplaçament que ocupava una casa anterior, de la qual es conserva la llinda. Té planta baixa, pis i golfes i una coberta a dos aiguavessos amb carener paral·lel a la façana principal. La façana principal té dos eixos de composició vertical -tret del nivell de les golfes, que presenta una galeria horitzontal amb vuit petites finestres trilobulades. A la planta baixa hi ha, en un extrem, la porta d'accés als habitatges, d'arc a nivell i molt senzilla. Les altres quatre obertures de la planta baixa i del primer pis són d'estil neogòtic, i presenten totes elles guardapols motllurats de formes rectes. Les dues del primer pis són idèntiques, amb arcs carpanells decorats amb lòbuls acabats en petits florons; totes dues presenten persianes de llibret i s'obren a balcons individuals amb baranes de ferro forjat i un voladís motllurat suportat per mènsules decorades amb motius vegetals. Entre aquestes dues obertures hi ha una fornícula d'inspiració gòtica, amb un dosseret i sense cap imatge. A la planta baixa hi ha una finestra coronella formada per dos arcs trilobulats i traceria, i al seu costat se situa un portal d'arc deprimit còncau amb impostes i rosetes i una llinda inscrita: “AVE MARIA PURISSIMA SIN PECADO CONCEBIDA ANY 1788”. La façana està rematada per un ample ràfec sostingut per cabirons.
La façana posterior presenta dues galeries horitzontals amb tres pòrtics cadascuna, d'arc lobulats les inferiors i d'arc primitiu esgraonat les del primer pis. Des de la galeria de la planta baixa es pot accedir al pati -on hi ha un pou i un safareig-, a través d'una escalinata d'obra perpendicular a la façana. Entre les galeries hi ha pilastres decorades amb mosaics.
El parament de la façana principal és arrebossat tot imitant carreus; el de la façana posterior és d'obra vista.

## Referències

* 1 2 3 «Can Brussosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 4 juny 2020].
# Illes Rat

Les illes Rat (en anglès Rat Islands, en aleutià: Qax̂um tanangis) són un grup d'illes volcàniques que formen part de les illes Aleutianes, al sud-oest d'Alaska, entre l'illa Buldir i les illes Near, a l'oest, i l'estret Amchitka i les illes Andreanof a l'est.
Les illes més grans del grup són, d'oest a est Kiska, Little Kiska, Segula, Hawadax o Kryssei, Khvostof, Davidof, Little Sitkin, Amchitka i Semisopochnoi. La superfície total del grup de les illes Rat és de 934,594 km² i cap d'elles està habitada.

## Història

El nom d'illes Rat és la traducció a l'anglès del nom donat a les illes pel capità Fiódor Pretróvitx Litke quan va visitar les illes Aleutianes en un viatge al voltant del món el 1827. Les illes s'anomenen així per la gran quantitat de rates que viuen a l'illa Rat des d'aproximadament 1780, degut al naufragi d'un vaixell japonès. A partir del 2009 es creu que les rates van desaparèixer de l'illa.
Les Illes Rat són molt propenses a patir terratrèmols, ja que es troben en el límit de les plaques tectòniques del Pacífic i la nord-americana. El 1965 hi va haver un gran terratrèmol amb una magnitud de 8,7.

## Referències

* ↑ Bergsland, K. Aleut Dictionary. Fairbanks: Alaska Native Language Center, 1994.
* ↑ Ebbert, S.E.; Byrd, G.V.. «Eradications of invasive species to restore natural biological diversity on Alaska Maritime National Wildlife Refuge». A: Veitch, C.R.. Turning the Tide: The Eradication of Invasive Species : Proceedings of the International Conference on the Eradication of Island Invasives. The World Conservation Union, 2002. ISBN 2831706823 [Consulta: 3 octubre 2007].
* ↑ Taking the “Rat” out of Rat Island
* ↑ «Alaska's Rat Island rat-free after 229 years». Reuters, 12-06-2009. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2015-09-24. [Consulta: 30 setembre 2014].
* ↑ USGS. «Historic Earthquakes Rat Islands, Alaska», 26-10-2009. [Consulta: 8 març 2010].
# Will Kesseler

Will Kesseler (Mersch, 17 d'agost de 1899 - Ciutat de Luxemburg, 24 de setembre de 1983) va ser un pintor luxemburguès, considerat com un dels millors coloristes de la nació.
Després d'haver-se dedicat a l'ensenyament de l'art, va deixar el país per anar a l'ex Congo Belga i el Txad, on va treballar com a gerent de projectes per a diverses empreses de la construcció del ferrocarril. Aquests períodes a l'estranger van influir profundament la seva molt variada producció artística, que va incloure en tota la seva vida, flors, paisatges del Congo i de Luxemburg, figures, nus i obra abstracta.
Després dels seus inicis acadèmics, l'artista, qui en dues ocasions va rebre el Prix Grand-Duc Adolphe (1946 i 1950), va tornar el 1951 a la pintura abstracta. Els seus guaixos inspirats a l'Àfrica es caracteritzen, igual que les seves altres pintures, per extensions de colors sòlids, purs, vigorosos, intensos i lluminosos amb forts contrasts audaços de groc, blau, vermell i per damunt de tots els verds que dominen. Formes geomètriques, corbes i ondulades harmoniosament dinàmiques creuen o se superposen, donant indicis figuratius familiars de vegetació tropical.

## Referències

* 1 2 3 Bisdorff, Georgette. «Collection of National Museum of History and Art of Luxembourg. Will Kesseler» (PDF) (en francès). [Consulta: 9 octubre 2015].
* ↑ Thornton, 1990, p. 198.

## Bibliografia

* Thornton, Lynne. Les Africanistes: peintres voyageurs, 1860-1960 (en francès). ACR Edition, 1990. ISBN 9782867700453.
# Sierra Atravesada

Sierra Atravesada o Sierra de Niltepec és una serra de l'Estat d'Oaxaca, Mèxic, en la regió de l'Istme de Tehuantepec. És una serralada localitzada en la regió geogràfica mexicana del Pacífic Sud, que forma, junt amb Sierra de Tres Picos, la contrafort més nord-occidental de Sierra Madre de Chiapas, a cavall entre els estats d'Oaxaca i Chiapas.
La serra, que s'estén en direcció est-oest i està formada en la seva major part per roques metamòrfiques i granítiques, forma la divisòria més important de l'Istme de Tehuantepec. En el seu vessant est es recullen les aigües que s'ajunten amb la conca fluvial del riu Uxpanapa, que desemboca al Golf de Mèxic, mentre que en el vessant occidental el principal col·lector és el riu Chimalapa, que desguassa a l'oceà Pacífic. Els seus principals cims són el Cerro Azul (2.250 msnm) i el Cerro Baúl (2.050 msnm). A la falda oriental d'aquesta serra neix el riu Negro, un tributari del Grijalva. Altres cursos fluvials d'importància que tenen el seu origen en Sierra Atravesada són els rius Salado, Chívela, Chichigua i Sarabia, tots afluents del Coatzacoalcos, un dels rius més cabalosos de Mèxic. Les precipitacions sobre aquesta zona són molt abundants, en trobar el camí dels vents humits que bufen en direcció sud des del golf de Mèxic, varien entre uns 4.000 i 2.800 mm/any, depenent del vessant. Les relativament altes temperatures (amb una mitjana anual de 25 °C) i l'alta insolació converteixen a tota la regió en un bon exemple de selva tropical humida, un dels diversos tipus de selva pluvial.

## Referències

* Santiago Niltepec. Instituto nacional para el Federalismo y el Desarrollo Municipal Arxivat 2014-11-09 a Wayback Machine.
# Pere Furió

Pere Furió fou violinista i mestre de capella. (Alacant, ~1715 — Oviedo, 1780)

## Vida

Es va formar a la col·legiata de Sant Nicolau de Bari, a Alacant. El 1735 fou tiple a l'església parroquial d'Elx, i el 1750 obtingué la plaça de mestre de capella d'Antequera (Màlaga), d’on fou desterrat per unes suposades faltes. El 1755 fou Mestre de la Capella Reial de Granada on fou empresonat un any més tard. Del 1757 al 1759 fou mestre de capella de Sant Martí de València i del 1759 al 1760 ho fou a Guadix (Granada). Va ser cantor i violinista a la catedral de Santiago de Compostel·la. El 1770 fou mestre de capella de Lleó. El 1775 substituí Enrique Villaverde al capdavant de la seu d’Oviedo.

## Obra

La seva obra es troba dispersa en diversos arxius. L'estil galant que mostra en bona part de les seves composicions palesa el pas del Barroc al preclassicisme.

## Referències

* ↑ «música d’Oviedo | enciclopèdia.cat». [Consulta: 31 desembre 2020].