OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jorra i Gomorra

Jorra i Gomorra és un grup de música pop mallorquí, concretament de Manacor, creat per Jorra Santiago. Després de passar per formacions com Miquel Serra, Roig!, Saïm, Pujà Fasuà o Lost Fills va posar en marxa aquest projecte personal.
El grup va ser seleccionat per AIEnruta, que els va portar a actuar a Madrid, Barcelona, València, Canàries, Saragossa i al País Basc.

## Enregistraments

* Música sèria (2017)
* A Manacor (2018)
* Vellut i purpurina (2020)

## Membres

* Carlos Óscar Gómez (guitarra i veus)
* Daniel Héctor Gómez (bateria)
* Biel Riera (baix)
* Toni Llull Galmés (percussions, teclats i veus)
* Josep Ramon Santiago (composició, guitarra i veu)

## Referències

* ↑ «Jorra i Gomorra estrena el videoclip dA Manacor'». Diari ARA, 31-05-2018 [Consulta: 9 juliol 2019].
* ↑ «http://www.talentib.com/es/autor/jorra-i-gomorra/». [Consulta: 9 juliol 2019].
* ↑ «https://lagenda.org/noticias/jorra-i-gomorra-y-not-number-en-el-ciclo-de-musicas-emergentes-isla-sonora-9829». [Consulta: 9 juliol 2019].
* ↑ «https://www.aie.es/en/artistas/jorra-i-gomorra/». [Consulta: 9 juliol 2019].
* ↑ «https://www.diariodemallorca.es/cultura/2018/09/10/jorra-i-gomorra-gira-peninsula/1346386.html». [Consulta: 9 juliol 2019].
* ↑ «https://mallorcalivefestival.com/ca/jorra-i-gomorra/». Arxivat de l'original el 9 de juliol 2019. [Consulta: 9 juliol 2019].
* ↑ «http://www.enderrock.cat/noticia/17899/jorra/gomorra/fan/master/revisitar/primera/canco». [Consulta: 9 juliol 2019].
* ↑ «https://www.defrancdigital.com/arxius/38377». [Consulta: 9 maig 2020].
* ↑ «https://bcstore.bcoredisc.com/bcblog/bcuestionario-jorra-i-gomorra». Arxivat de l'original el 9 de juliol 2019. [Consulta: 9 juliol 2019].
* ↑ «http://www.bubota.net/discos/jorra-i-gomorra-a-manacor-ep-2/». [Consulta: 9 juliol 2019].
# Cop de Fona

Cop de Fona és un grup de hardcore punk nascut el 2008 a Palma. El grup va deixar d'existir el 2011 quan els mateixos quatre membres van formar un nou grup anomenat Orden Mundial amb els rols del cantant i el guitarra intercanviats.

## Trajectòria

Cop de Fona van publicar tres EP en format vinil de set polzades i un casset, en tots els casos amb un esperit radicalment autogestionari. El primer EP Cop de Fona (2008) va ser autoeditat. El segon EP Instint de Venjança (2010) va ser una coedició entre ells mateixos i el segell alemany Yellow Dog Records. El tercer EP Estafats i Traïts (2010) va ser una coedició entre els següents nou segells DIY: Metadona Records, Marranuzo Records, Carnús Records, Mangel, Sclérose Records, Flying Peluca Records, Sarna Social, Amika Records i Muerte A Tipo. El 2010 i amb la intenció de vendre'l durant la gira per Europa que farien aquell mateix any, van autoeditar-se ells mateixos una cinta de casset que contenia les gravacions dels tres EP juntament amb una sèrie de material addicional que havien gravat ells mateixos en les darreres ocasions en que havien sortit a tocar a ciutats estrangeres com Berlín. El cantant Martí Verí va morir atropellat per un autobús el setembre 2019.

## Discografia

* 2008: Cop de Fona
* 2010: Instint de Venjança
* 2010: Estafats i Traïts
* 2010: Cop de Fona (compilació)

## Referències

* ↑ «Cop de Fona». Discogs. [Consulta: 12 desembre 2016].
* ↑ «Cop De Fona (7", EP)». Discogs. [Consulta: 12 desembre 2016].
* ↑ «Instint De Venjança (7", EP)». Discogs. [Consulta: 12 desembre 2016].
* ↑ «Estafats i Traïts (7", EP)». Discogs. [Consulta: 12 desembre 2016].
* ↑ «Cop De Fona (Cass, Comp)». Discogs. [Consulta: 12 desembre 2016].
* ↑ «El motorista fallecido ayer era un conocido músico de la escena punk mallorquina» (en castellà). Diario de Mallorca, 28-09-2019 [Consulta: 31 desembre 2023].

## Bibliografia

* Canyelles, Tomeu. Breu historia del punk a Mallorca. Lleonard Muntaner Editor, 2015. ISBN 978-8416116171. .

## Enllaços externs

* «Estafats i Traïts». Metadona Records, 20-12-2013.
# Adobe Encore

Adobe Encore (anteriorment anomenat Adobe Encore DVD) és un programari desenvolupat per Adobe Systems per a la creació de menús i interfícies de DVD. Està orientat a productors de vídeos semiprofessionals.

## Referències

* ↑ «Adobe Encore. Help and tutorials.» (en anglès.). [Consulta: 29 desembre 2024.].
# Bryan Steel

Bryan Steel (Nottingham, Nottinghamshire, 21 de gener de 1973) és un antic ciclista anglès. Especialista en el ciclisme en pista, concretament en la persecució per equips, va aconseguir dues medalles olímpiques i quatre al Campionat del món.

## Palmarès

* 1994
** Campió del Regne Unit de Madison, amb Robert Hayles
* 1994
** Campió del Regne Unit de Madison, amb Simon Lillistone
* 2000
** Medalla de bronze als Jocs Olímpics de Sydney en persecució per equips, amb Chris Newton, Paul Manning, Bradley Wiggins, Robert Hayles i Jonny Clay
* 2004
** Medalla de plata als Jocs Olímpics d'Atenes en persecució per equips, amb Chris Newton, Paul Manning, Bradley Wiggins, Robert Hayles i Steve Cummings

### Resultats a la Copa del Món

* 1997
** 1r a Atenes, en Persecució per equips
* 2004
** 1r a Sydney i Manchester, en Persecució per equips

## Referències

* ↑ «Bryan Steel» (en anglès). Museo del ciclismo. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Bryan Steel» (en anglès). olympedia. [Consulta: 28 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Ramón Puerta

Federico Ramón Puerta (9 de setembre de 1951) és un polític peronista que fou president interí de l'Argentina per un breu període al desembre de 2001.
Va ser governador de la província de Misiones entre 1991 i 1999. Després de ser elegit senador nacional pel seu partit el 1999, va ocupar interinament la presidència de la Nació al desembre de 2001, després que Fernando de la Rúa renunciés al seu càrrec.
A causa de la renúncia del vicepresident Carlos Álvarez en 2000, i en virtut de la llei de acefalía del poder executiu, la successió presidencial va recaure en el president provisional del Senat, càrrec que ocupava Puerta. Aquest va complir el mandat de convocar dintre de les 48 hores a l'Assemblea Legislativa per a triar un president que finalitzés el mandat del sortint. Reunida el 23 de desembre de 2001, l'Assemblea Legislativa va triar a Adolfo Rodríguez Saá per al càrrec. Dies després, Puerta va renunciar a la presidència del Senat al·legant motius de salut.
# Santa María la Mayor

La Missió de Santa María la Mayor està situada al municipi de Santa Maria, Departament de San Ignacio, a la província de Misiones a l'Argentina. Era una de les Missions o reduccions fundada al segle xvii pels Jesuïtes a Amèrica durant la colonització espanyola d'Amèrica.Està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1983.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Jesuit Missions of the Guaranis: San Ignacio Mini, Santa Ana, Nuestra Señora de Loreto and Santa Maria Mayor (Argentina), Ruins of Sao Miguel das Missoes (Brazil)» (en anglès). [Consulta: 23 desembre 2020].
# Astilleros de Tarragona de Juan Bautista García

Astilleros de Tarragona de Juan Bautista García, ubicats al port de Tarragona, fou una empresa tarragonina que es va dedicar a partir dels anys 1950 a construir les embarcacions del litoral tarragoní.

## Història

El 13 de gener de 1950, les drassanes Unión Naval de Levante a Tarragona van deixar de participar en l'explotació d'un dels tres escars que estaven en funcionament al port. Van formalitzar la seva venda a Juan Bautista García per 300.000 pessetes. i aquest li donà el nom d'Astilleros de Tarragona de Juan Bautista García "Ximo". La factoria l'integrava un edifici de maçoneria, un espai per a la construcció naval amb grades i un moll d'atracament.
L'any 1951 es va iniciar aquest projecte ambiciós posant, altre cop en marxa, la construcció naval tarragonina que, amb la desaparició dels Astilleros de Fermín Roch Aragonés i la manca de competència directa, eren una aposta de futur per a la ciutat i el port. El projecte signat per l'enginyer Pablo Canadell Queralt va consistir, tècnicament, en l'ampliació de la superfície ocupada; modificació del sistema de tracció del carro de 300 tones per avarar embarcacions fins a 500 tones; construcció d'un sistema de murs deponents permetent diverses embarcacions avarades i no inutilitzar el carro. Es complementava amb un petit moll al final de la grada. També es projecta la construcció d'un moll espigó de 62 m de llarg com a moll d'abalisament i per a vaixells en procés de reparació.
La construcció de noves edificacions per a la maquinària i l'utillatge havien de permetre reparar vaixells amb buc d'acer i no només els de fusta. el 14 d'abril de 1954 la Direcció General d'Indústria va donar autorització per convertir l'escar en drassana. L'any 1955, Esteban Veral, Juan Esteban i Pilar Guerrero van ser les embarcacions de fusta construïdes. Fins a l'any 1979 continua l'activitat, però en aquest moment, es planteja un canvi jurídic en la tipologia d'empresa: de societat personal passa a societat anònima, constituint-se el 2 d'agost del mateix any la raó social Astilleros y Varaderos de Tarragona SA encara que el Ministerio de Obras Públicas no ho va autoritzar fins a finals de l'any 1982. Amb domicili al carrer Callao de El Serrallo de Tarragona i un capital social de 65 milions en accions de 10.000 pessetes les van repartir: 630 pel pare Joan Baptista García Francisca i 10 per a cada fill Joan Ramon i Josep Maria García Pujol.

## Referències

* 1 2 3 4 García Domingo, Enric. 80 anys de construcció naval a Tarragona, 1918-1998 (Astilleros de Tarragona SA). Cossetània Edicions. Tarragona: Centre d'Estudis Marítims i d'Activitats del Port de Tarragona, 2007. ISBN 978-84-9791-292-1.
# María de Jesús López de Rivas

María de Jesús López de Rivas (Tartanedo, Guadalajara, Castella-La Manxa, 18 d'agost de 1560 - Toledo, 13 de setembre de 1640) fou una monja carmelita descalça, destacada per la seva virtut. És venerada com a beata per l'Església catòlica.
Nascuda a un petit poble de Guadalajara al si d'una família noble, quedà òrfena de pare i fou educada pels seus oncles Jerónimo de Rivas i Isabel de Ureña, a Molina de Aragón. El seu confessor, el jesuïta A. de Castro, en veure que volia seguir la vida religiosa, l'adreçà a les carmelites descalces. Va ingressar al convent de San José de Toledo el 1577 i va professar com a monja el 15 d'agost de 1578.
Fou molt apreciada per la fundadora, Teresa de Jesús, que hi veié els dons de santedat; entre les dues s'establí una sintonia espiritual que es perllongà fins i tot quan Teresa ja havia mort. La santa fundadora l'anomenava amb afecte «Mi letradillo» ja que li consultava sovint els dubtes i problemes de l'orde i li donava els seus escrits perquè els repassés. Fou infermera, portera i sagristana del convent de Toledo; el 1584 fou nomenada mestra de novícies i el 1591, priora. El 1600 fou destituïda arran de les acusacions falses d'una monja envejosa. El 1624 fou novament elegida priora.
La seva vida destacà pel lliurament a la penitència i la pregària, i fou tinguda en vida per persona santa. Tingué una devoció especial envers el Sagrat Cor de Jesús. Morí a Toledo en llaor de santedat el setembre de 1640. Fou beatificada per Pau VI el 14 de novembre de 1976.

## Referències

* ↑ «Blessed Mary of Jesus» (en anglès). Carmelite Nuns of Great Britain. [Consulta: 22 agost 2021].
* ↑ «Beata María de Jesús» (en castellà). Reial Acadèmia de la Història. [Consulta: 22 agost 2021].
* ↑ «Beatificación de la española María de Jesús López de Rivas» (en castellà). El País, 16-11-1976. [Consulta: 22 agost 2021].
# Dinastia Àngel

Els Àngel, en grec medieval Ἄγγελος, van ser una família noble grega que van proporcionar tres emperadors de l'Imperi Romà d'Orient i van governar entre el 1185 i el 1204. Des del segle xiii al xiv, una branca de la família va governar el Despotat de l'Epir, Tessàlia i Tessalònica amb el nom de Comnè Ducas.
El llinatge va ser fundat per Constantí Àngel, un noble menor de Filadelfia, a Anatòlia (actualment Alaşehir), que es va casar amb Teodora Comnena, filla de l'emperador Aleix I Comnè i d'Irene Ducena. Segons l'historiador del segle xii, Joan Zonaràs, Constantí era valent, hàbil i guapo, però de baix origen. El cognom de la família, «Àngel», s'acostuma a dir que derivava del mot grec que vol dir 'àngel', però aquesta etimologia no es troba testificada en època romana d'Orient, i és possible que el seu nom derivi d'A[n]gel, un districte a prop d'Amida a l'Alta Mesopotàmia.
El tercer fill de Constantí, Andrònic Ducas Àngel, va ser el progenitor de la dinastia imperial dels Àngel. El 1185, el fill d'Andrònic, Isaac II Àngel va deposar Andrònic I Comnè i es va proclamar emperador. Irene Angelina, filla d'Isaac II Àngel, es va casar amb Felip de Suàbia, rei germànic. Les seves filles es van casar amb diverses famílies reials i principesques d'Europa occidental. Moltes de les famílies aristocràtiques d'Europa són descendents dels Àngel. Isaac va ser deposat pel seu germà Aleix III Àngel, que al seu torn va ser derrocat per Aleix IV Àngel amb l'ajuda, quan va arribar a Constantinoble, de la Quarta Croada. Sota el regnat corrupte i dissolut de la dinastia dels Àngel, l'Imperi Romà d'Orient es va deteriorar i aviat va caure presa de croats i venecians.
Els emperadors de la dinastia dels Àngel van ser:
* Isaac II Àngel, emperador del 1185 al 1195.
* Aleix III Àngel, emperador del 1195 al 1203, germà d'Isaac, a qui va destronar.
* Aleix IV Àngel, fill d'Isaac. Destronat pels croats.
També es considera de la Dinastia Aleix V Ducas, breument emperador l'any 1204, casat amb Eudòxia, una filla d'Aleix III.

## Referències

* 1 2 Kajdan, Aleksandr P. (ed.). The Oxford dictionary of Byzantium. Nova York: Oxford University Press, 1991, p. 260-261, 264.
* ↑ Joan Zonaràs. Epitome historiarum
# Cine Spring

El Cine Spring va ser una sala de cinema ubicat en el número 103 del Passeig de la Bonanova del Barri de Sarrià (Barcelona). Va obrir les portes el 1911. Va funcionar amb aquest nom fins al 7 de maig de 1939.
El projecte és del mestre d'obres Josep Masdeu qui el va dissenyar el 1911 per encàrrec de Joaquim Font Pedrosa. El seu veritable autor va ser l'arquitecte municipal del llavors municipi de Sarrià, Arnau Calvet i Peyronill. El 1954 l'edifici va ser transformat per l'arquitecte Antoni de Moragas (1913-1985). El franquisme li va canviar el nom, tot espanyolitzant-lo, pel de Cine Murillo que va quedar fins al 1955, any que torna a recuperar el nom primigeni. El Cinema Spring va tancar definitivament les seves portes l'any 1984. Un any més tard era enderrocat per fer-hi habitatges.
L'autor de cuplets, articulista, autor dramàtic i promotor artístic Rossend Llurba va fer-hi molts anys d'acomodador quan duia el nom de Cine Murillo.

## Referències

* ↑ Márquez, Ricardo. «Cine Spring - Barcelona (1911-1985)» (en castellà), 27-09-2009. Arxivat de l'original el 2011-09-25. [Consulta: 25 abril 2010]. (amb fotografies)
* ↑ Pons, Valentí. «cine Spring». Descobrir. [Consulta: 23 juny 2018].
* ↑ V.A. «El video agudiza la crisis de las salas de reestreno y repertorio barcelonesas» (pdf) (en castellà). La Vanguardia, pàg. 40. «El histórico Spring cierra definitivamente sus puertas»
# Casa al carrer Marquès de Palmerola, 35 (les Masies de Voltregà)

La Casa al carrer Marquès de Palmerola, 35 és una obra de les Masies de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa ubicada en una cantonada, de planta baixa i dos pisos. La façana principal presenta un eix de simetria central, organitzant les obertures de parell en parell a cada pis: a la planta baixa trobem un portal i una finestra rectangulars, amb brancals de carreus de pedra irregulars i llinda d'un sol carreu també de pedra. Al primer pis un parell de balcons amb la base molt motllurada i barana de brèndoles de ferro. Al pis superior, dos balcons d'obertura més petita, sense voladís, també amb barana de brèndoles de ferro. Els balcons sembla que originàriament foren finestres. La façana acaba amb una barbacana sostinguda per mènsules de fusta.

## Història

El carrer Marquès de la Palmerola -antic camí ral- comença davant del Santuari de La Gleva i acaba en un petit turó, anomenat Puig de les Tres Creus. Aquesta és l'última casa del carrer i, per tant, està construïda ja a sobre el turó. Igual que la resta de les cases del carrer, la seva construcció està relacionada amb el santuari i amb el camí reial.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer Marquès de Palmerola, 35». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 agost 2021].
# Asopus Vallis

Asopus Vallis és una formació geològica de tipus vallis a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -4.01 ° latitud N i 210.54 ° longitud E, que fa 40.82 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1985 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Asopus Vallis". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Thomson, J. Oliver. J. M. Dent and Sons Ltd.. Everymans Classical Atlas, 1963.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Pablo Zarnicki

Pablo Zarnicki (Buenos Aires, 12 de novembre de 1972) és un jugador d'escacs argentí, que té el títol de Gran Mestre des de 1994.
A la llista d'Elo de la FIDE del juliol de 2020, hi tenia un Elo de 2514 punts, cosa que en feia el jugador número 11 (en actiu) de l'Argentina. El seu màxim Elo va ser de 2570 punts, el juliol de 1995.

## Resultats destacats en competició

Va guanyar el Torneig del Mar del Plata l'any 1989. L'any 1992 va guanyar el Campionat del món juvenil a Buenos Aires.
Va ser dues vegades subcampió del Campionat de l'Argentina, els anys 1994 i 1999, ambdós cops per darrere del GM Pablo Ricardi.
Es va retirar dels escacs competitius el 2008, i es va dedicar principalment a impartir classes. Va retornar a la competició el desembre de 2024, quan es va proclamar campió argentí d'escacs ràpids, per davant del Gran Mestre Leandro Krysa.

### Participació en competicions per equips

Zarnicki va participar representant l'Argentina en cinc Olimpíades d'escacs, els anys 1992 a Manila, 1994 a Moscou, 1996 a Erevan, 2002 a Bled i 2006 a Torí, aconseguint la medalla de plata individual en el quart tauler a Moscou.
També va participar amb la selecció argentina a la 5a edició dels Jocs Panamericans per equips, a Cascavel el 1995, on ocupà el primer tauler, i obtingué una medalla de bronze per la seva actuació individual.
Els anys 1993 i 1997 es va proclamar amb l'equip argentí campió del món d'equips menors de 26 anys.

## Referències

* ↑ «Nota biogràfica de Pablo Zarnicki» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 2 gener 2013].
* 1 2 3 «El campeón mundial de ajedrez que da clases en centros de jubilados». Diari Clarín, 15-07-2023 [Consulta: 5 gener 2025].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Argentina"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 18 juliol 2020].
* ↑ «Quadre d'honor dels Campionats del món júnior, fins a 2004» (en anglès). Chessbase.com News, 29-11-2004. [Consulta: 1r gener 2013].
* ↑ Weeks, Mark. «World Junior Chess Champions» (en anglès). mark-weeks.com. [Consulta: 1r gener 2013].
* ↑ «Torneigs Majors i Campionats de l'Argentina (notes en castellà)». Arxivat de l'original el 25/10/2009.
* ↑ «Campions de l'Argentina fins al 2003» (en castellà). Web de la Federació Argentina d'Escacs. Arxivat de l'original el 2012-10-25. [Consulta: 5 gener 2013].
* ↑ «Historial de guanyadors del campionat d'escacs de l'Argentina, fins a 2008» (en castellà). ajedrezdeataque.com. [Consulta: 5 gener 2013].
* ↑ «Pablo Zarnicki Campeón Argentino de Ajedrez Rápido 2024». Federació Argentina d'Escacs, 04-12-2024 [Consulta: 5 gener 2025].
* 1 2 3 Silvina, Natalia «Pablo Zarnicki: el argentino campeón mundial de ajedrez, psicólogo e hincha de Talleres de Remedios de Escalada». Billiken.lat, 03-01-2025.
* ↑ «Fitxa de Pablo Zarnicki». OlimpBase. [Consulta: 5 gener 2013].
* ↑ «Dades de l'olimpíada de Moscou de 1994]» (en anglès). OlimpBase. [Consulta: 5 gener 2013].
* ↑ «Selecció de l'Argentina als Campionats Panamericans de 1995» (en anglès). OlimpBase. [Consulta: 7 gener 2013].
# Universitat de Montenegro

La Universitat de Montenegro és una universitat pública nacional de Montenegro. La seva administració central i la majoria de facultats constitutives es troben a la capital del país, Podgorica, amb facultats dislocades a Nikšić, Cetinje i Kotor. La institució es va fundar l'any 1974 i actualment està organitzada en 19 facultats.

## Història

La Universitat de Montenegro es va fundar el 29 d'abril de 1974 a Titograd, a la llavors República Socialista de Montenegro (ara Podgorica). En aquell any, les organitzacions següents van signar un Acord d'associació a la Universitat de Titograd:
* tres facultats: la Facultat d'Economia, la Facultat d'Enginyeria i la Facultat de Dret de la capital Titograd,
* dues universitats: Teaching College de Nikšić i Maritime Studies College de Kotor,
* tres instituts científics independents: d'Història, d'Agricultura i d'Investigació Biològica i Mèdica, tots de Titograd.
Un any després de la seva fundació, la institució va canviar el seu nom a Universitat Veljko Vlahović en honor a l'activista comunista i participant de la Segona Guerra Mundial de Montenegro que va morir aquell any. La dècada de 1970 va ser una dècada d'augment exponencial del nombre d'institucions d'educació superior a l'antiga Iugoslàvia quan, juntament amb les universitats de Titograd a Osijek, Rijeka, Split, Banja Luka, Mostar, Maribor, Bitola, Kragujevac i Tuzla van obrir les portes. El 1992, la universitat va rebre el seu nom actual: Universitat de Montenegro.

## Organització

La seu de la universitat és a Podgorica, la capital de Montenegro, amb una població d'uns 190.000 habitants. La majoria de facultats de la Universitat de Montenegro es troben a Podgorica, mentre que algunes facultats s'han obert a Nikšić, Cetinje i Kotor.
La universitat inclou facultats, instituts i col·legis, així com centres logístics. La Junta Directiva governa la universitat i el rector la gestiona. L'òrgan acadèmic suprem és el Claustre Universitari. Els degans són caps de facultats i els directors són caps d'instituts. A les facultats, els màxims òrgans acadèmics són els consells de qüestions docent-científiques.
El cos d'estudiants més alt és el Parlament d'Estudiants. Els representants dels estudiants són elegits en tots els òrgans de la universitat i de les facultats.

## Referències

* ↑ «University of Montenegro» (en anglès), 09-04-2022. [Consulta: 26 agost 2022].
* ↑ «Members | Balkan Universities Association» (en anglès). [Consulta: 26 agost 2022].