OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Geologia estructural

La geologia estructural és la branca de la geologia que es dedica a estudiar la distribució tridimensional dels cossos rocosos, així com les seves superfícies plegades i les seves fàbriques internes.
És la disciplina geològica que estudia els moviments i deformacions de l'escorça terrestre a gran i petita escala. Des dels sistemes de cristal·lització de les roques fins a les falles i plecs. L'objecte de la geologia estructural és la mesura dels fenòmens geològics del passat i del present i la predicció dels futurs fenòmens i moviments a través de models geomecànics i altres mitjans tecnològics.
Estructura s'entén com la disposició, més o menys geomètrica, que adopten els plans, estrats, cobertores i cossos rocosos que hi ha a l'escorça terrestre.
La geologia estructural inclou característiques de i superposicions amb aspectes de geomorfologia, metamorfisme i geotècnia. Amb l'estudi de l'estructura tridimensional de les roques i les regions, es poden fer deduccions d'història tectònica, antics ambients geològics i esdeveniments deformacionals. Tots aquests es poden datar utilitzant controls estratigràfics així com geocronologia, per determinar quan es van formar les característiques estructurals.

## Referències

* ↑ Molina, I.; Nitescu, B.. «Geología Estructural» (en castellà). Universidad de los Andes, Colombia, 2023.
* ↑ «geologia estructural». Gran Enciclopèdia Catalana, 2023. [Consulta: 29 setembre 2023].
# Pol geogràfic

Un pol geogràfic és qualsevol dels dos punts fixes a la superfície d'un cos en rotació o planeta, a noranta graus de l'equador, basant-se en l'eix de rotació sobre el qual gira el cos.
Els pols geogràfics de la Terra se situen on el seu eix de rotació talla la seva superfície. El pol nord geogràfic es troba a l'oceà Àrtic mentre que el pol sud geogràfic es troba a l' Antàrtida. A l'hora de la navegació, els pols geogràfics nord i sud són el mateix que el nord i sud veritables.
Dins l'àmbit de la cartografia, els pols geogràfics serveixen de punt de mesura absolut. No se'ls ha de confondre amb els pols magnètics, o els pols geomagnètics que existeixen a la Terra o que també poden existir en un altre planeta o cos de l'univers.

## Oscil·lació mitjana del pol geogràfic

El moviment de l'eix de rotació de la terra en relació amb l'escorça té tres components principals. Una oscil·lació lliure amb un període d’uns 435 dies (oscil·lació o moviment de Chandler) i una oscil·lació anual forçada pel desplaçament estacional de les masses d’aire i d’aigua, batent les unes amb les altres, en són la causa impulsora del moviment on l'eix té una deriva mitjana irregular en direcció a 80 graus oest. Com que la cartografia requereix de coordenades exactes i inalterables, les ubicacions mitjanes dels pols geogràfics es prenen com a pols cartogràfics fixos i es converteixen en els punts on convergeixen els meridians.

## Vegeu també

* Regió polar
* Coordenades geogràfiques
* Camp magnètic terrestre
* Declinació magnètica

## Referències

* ↑ «Moviment polar» (en anglès). IERS - Agència Federal de Cartografia i Geodèsia., 2013. [Consulta: 10 juny 2021].

## Enllaços externs

* Pols geogràfics-Elements geogràfics (en castellà)
* Moviment polar. Línia contínua: desplaçament mitjà del pol, 1900-2006 Arxivat 2021-06-10 a Wayback Machine.
* Pol magnètic nord, geomagnètic i magnètic (en anglès)
# Forcis (troià)

Forcis (en grec antic Φόρκυς) va ser, segons la mitologia grega, un cabdill de Frígia aliat del rei Príam, a la Guerra de Troia.
A la Ilíada, on consta al Catàleg dels troians se'l fa fill de Fènops, però el Pseudo-Apol·lodor a la Biblioteca (Βιβλιοθήκη), diu que era fill d'Aretaó i germà d'Ascani, amb qui compartia el comandament dels frigis. Se'l menciona entre els que van escoltar el discurs d'Hèctor, al llibre XVII de la Ilíada. Va morir a la guerra a mans d'Àiax fill de Telamó.
Pausànias fa referència a Forcis, i explica que se'l coneixia pel sobrenom de "sense protecció", perquè a les batalles només portava una cuirassa de dues peces i pensava que ja li proporcionaria prou defensa.

## Referències

* ↑ Homer. Ilíada II, 862
* ↑ Pseudo-Apol·lodor. Biblioteca IV, 3,35
* ↑ Homer. Ilíada XVII, 218; 312
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia X, 26,6
# Lògica de classes

La lògica de classes considera la proposició considerant la pertinença o no pertinença d'un element o individu a una determinada classe. És la interpretació d'una proposició o enunciat lingüístic sota la formalització de la teoria de conjunts. o Diagrames de Venn.
Per classe s'entén un conjunt d'individus que tenen una propietat comuna. Noteu que la propietat defineix la classe, no l'individu, és allò que el diferencia essencialment de la lògica de predicats. En aquest cas, per tant, el valor de veritat ve donat per la pertinença o no pertinença a una classe. Per això, la taula de valors de veritat s'explicita com a taules de pertinença.
Així, no és el mateix dir: "HS = Sòcrates és un home" (en què atribuïm una qualitat que fa a l'ésser mateix de Sòcrates), que dir: "SH = Sòcrates pertany a la classe dels homes."
La classe té sentit encara que no hi hagi individus. Així, la classe home, com a concepte d'home, existeix encara que no existeixin els homes. De la mateixa manera que existeix el concepte de "cavalls amb ales", encara que no hi hagi cap Pegàs.
Actualment la lògica anomenada tradicional, sil·logística, s'interpreta com a lògica de classes.
# Dirràquion (tema)

El tema de Dirràquion, en grec medieval θέμα Δυρραχίου, va ser un tema (divisió administrativa civil i militar) de l'Imperi Romà d'Orient situada al territori d'Albània i que ocupava la costa adriàtica del país. Es va crear al començament del segle ix i va rebre el nom de la seva capital, Dirràquion.

## Història

La data exacta de la creació del tema no és coneguda. Un estrateg de Dirràquion consta al Taktikon Uspenski cap al 842, però diversos segells d'estrategs d'aquell lloc estan datats a la dècada anterior. S'ha suggerit que es devia constituir a l'inici del regnat de Nicèfor I (802-811). Durant les guerres romano-búlgares de finals del segle x i principis del segle xi, la ciutat sembla que va adquirir una certa autonomia quan es trobava sota sobirania del Primer Imperi Búlgar. A partir de mitjans del segle xi, els governadors del tema tenien el títol de dux o de catepà. El 1040 o el 1041, les tropes del tema dirigides per Tihomir es van rebel·lar i es van unir a la revolta de Pere Delian.
Al final del segle xi i al llarg del segle xii, la ciutat de Dirràquion i la seva província van tenir una gran importància per a l'imperi. La ciutat era la «clau d'Albània» i el principal punt d'entrada per al comerç i pels invasors procedents d'Itàlia. A més, la seva ubicació era ideal per controlar les incursions dels eslaus als Balcans occidentals. Dos governadors successius, Nicèfor Brienni el Vell i Nicèfor Basilaci, van utilitzar aquest lloc com a trampolí per a les seves ambicions imperials a finals de la dècada del 1070. La regió també va tenir un paper crucial en les guerres romano-normandes i va ser ocupada pels normands del 1081 al 1084. Després d'haver reconquerit la ciutat, Aleix I Comnè va donar el càrrec d'estrateg als seus parents més propers com ara el seu nebot Joan Comnè. Tot i això això, els magnats de la ciutat van conservar una influència considerable i una gran autonomia d'acció, com ho demostra el fet que van lliurar la ciutat als venecians el 1205.

## Referències

* 1 2 Kajdan, A.P. (ed.). The Oxford Dictionary of Byzantium. Nova York; Oxford: Oxford University Press, 1991, p. 668. ISBN 9780195046526.
* 1 2 Nesbitt, John W.; Nicolas Oikonomides. Catalogue of Byzantine seals at Dumbarton Oaks and in the Fogg Museum of Art. Vol. 1, Italy, North of the Balkans, North of the Black Sea. Washington, D.C.: Dumbarton Oaks Research Library and Collection, 1991, p. 40. ISBN 9780884021940.
* 1 2 3 Stephenson, Paul. Byzantium's Balkan frontier: a political study of the Northern Balkans, 900-1204. Cambridge: Cambridge University Press, 2006, p. 130, 151-152, 159, 160, 184. ISBN 9780521027564.
# Ca l'Espígol

Ca l'Espígol és una masia de Canet d'Adri (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una masia de forma rectangular al voltant d'un pati, tancada per una porxada amb dues portes d'accés fetes amb llinda d'una llosa plana i on hi ha una inscripció "JN ESPIGOL [creu llatina] 8 BRE 29-1792", i brancals de pedra. Consta de planta baixa i dos pisos superiors, coberta de teula àrab a dues vessants amb un ràfec de doble filera, a base de rajols plans i teules. Les parets són de pedra i morter de ciment, deixant a la vista els carreus que emmarquen les obertures i les cantonades. Les dues portes d'accés són amb llinda d'una llosa de forma plana i brancals de pedra, amb les inscripcions "POSSESSORS DE ESTA CASA RECORDAVOS DELS PASATS I DE MI JUAN ESPIGOL VEMEATET FER I ABRIL 25 DE 1789" i "DIE 22 [creu llatina] DEBRE 1718 JOAN ESP 1801MEAFESIT". Les finestres són de llinda plana, amb ampit i brancals de pedra. A la planta superior hi ha quatre finestres coronelles.

## Referències

* ↑ «Ca l'Espígol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2016].
# 1082
## Esdeveniments
### Països Catalans

* Almenar, regne taifa de Lleida: Batalla d'Almenar.
* Els almoràvits prenen Alger.
* la Castanya (Osona): es consagra l'església.

### Món

* Rochester, Kent (regne d'Anglaterra) - es completa la construcció de la Catedral de Rochester.

## Naixements
### Països Catalans

* 11 de novembre - Rodés (Avairon) (Occitània): Ramon Berenguer III, el Gran, comte de Barcelona i Girona, d'Osona, de Besalú, de Provença i de Cerdanya (m. 1131).

## Necrològiques
### Països Catalans

* 5 de desembre - la Perxa de l'Astor, Gualba (el Vallès Oriental): Ramon Berenguer II, el Cap d'Estopes comte de Barcelona, fet assassinar probablement per son germà, Berenguer Ramon II, el Fratricida.
# Serra Llobera (Campmany)

La Serra Llobera és una serra situada al municipi de Campmany a la comarca de l'Alt Empordà, amb una elevació màxima de 157 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Castell d'en Roca

El Castell d'en Roca (o de la Roca), és dreçat al costat mateix del riu Ser, a prop d'un salt d'aigua i del punt de confluència amb el Ritort, en l'extens i disseminat terme municipal de Sant Miquel de Campmajor. Es tractaria més aviat d'una casa forta, potser del tipus anomenat «força», com les que es descriuen a la Garrotxa. És un edifici declarat bé cultural d'interès nacional.

## Història

La primera notícia que trobem d'aquesta fortificació, coneguda també com a Castell de la Roca, podria ser una referència a Ramon de Roca de l'any 1174, el qual tenia drets als Balbs, a la vall d'en Bas; no és clar, però, que aquest cavaller, membre d'una nissaga que segurament pertanyia a la baixa noblesa, fos realment el senyor del castell del Pla de l'Estany. Abans de 1279, havia estat enterrat a Banyoles Pere de Roca, que sembla que fou senyor del castell o casa forta de la Roca, a la vall de Campmajor. El 1282, un altre Pere de Roca actuà com a testimoni en una concòrdia entre clergues de Porqueres. L'any 1320, consta que Pere de Prat de Girona, posseïdor del castell de la Roca, feu un establiment d'un tros de terra situat al bosc del castell, prop del mas Piells (o Espielles).

## Arquitectura

Actualment té més aviat aspecte de masia, tot i que conserva la seva torre, situada a l'esquerra de la façana principal, encarada a migdia. Consta de tres construccions adossades l'una amb l'altra. És de planta rectangular amb un petit pati interior al voltant del qual s'organitzen les dependències. Consta de planta baixa i un pis. La porta principal és d'arc de mig punt adovellat i al primer pis hi ha una finestra geminada, sense capitell i amb decoració floral a la imposta dels arcs. La resta d'obertures són rectangulars. La torre és l'element més antic de la casa forta, que es dataria en època del romànic tardà, és a dir, entre les darreries del segle xiii o començament del xiv.

## Referències

* ↑ «Castell d'en Roca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
* 1 2 Moner i Codina, Jeroni; Riera i Micaló, Jaume; Galimany i Arnau, Manuel. «Castell d'en Roca». A: El Gironès La Selva El Pla de l'Estany. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991, p. 458 (Catalunya Romànica, V). ISBN 84-7739-262-5.

## Enllaços externs

* Castell_d'en Roca a Catalunya Medieval
* Castell de Roca a Castells Catalans
# Vector energètic

Un vector energètic és aquella substància o dispositiu que emmagatzema energia, de tal manera que aquesta es pugui alliberar posteriorment de forma controlada. Es diferencien de les fonts primàries d'energia en què, a diferència d'aquestes, es tracta de productes manufacturats, en els que prèviament s'ha invertit una quantitat d'energia més gran per a la seva elaboració.
Exemples típics de vectors energètics són les bateries, les piles, condensadors, l'hidrogen, l'aigua continguda en una represa, els volants inercials o, fins i tot, els dipòsits d'aire comprimit o els ressorts.
Nota: El petroli, el gas i el carbó (en general tots els combustibles fòssils), que són extrets de la terra, es poden considerar vectors que han estat prèviament "recarregats", mentre que les bateries, l'hidrogen i altres vectors, contenen energia de fonts actuals.

## Hidrogen

El vector energètic que més atenció està acaparant és l'hidrogen, postulat com a possible candidat per substituir el petroli com a combustible en l'automoció. Multitud d'associacions ecologistes defensen l'ús de l'hidrogen per ser un combustible net. Tot i això, l'hidrogen, pel seu caràcter de vector energètic només pot ser considerat net si prové, al seu torn, de fonts d'energia renovables.
Actualment l'hidrogen s'obté en un 95% de combustibles fòssils (carbó, petroli i gas natural), i només en un 5% mitjançant hidròlisi, tenint en compte que l'electricitat de la hidròlisi es genera al seu torn principalment mitjançant la crema de combustibles fòssils. Però fins i tot si només es generés hidrogen mitjançant hidròlisi provinent d'energies renovables (energia eòlica o similars), la National Academy of Engeneering estima que l'eficiència del procés és de només un 30%. Això significa que en el procés de conversió d'electricitat a hidrogen, es perd el 70% de l'energia. Per aquest motiu i per les dificultats tècniques d'emmagatzematge de l'hidrogen, encara no és clar si una millora en les prestacions de les bateries pot ser, a mitjà termini, una millor estratègia que l'hidrogen per dotar d'energia als vehicles.

## Referències

* ↑ La producció actual d'hidrogen podria proveir a més de 100 milions de cotxes [Consulta: 14 gener 2009].
* ↑ Monbiot, George. Calor. Com aturar l'escalfament global (en español). Barcelona: RBA llibres, 2008, p. 185. ISBN 978-84-9867-053-0.
# Xepsetkau

Xepsetkau (Šps.t-k3.w) va ser una princesa egípcia de la IV Dinastia. Era filla del faraó Khefren, el quart governant de la IV dinastia, i la seva Gran esposa reial Meresankh III. Va tenir diversos germans complets (del mateix pare i mare): els prínceps Kheneterka, Duaenre, Nebemakhet i Niuserre, i dues germanes els noms de les quals no ens han arribat. Khefren va tenir més fills amb altres dones, com el posterior faraó Menkhaure.
Xepsetkau en jeroglífic :
A Xepsetkau només se la coneix pels noms que es donen a la tomba del seu germà Nebemakhet (tomba tallada a la roca LG 86 (G 8172) del Camp Central de la necròpolis de Guiza) excavada per l'egiptòleg alemany Richard Lepsius el segle xix i per Selim Hassan el XX. Originalment Xepsetkau apareixia asseguda amb el seu germà a la paret sud de la capella exterior, tot i que no s'ha conservat. També apareix en relleus de la capella interior (sobre la porta de la paret oriental i en fragments de la paret nord), en ambdós casos hi apareix identificada amb el títol de Filla del rei del seu cos (sAt nswt n Xt = f). No és clar si va ser enterrada aquí o si va tenir la seva pròpia tomba.
L'arqueòleg nord-americà George Andrew Reisner va proposar que també apareixeria representada en estàtues sense inscripció a la paret nord de la sala nord de la tomba G 7530-sub (G 7530-7540). la tomba de la reina Meresankh III.

## Referències

* 1 2 «SHEPSETKAU (IN G 8172)» (en anglès). Digital Giza. [Consulta: 31 gener 2021].
* ↑ Dodson i Hilton, 2004, p. 52-61.
* 1 2 «G 8172» (en anglès). Digital Giza. [Consulta: 31 gener 2021].
* ↑ Baud, 2015, p. 582.

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte.

## Bibliografia

* Baud, Michel. Famille royale et pouvoir sous l'Ancien Empire égyptien (en francès). vol. 2. Institut français d'archéologie orientale du Caire - IFAO, 2015. ISBN 978-2724702484.
* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Hassan, Selim. Excavations at Gîza 4: 1932-1933 (en anglès). EL Caire: Government Press, 1943.
* Malek, Jaromir; Moss, Rosalind L. B.; Porter, Bertha. Topographical Bibliography of Ancient Egyptian Hieroglyphic Texts, Statues, Reliefs and Paintings (en anglès). Volum III: Memphis, Part I Abu Rawash to Abusir.. Griffith Institute, 1964. ISBN 978-0900416101.
# Abd-al-Aziz ibn Hàtim al-Bahilí

Abd-al-Aziz ibn Hàtim al-Bahilí fou governador o ostikan d'Armenia (706-709) durant el califat de Muàwiya I. Apareix a les fonts sota aquest nom, però també hi apareix a les mateixes dates un Abd-Al·lah ibn Hàtim al-Bahilí. No és clar si eren el mateix personatge o eren dos germans actuant simultàniament.
Ghevond diu que era sord i versat en ciències humanes. Va reconstruir les muralles de la ciutat de Dvin, fent altres reconstruccions a Naxçıvan i Partav.

## Referències

* The Arab Emirates in Bagratid Armenia, per Aram Ter-Ghewondyan, Erevan, 1965, Trad. N. G. Garsoian, Lisboa, 1976.
# Aeonium leucoblepharum

Aeonium leucoblepharum és una espècie de planta suculenta del gènere Aeonium, de la família de les Crassulaceae.
Hi ha dubtes en si A. leucoblepharum és sinònim d'A. stuessyi. Veure Nota a l'apartat Taxonomia.

## Descripció

És una planta suculenta molt ramificada, amb rosetes de fulles punxegudes amb una marcada franja central.
Les fulles són glabres, de color verd-groguenc a verd fosc, normalment rogenc variegat als marges, de fins a 12,5 cm de llarg i 3,5 cm d'ample. Hi ha plantes amb les fulles menys punxegudes, però mantenen la franja central.
La inflorescència és un raïm de flors de color groc, ocasionalment vermellós, amb 7 a 10 pètals de fins a 0,8 cm de llarg.

## Distribució

Planta endèmica de les muntanyes del Iemen i nord-est d'Àfrica, des d'Etiòpia i Somàlia, fins a Kènia i Uganda.

## Taxonomia

Aeonium leucoblepharum Webb ex A.Rich. va ser descrita per Achille Richard i publicada a Tentamen Florae Abyssinicae seu Enumeratio Plantarum hucusque in plerisque Abyssiniae. 1: 314.1848.
L'epítet específic leucoblepharum prové de les paraules gregues leuco = 'blanc' i blepharis = 'pestanya'.
Ni la descripció dA. leucoblepharum ni la d’A. stuessyi' mencionen una franja mitjana vermella a la superfície de la fulla. Per tant, no és clar si el nom A. leucoblepharum s'aplica a la planta de fulla verda o a la planta amb una franja mitjana vermella. S'han trobat plantes amb una franja mitjana vermella al Iemen i a Etiòpia, mentre que a Kenya i altres països de l'Àfrica Oriental es produeixen plantes de fulla verda. Si les plantes amb una franja mitjana vermella es consideren A. leucoblepharum, les plantes de fulla verda, recollides per primera vegada a Kenya, representen A. stuessyi. Tanmateix, si el tipus d’A. leucoblepharum és una planta de fulla verda, el nom d’A. stuessyi es converteix en un sinònim d’A. leucoblepharum i la planta amb la franja mitjana vermella és una espècie encara no descrita.

## Referències

* ↑ «Aeonium leucoblepharum». World of Succulents.
* ↑ «Aeonium leucoblepharum Webb ex A.Rich.». International Plant Names Index.
* ↑ «Searching Botanary». Dave's Graden.
* ↑ «Aeonium leucoblepharum Webb ex A.Rich.». International Crassulaceae Network.
# NGC 5877

NGC 5877 és un grup de tres estrelles a la constel·lació de libra. No és clar si és un sistema estel·lar triple o un asterisme i les fons consultades no es posen d'acord en el tema i per evitar malentesos no s'ha especificat. Les coordenades del NGC 5877 són 15h 12m 53,1s d'ascensió recta i -4º 55' 27" de declinació.
El grup va ser descobert el 24 de maig de 1867 per l'astrònom alemany Johann Friedrich Julius Schmidt.

## Referències

* ↑ «SIMBAD Astronomical Database - CDS (Strasbourg)». [Consulta: 4 desembre 2021].

## Enllaços externs

* (anglès) NASA/IPAC Extragalactic Database
* (anglès) SIMBAD Astronomical Database
* (anglès) SEDS
# Quercypsitta

Quercypsitta és un gènere d'ocells extint de finals de l'Eocè (c.37-34 milions d'anys) fosforites del Carcí de França.
Va ser descrit com un lloro prou diferenciat per a ser inclès en una família diferent, la Quercypsittidae. Aquests lloros es van estendre per Europa i van quedar extints al Miocè.
De vegades el gènere Palaeopsittacus s'inclou dins els Quercypsittidae, però no és clar que aquest ocell sigui realment un lloro (Dyke i Cooper 2000).

## Referències

* Dyke, Gareth J. i Cooper Joanne H. (2000): A new psittaciform bird from the London Clay (Lower Eocene) of England. Palaeontology 43(2): 271-285. doi:10.1111/1475-4983.00126 (HTML abstract)
* Mourer-Chauviré, Cécile (1992): Une nouvelle famille de Perroquets (Aves, Psittaciformes) dans l'Eocène supérieur des Phosphorites du Quercy. Geobios, Mémoire Spécial 14: 169-177.

### Notes

* ↑ Etimologia: Quercypsitta, "Lloro del Carcí", de Carcí + grec antic psitta, "lloro".