OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# J.B. Wolters

Uitgeverij J.B. Wolters és una antiga editorial radicada a Groningen (Països Baixos) que publicava sobretot llibres de text, cartells educatius i recursos per aprendre a llegir. Fou creat el 1836 per Jan Berends Wolters (1808-1860) i existia fins al 1968, quan es fusionà amb P. Noordhoff sota el nom de Wolters-Noordhoff. El 1915 obrí una oficina a La Haia i el 1923 a Batavia (actualment Jakarta). Des del 1958 també tenien un departament belga a Lovaina.

## Edicions conegudes

Entre altres:
* De Grote Bosatlas, que actualment està publicat per Nordhoff Uitgevers.
* Nederlandsche Schoolplaten, entre altres
** Twintig platen voor aanschouwingsonderwijs 1891, 1895 per H. Scheepstra i W. Walstra, Steendruk v. P.W.M. Trap.
** Schoolplaten voor de Vaderlandsche Geschiedenis, 1910-1971 De geschiedenis gekleurd 1979, per J. W. de Jongh i H. Wagenvoort (a partir del 1940 J.J. Moerman i a partir del 1954 D. Wijbenga). Els il·lustradors foren Gerard van Hove, J.H. Isings Jr., C. Jetses, J.J.R. de Wetstein Pfister, Hermann Wislicenus, G. Westerman i J. Hoynck van Papendrecht
** Dieren in hun omgeving - 1e Serie, In ons land, 1931-1979, per L. Dorsman Czn., K. M. Knip iA. Mellink, il·lustrat per M. A. Koekoek.
* Diccionaris, entre altres Koenen.

## Oficines

Les oficines estigueren notades a les edicions com el següent:
| Lloc | Període | Comentaris |
| Groningen | fins al 1915 | |
| Groningen, La Haia | 1915-1931 | |
| Groningen, La Haia, Batavia | 1931-1933 | L'oficina de Batavia, creada el 1923, fou mencionada a partir del 1931 als cartells educatius i recursos per aprendre a llegir. |
| Groningen, Batavia | 1934-1949 | L'oficina a la Haia, que existia fins al 1940, ja no fou mencionada a partir del 1934 als cartells educatius i recursos per aprendre a llegir. |
| Groningen, Jakarta | 1950-1955 | A partir del 1942 el nom de Batavia es canvià a Jakarta, però aquest nom no fou utilitzat als cartells educatius i recursos per aprendre a llegir fins al 1950, un any després el reconeixement de la independència pels Països Baixos. |
| Groningen | 1956-1966 | |
| Wolters-Noordhoff Groningen | 1968-2008 | Des del 1979 van vendre a través de De Vuurbaak. Després del 1968 ja no van publicar recursos per aprendre a llegir. |
| Noordhoff Uitgevers | 2008-actualment | Ja no publiquen cartells educatius. |

## Referències

* ↑ «Verzameling in beeld. Uitgever J.B. Wolters» (en neerlandès). [Consulta: 9 juliol 2024].
# Can Català (Mataró)

Can Català és una masia barroca de Mataró (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta rectangular, formada per uns baixos i dos pisos i coberta per una teulada a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana. Destaca la façana barroca, interessant per la seva capçalera o coronament, de maó, que combina les línies concavoconvexes. Totes les obertures excepte les que han estat realitzades posteriorment presenten llinda, ampit i brancals realitzats amb carreus de pedra, de la mateixa manera que els angles de l'edifici. A la façana principal presenta tres obertures a cada planta. A la part posterior hi ha un cos annex, que és un celler cobert amb una teulada de tres vessants.

## Història

Malgrat que l'obra major que es conserva avui és barroca, hi ha documentació des del segle xiv.

## Referències

* 1 2 «Can Català». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Giuseppe Biancani

Giuseppe Biancani (Bolonya, 8 de març de 1566 - Parma, 7 de juny de 1624), també anomenat en llatí Josephus Blancanus, va ser un astrònom i matemàtic italià.

## Vida i obra

Biancani va ingressar al noviciat de la Companyia de Jesús el 1592, i va estudiar al Collegio Romano, sota la direcció de Christopher Clavius fins al 1596, quan es va traslladar a Pàdua on va coincidir amb Galileu amb qui va establir una forta amistat. A partir de mitjans de la dècada de 1600, va ser professor del col·legi jesuïta de Parma, on va morir el 1624.
Tot i la seva amistat amb Galileu i el fet de compartir amb ell la convicció de la necessitat de l'anàlisi quantitativa de la natura, no sempre va defensar el seu amic amb prou fermesa, com quan es van produir les polèmiques sobre l'alçada de les muntanyes de la Lluna o sobre el descobriment de les taques solars.
Va tenir un paper notable en el debat sobre la quaestio de certitudine mathematicarum (el perquè de la certesa de les matemàtiques) juntament amb altres notables matemàtics i filòsofs, jesuïtes i no jesuïtes, com Benet Perera, Alessandro Piccolomini, Francesco Barozzi, etc. Sobre aquest tema va escriure un opuscle amb el títol de De mathematicarum natura dissertatio, que va publicar com apèndix de la seva obra més notable: Aristotelis loca mathematica (1615). En aquest llibre feia una defensa aferrissada de les matemàtiques i rebatia els arguments anti-matemàtics de Perera o Piccolomini, basats en dos supòsits: que les matemàtiques no proporcionaven demostracions causals i que les entitats matemàtiques mancaven d'essència (entenen causa i essència en el sentit dogmàtic aristotèlic).
També va publicar dos polèmics llibres d'astronomia: Sphaera Mundi seu Cosmographia. Demonstrativa (1619) i Constructio instrumenti ad horologia solaria (publicat de forma pòstuma el 1635 pel seu deixeble Giovanni Battista Riccioli).

## Referències

* ↑ Grillo, 1968, p. x.
* ↑ de Ceglia, 2003, p. 159.
* ↑ Giacobbe, 1976, p. 5 i ss.
* ↑ Cunningham, 2015, p. 6 i ss.
* ↑ Dear, 2007, p. 112.

## Bibliografia

* Cunningham, Clifford J. «Biancani's Book» (en anglès). Mercury, Vol. 44, Num. 4, 2015, pàg. 6-. ISSN: 0047-6773.
* de Ceglia, Francesco Paolo. «Additio ILLA Non Videtur Edenda: Giuseppe Biancani, Reader of Galileo in an Unedited Censored Text». A: Mordechai Feingold (ed.). The New Science and Jesuit Science: Seventeenth Century Perspectives (en anglès). Kluwer Academics, 2003, p. 159-186. ISBN 978-94-017-0361-1.
* Dear, Peter. La revolución de las ciencias: el conocimiento europeo y sus expectativas (en anglès). Marcial Pons, 2007. ISBN 978-84-96467-53-8.
* Giacobbe, G.C. «Epigoni nel seicento della Quaestio de certitudine mathematicarum: Giuseppe Biancani» (en italià). Physis, Vol. 18, Num. 1, 1976, pàg. 5-40. ISSN: 2038-6265.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Giuseppe Biancani» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Grillo, Enzo. «Biancani, Giuseppe» (en italià). Dizionario Biografico degli Italiani, 1968. [Consulta: 16 agost 2024].
# Creu de terme (Pineda de Mar)

La Creu de terme és una obra gòtica de Pineda de Mar (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'única part que es conserva originàriament és el fust, en part, i el basament. Aquest età format per tres graons de forma poligonal estrellada. Té la mateixa alçada que la primitiva creu, uns dos metres i mig aproximadament, doncs afegiren dues parts al fust, respectant les mesures originals. La creu és de ferro forjat. L'obra és de pedra, carreus per al basament i maçoneria arrebossada pel fust.

## Història

Originàriament es trobava darrere l'església, però fou traslladada on avui es troba. La creu fou malmesa dues vegades: la primera durant la guerra dels carlins, i les altres, durant la guerra civil del 36. Després del 36 fou traslladada i restaurada. La restauració fou portada terme per l'arquitecte Isidre Puig i Boada.

## Referències

* 1 2 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Premi de les Cent Flors

Els Premis de les Cent Flors (xinès simplificat: 大众电影百花奖, pinyin: Dàzhòng Diànyǐng Bǎihuā Jiǎng, literalment 'Premi de les Cent Flors a pel·lícula popular', més coneguts en anglés com Hundred Flowers Awards) són, juntament amb els Golden Rooster Awards, els premis cinematogràfics més prestigiosos que reconeixen el millor del cinema de la Xina, incloent-hi el cinema de Hong Kong i el Cinema de Taiwan, i són considerats estan classificats com l'equivalent xinés del Golden Globe dels Estats Units.
Els premis van ser inaugurats per China Film Association el 1962 i patrocinats per Dazhong Dianying, la revista especialitzada amb la major circulació a la Xina continental.
Abans els guardons eren votats anualment pels lectors de Dazhong Dianying. Posteriorment, s'ha permés als votants votar mitjançant SMS, Internet o trucades telefòniques, obrint la votació a persones que no llegien la revista. Els guardonats reben una estatueta en forma de deessa de les flors.

## Història

La votació de la segona edició es va celebrar el 1963, però a causa de la Revolució Cultural, no va haver-hi una nova fins al 1980. Es va convertir en un esdeveniment anual des del 1980 fins al 2004. Des de l'any 2004, les cerimònies dels Premis Cent Flors se celebren cada dos anys, en anys alterns amb el Jinji Jiang.
Hi hagué una excepció el 1992, quan el Jinji Jiang i els Premis Cent Flors es van combinar en un sol festival nacional.
Entre 1980 i 2004, l'enquesta anual de Cent flors selecciona tres pel·lícules amb els vots més alts com a Millors pel·lícules de l'any. Des del 2006, les pel·lícules en llengua xinesa de Taiwan i Hong Kong també són elegibles per als premis. Des del 2006, les pel·lícules dels dos últims anys són elegibles. La pel·lícula amb més vots és escollida com a millor pel·lícula, amb dos finalistes.

## Noves normes de votació

Des del 2006, la China Film Association millora les regles de votació. La primera votació donarà lloc a una llista de 8-10 vots precandidats, formada per les pel·lícules que superen els cinc milions de iuans al mercat de la Xina continental, seleccionats per part dels 100 directors de cinema de l'Associació de Desenvolupament de Cinema de les ciutats de Xina i membres de l'Associació de Cinema de la Xina.
En la segona votació, el públic seleccionarà les cinc nominacions de cada categoria per internet, xarxa mòbil, vots de revistes i SMS. Cada nominada rebrà un "Certificat de Nominació als Premis Cent Flors".
A l'última votació, un notari oficial seleccionarà aleatòriament 101 membres del públic, que votaren a la segona volta i oferirà una projecció dedicada de totes les pel·lícules nominades. Finalment, els 101 assistents tindran una votació secreta i, posteriorment, anunciaran els guanyadors.

## Referències

* ↑ «Festival». Arxivat de l'original el 2012-04-04. [Consulta: 6 setembre 2009].
* ↑ «China Golden Rooster and Hundred Flowers Film Festival». ChinaCulture.org. Arxivat de l'original el 2008-10-12. [Consulta: 1r gener 2009].
* ↑ Hundred Flowers Awards Balloting Rules Arxivat 2011-07-07 a Wayback Machine. China Film Association
# Les Monges (Premià de Dalt)

Les Monges és una obra de Premià de Dalt (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici civil, casa adaptada al fort desnivell del terreny. Consta d'una planta baixa i dos pisos i està coberta per teulada a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana. Presenta un cos adossat al mur lateral dret, una portalada a la part inferior i una galeria amb dos arcs de mig punt ocupant l'angle, avui tapiats. En tot el conjunt destaquen les obertures realitzades amb carreus de pedra, igual que els angles de l'edifici. Són interessants també els balcons amb les baranes de ferro i una reixa situada en el mur lateral esquerra, amb les barres horitzontals que travessen les barres verticals. Tota la façana principal presenta uns esgrafiats barrocs que representen carreus decorats.
Hi ha una llegenda gravada sobre la llinda de l'entrada principal. La llegenda de la llinda data la reedificació de la casa a la primera meitat del segle xviii.
És interessant constatar que els esgrafiats de la façana són idèntics als que apareixen a Can Werboom.

## Referències

* 1 2 3 4 «Les Monges». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Casa Codinas (Sant Hipòlit de Voltregà)

La Casa Codinas és una obra eclèctica de Sant Hipòlit de Voltregà (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta baixa i tres pisos d'alçada, amb la façana principal a la Plaça Nova. El tercer pis o àtic fou construït posteriorment. La façana és perfectament simètrica amb tres obertures per planta. Totes elles tenen un guardapols i l'ampit motllurats. Els diferents nivells estan separats per cornises i la façana està remada pel ràfec de la teulada que té un gran voladís.
Per bé que els materials emprats són pedra i calç, la façana els amaga sota una imitació de grans carreus.
Al seu interior hi ha una ampla escala de planta quadrada que condueix als dos pisos que hi ha per planta.
La part del darrere consta de galeries descobertes.

## Història

Aquesta construcció és una clara mostra de l'arquitectura anomenada culta de finals del segle xix, que a Sant Hipòlit es concentrà a la Plaça Nova. Aquest és un indret edificat ja a l'edat mitjana, però profundament modificat als segles xviii i xix, donant com a resultat un conjunt heterogeni. A finals del segle XX s'han fet reformes al seu interior, sense que aquestes hagin afectat el seu aspecte exterior, alterat només amb la construcció de l'àtic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Codinas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 agost 2017].
# Can Jaques

Can Jaques és una masia de Sant Agustí de Lluçanès (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular i teulat a doble vessant lateral a l'antiga façana principal. L'actual construcció presenta la meitat de l'edifici que conserva l'estructura antiga i a l'altra meitat feta de maó, d'estructura nova. La part antiga té el mur de pedra i morter i presenta les restes d'unes grans finestres tapiades de les quals es veuen les llindes i muntants. A la part del davant de la casa s'hi ha afegit una construcció d'una planta i terrat, i a l'antiga façana una ala de corts.

## Història

Aquesta construcció és de la mateixa època que la des Collet, actual hostal molt proper que encara conserva carreus datats al 1762 i 1812.

## Referències

* 1 2 «Can Jaques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2017].
# Molí d'en Jordà

El Molí d'en Jordà és una obra de Santa Susanna (Maresme) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

A la part alta de la riera de Santa Susanna, a prop de Can Jordà, es troben les restes de l'antic molí d'en Jordà. De l'edifici moliner es conserven només algunes parets. De l'aqüeducte que portava l'aigua fins al molí es conserven dues arcades, una d'elles amb l'arc més rebaixat que l'altre, que travessen el torrent. El parament de l'aqüeducte és de pedra irregular unida amb morter sense fer filades, excepte les dovelles dels arcs que són carreus de pedra ben tallats i polits.

## Història

Ros de Pineda va construir una resclosa a la part alta de la riera de Santa Susanna i va edificar el molí. També va construir la casa del moliner i un espai on els pagesos esperaven el torn per moldre el seu blat; per aquest espai el molí també era conegut com a "molí de la taverna".

## Referències

* 1 2 «Molí d'en Jordà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
# Bradford Washburn

Bradford Washburn (Cambridge, 7 de juny de 1910 - Lexington, 10 de gener de 2007) Henry Bradford Washburn Jr. va ser un explorador, muntanyenc, fotògraf i cartògraf extraordinari. Va ser director del Museu de la Ciència de Boston des de 1939 a 1980 i va ser director Honorari a partir de 1985 .

## Biografia

Nascut a Cambridge, Massachusetts, va fer estudis universitaris a la Universitat Harvard. Posteriorment, va tornar a la mateixa universitat per aconseguir el doctorat en Geologia i Geografia el 1960 .
Washburn va ser conegut per les seves exploracions a quatre àrees:
* El muntanyisme . Washburn Jr. va ser un important muntanyista nord-americà entre els anys 1920 i 1950, realitzant primeres ascensions i obrint noves rutes als becs més importants d' Alaska, freqüentment amb la seva dona Barbara Washburn, una de les pioneres del muntanyisme femení.
* Va ser pioner en l'ús de fotografia aèria per analitzar muntanyes i planejar expedicions. Els seus milers de fotos en blanc i negre, la major part de muntanyes i glaceres d'Alaska, són molt conegudes per ser riques al detall a més de ser molt artístiques.
* Va ser responsable d'alguns dels mapes exclusius d'algunes regions muntanyenques del món; el seu mapa del Denali (abans mont McKinley) i el de la muntanya Everest són probablement els més notables.
* Finalment, la seva gestió al Museu de la Ciència de Boston al que va convertir en un museu de classe mundial. Cal destacar alguns dels seus treballs més brillants i, en particular, el mapa i, posteriors treballs sobre l'elevació i la geologia de l'Everest van ser realitzats els anys 1970 i 1980.
Washburn va reunir molts premis i guardons al llarg de la seva carrera incloent nou doctorats honorífics, el Premi Centennial de la National Geographic Society (compartit amb la seva dona Bàrbara, la primera dona que va escalar la Muntanya McKinley) i la medalla al mèrit del Rei Alberto.
Washburn va morir d'un atac de cor el 10 de gener de 2007 a l'edat de 96 anys, a Lexington, Massachusetts. A més de la seva dona, va deixar un fill i dues filles.

## Les ascensions més importants d'Alaska

* 1933: Pointed Peak, Muntanyes de Sant Elies
* 1934: Muntanya Crillon, Mount Fairweather, Muntanyes de Sant Elies
* 1937: Muntanya Lucania, Muntanyes de Sant Elies
* 1938: Muntanya Marcus Baker, serralada Chugach
* 1938: Muntanya Sanford, Wrangell Mountains
* 1940: Muntanya Bertha, Mount Fairweather, Muntanyes de Sant Elies
* 1941: Monte Hayes, Serralada d'Alaska
* 1944: Muntanya Deception, Serralada d'Alaska
* 1945: Muntanya Silverthrone, Serralada d'Alaska
* 1947: McGonagall Mountain, Serralada d'Alaska
* 1951: Ruta de West Buttress Route a Monte McKinley, Serralada d'Alaska
* 1951: Kahiltna Dome, Serralada d'Alaska
* 1955: Muntanya Dickey, Serralada d'Alaska

## Bibliografia

* Michael Wood i Colby Coombs, Alaska: A Climbing Guide, The Mountaineers, 2001.

## Enllaços externs

* Photographing In High Places Deu fotografies d'Alaska i el Yukon realitzades entre 1938 i 1978.
* The Brad Washburn Gallery
# Can Vellet

Can Vellet és una casa de Vilassar de Dalt (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil, es tracta d'una casa conformada per una planta baixa i dos pisos. La seva façana -esgrafiada de manera que imita carreus- segueix la línia del carrer.
Al conjunt destaca el portal, amb arc de mig punt, adovellat; l'ús de la pedra als brancals, llindes i ampits de les finestres del primer pis, així com els brancals de les finestres del segon.
D'entre les obertures, sobresurt la de la planta baixa, amb tots els elements fets amb pedra i una interessant reixa de ferro -que està més separada de la línia de la paret per baix que per dalt- a la qual les barres no estan soldades a les interseccions que formen, sinó que les verticals presenten orificis a través dels quals es passen les horitzontals.

## Referències

* 1 2 3 «Can Vellet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2017].
# Can Caldes

Can Caldes és una masia de Riudarenes (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de tres plantes i coberta a dues aigües. La part més antiga manté una porta impostada i al capdamunt una finestra de tres arquets amb l'arc conopial en relleu i ampit motllurat. Es tracta d'una casa original del segle xvi però és evident que ha sofert nombroses reformes i ampliacions. D'aquestes reformes, és ben visible que l'edifici es va allargr pel costat dret i s'aixecà un nou pis. Pel que fa a la resta d'obertures, són de pedra monolítica. Els murs són de maçoneria i arrebossats excepte als angles que hi trobem els carreus vistos.
Té altres edificacions al voltant, destinades al bestiar i eines del camp.

## Història

L'edifici ha estat restaurat i ampliat durant l'últim terç del segle xx.

## Referències

* 1 2 3 «Can Caldes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
# Villaret Nou

Villaret Nou és una masia de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia aïllada situada als afores del nucli urbà de Sant Hilari Sacalm, on s'hi arriba a través d'un trencall que hi ha al costat dret de la carretera que porta a Villavecchia. La casa es veu des de la carretera.
L'edifici, de planta baixa i dos pisos, està cobert per una teulada a doble vessant, desaiguada a les façanes principal i posterior, amb les encavallades de fusta visibles en el ràfec.
A la façana principal, a la planta baixa, hi ha la porta d'entrada en arc de mig punt format per dovelles i carreus de pedra als brancals. A la clau hi ha la inscripció "J.P. 1978". Al costat dret hi ha una finestra, i dues més al costat esquerre, i també un garatge en aquest costat. Totes les obertures, rectangulars verticals, tenen llinda monolítica i brancals i ampit de pedra.
Al primer i segon pis, hi ha obertures d'iguals característiques, situades en el mateix eix d'obertura que les de la planta baixa. Del primer pis cal destacar la galeria, situada sobre el garatge, amb tres arcs de mig punt, amb capitells flotants.
La façana està arrebossada i pintada de color blanc. A la façana, a l'altura de la planta baixa, hi ha una inscripció que diu "FELIX PONS Y VILLARET 1885".
Al costat hi ha dependències annexes.

## Història

Aquesta és la casa nova de la família Villaret, construïda el 1885 i reformada el 1978 com indiquen les inscripccions a la façana. Amb la seva construcció, la casa pairal passà a denominar-se Villaret Vell.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Villaret Nou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].