OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aloposaure

L'aloposaure (Aloposaurus) és un gènere extint de sinàpsids de la família dels gorgonòpids que visqueren al sud d'Àfrica durant el Wuchiapingià (Permià superior). Se n'han trobat restes fòssils a la província sud-africana del Cap Occidental.

## Morfologia

Era un animal petit. L'espècie tipus, A. gracilis, és coneguda únicament a partir d'un exemplar jove d'aproximadament 12 cm de llargada. Això suggereix que l'exemplar sencer podria haver tingut una llargada de 60-70 cm, tot i que els adults probablement eren més grossos. L'aloposaure es caracteritzava per un crani relativament allargat, amb cinc dents semblants a incisives punxegudes a la premaxil·la, una gran canina i sis petites dents postcanines. Tanmateix, l'exemplar jove tenia una doble canina de substitució. L'aloposaure es caracteritzava per les seves fosses temporals més aviat grans.

## Classificació

L'espècie A. gracilis fou descrita el 1910 per Robert Broom, basant-se en el crani d'un individu jove trobat a Sud-àfrica. Una altra espècie, descrita originalment com a Aloposauroides tenuis (actualment Aloposaurus tenuis), tenia el crani allargat i més aviat prim, amb el marge superior còncau i la cresta sagital ben desenvolupada.
L'aloposaure era un representant més aviat arcaic dels gorgonops, un grup de teràpsids carnívors típics del Permià superior.

## Referències

* 1 2 Entrada «Aloposaurus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Gebauer, 2014, p. 203.

## Bibliografia

* Gebauer, E. V. I. «Re-assessment of the Taxonomic Position of the Specimen GPIT/RE/7113 (Sauroctonus parringtoni comb. nov., Gorgonopsia)». A: Kammerer, C.; Angielczyk, K. D.; Fröbisch, J. Early Evolutionary History of the Synapsida. Vertebrate Paleobiology and Paleoanthropology (en anglès). Springer, 2014, p. 185-207. DOI 10.1007/978-94-007-6841-3_12. ISBN 978-94-007-6841-3.
# 616
## Esdeveniments

* Alexandria (Egipte): Els perses sassànides ocupen i saquegen la ciutat.
* Cirenaica: Els perses sassànides segueixen la seva expansió i conquereixen la regió als romans d'Orient.
* Calcedònia (Àsia Menor): Els perses sassànides ocupen la ciutat.
# Casa al carrer Abaixadors, 14 (Barcelona)

Edifici d'habitatges c. Abaixadors, 14 és una obra de Barcelona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa sobre parcel·la medieval que conserva a la façana principal, a la banda del carrer Caputxes, un cos sostingut per dues columnes de pedra que podrien ser obra del darrer gòtic (segle xv o XVI). La façana del carrer Plegamans també va volada a partir de la planta baixa, i en aquest cas, els suports són mènsules de pedra i caps de biga. L'edificació, de planta baixa i tres pisos acabats amb ràfec, veié la seva última reforma a fons el segle xviii, moment en què caldria datar la majoria de les obertures actuals i el discret esgrafiat imitant carreus que inclou en una tarja la data 1735.

## Referències

* ↑ «Edifici d'habitatges c. Abaixadors, 14». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 desembre 2017].

## Enllaços externs

* «Edifici d'habitatges c. Abaixadors, 14». Cercador Patrimoni Arquitectònic. Ajuntament de Barcelona.
# Teotim (historiador)

Teotim (en grec antic: Θεότιμος, llatí: Theotīmus) fou un escriptor de l'antiga Grècia d'època desconeguda que va escriure sobre història local de Rodes, Cirene, Itàlia, i Egipte i Nil.
Ateneu de Nàucratis parla d'un filòsof estoic anomenat Teotim, però segurament es tracta d'un error dels manuscrits per Diotim.

## Referències

* ↑ «Theotimos 2». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Theotimus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1094
# Akebia

Akebia és un gènere d'angiospermes de la família de les lardizabalàcies (Lardizabalaceae). Consta de 5 espècies. El nom científic, Akebia, és la llatinització del mot "akebi" (通草), nom japonès de l'espècie Akebia quinata.

## Espècies

El gènere Akebia inclou 6 espècies incloent-hi un híbrid:
* Akebia apetala (Quan Xia, J.Z.Sun & Z.X.Peng) Christenh., originària de la Xina
* Akebia longeracemosa Matsumura, originària de la Xina i Taiwan
* Akebia longisepala (H.N.Qin) Christenh., originària de la Xina
* Akebia × pentaphylla (Makino) Makino, originària del Japó
* Akebia quinata (Houttuyn) Decaisne – de cinc fulles, originària de la Xina, Japó i Corea
* Akebia trifoliata (Thunberg) Koidzumi – de tres fulles, originària de la Xina, Japó i Corea

## Com planta invasora

Akebia quinata és oficialment considerada invasora (organisme no desitjat) a Nova Zelanda. També és considerada invasora a diversos estats de l'est dels Estats Units.

## Akebia al Japó

Akebia es menciona sovint en la literatura japonesa, com espècie bucòlica. El fruit de l'akebia es menja cru o s'incorpora cuit al miso amb pollastre.
Al Japó amb les fulles seques se'n fa una infusió.

## Galeria fotogràfica

* Flors femenines d' Akebia quinata (grosses) i masculines (petites)
* Fruit primerenc d'Akebia
* Flor d'Akebia
* Fruit primerenc d'Akebia

## Referències

* ↑ «Akebia Decne. | Plants of the World Online | Kew Science» (en anglès). [Consulta: 9 agost 2023].
* ↑ «WFO - Akebia» (en anglès). [Consulta: 9 agost 2023].
* ↑ «Akebia». Biosecurity New Zealand. Arxivat de l'original el 2008-12-01. [Consulta: 13 gener 2009].
* 1 2 Davidson, Alan, and Tom Jaine. The Oxford companion to food. Oxford University Press, USA, 2006. 805. Print. Retrieved Aug. 09, 2010, from «Enllaç».
* Bailey, L. H.. Manual of Gardening (Second Edition). Project Gutenberg Literary Archive Foundation, 2005.

## Enllaços externs

* Akebia: Three Varieties including photographs by Paghat's Garden
* Akebia: Edible Fruits including photographs by Paghat's Garden
# Verner Järvinen

Kaarlo Verner "Kalle" Järvinen (Ruovesi, Pirkanmaa, 4 de març de 1870 – Tampere, 31 de gener de 1941) va ser un atleta finlandès, especialista en llançaments, que va competir a començaments del segle xx.
Inicialment fou dels lluitadors més destacats del país, però decidí passar-se a l'atletisme per ser aquest un esport molt més popular a començaments del segle XX a Finlàndia. Järvinen va establir els rècords nacionals de llançament de disc i martell.
El 1906 va prendre part al primer dels tres Jocs Olímpics que disputà durant la seva carrera esportiva. A Atenes Järvinen guanyà la medalla d'or en la prova del llançament de disc, estil antic i la de bronze en el llançament de disc. En la prova del llançament de javelina fou cinquè, mentre en el llançament de pes i de pedra no tingué tant bons resultats.
Als Jocs de Londres de 1908 guanyà la medalla de bronze en la prova del llançament de disc estil antic i quart en llançament de disc Ambdues competicions foren guanyades per Martin Sheridan. Järvinen també disputà la prova del pes, sense un resultat destacable.
La darrera participació en uns Jocs Olímpics fou a Estocolm, el 1912. Amb 42 anys finalitzà en 15a posició en la prova del llançament de disc i 12è en la del llançament de disc a dues mans.
Tres dels seus quatre fills, Kalle, Aki i Matti, foren destacats esportistes.

## Referències

* 1 2 Raevuori, Antero. Järviset – legendaarinen suomalainen urheilijaperhe (en finlandès). Revontuli. ISBN 978-952-5767-18-6.
* 1 2 3 4 5 6 «Verner Järvinen Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 12 d’octubre 2009. [Consulta: 9 abril 2016].
* 1 2 3 Cook, Theodore Andrea. The Fourth Olympiad London 1908 Official Report (PDF). British Olympic Association/LA84 Foundation, 1909 [Consulta: 28 abril 2011]. Arxivat 16 de gener 2013 a Wayback Machine.
# 631
## Esdeveniments

* març - Tarraconense: El duc de Septimània Sisenand, revoltat contra el rei Suintila, travessa els Pirineus amb l'ajut d'un exèrcit de francs de Dagobert I i ocupa gairebé tota la província.
* 26 de març - Toledo (Regne de Toledo): Sisenand és proclamat rei dels visigots. Suintila és empresonat i, més tard, desterrat.
* Saragossa (Tarraconense): Brauli succeeix al seu germà Joan com a bisbe de la ciutat.
* Teodosiòpolis (Armènia): Es reuneix un sínode amb la finalitat de reinsertar l'església armènia a l'ortodòxia grega.
# El Molí (Borrassà)

El Molí és un edifici del municipi de Borrassà (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa aïllada a davant de la riera l'Àlguema. Actualment ha perdut la seva funció de molí i no hi ha cap indici que recordi la seva antiga funció. És una casa de planta baixa i dos pisos, amb la planta baixa en pedra a diferència dels dos pisos superiors que estan arremolinats. El primer pis té dues finestres rectangulars que donen a un eixida sostinguda per pilastres de rajol vist sense marcar-hi els semes del mosaic, força deteriorat. Al damunt de l'eixida hi ha tres obertures quadrades, les voltes i al cim un terrat del que en destaca la balustrada de rajol. Hi ha dues eixides més: a tramuntana i a llevant. A davant de la casa hi ha la bassa d'uns vuit metres de llarg per cinc d'ampla, amb l'aigua provinent de la riera l'Àlguema, que servia per posar en funcionament el mecanisme del molí, i d'aquesta manera moldre el gra.

## Història

El 1346 hi ha notícies del molí del castell de Creixell, persistiria al llarg de l'època moderna com mostra la veu popular; "A Creixell lleven la pell i a Borrassà s'acaben de llevar", mostra del fort tribut que havien de pagar els pagesos per anar-hi a moldre i al passar per Borrassà havien de tornar a pagar per a construir el campanar (mitjan segle xviii).
Sobre la llinda de la porta principal hi ha la data 1843; ens sembla que la construcció actual, pel seu marcat to modernista seria molt posterior. L'actual molí de Creixell s'aixecaria damunt el vell molí medieval?

## Referències

* 1 2 3 «El Molí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Diotim l'Estoic

Diotim (grec antic: Διότιμος, llatí: Diotīmus) fou un filòsof estoic del segle i aC.
És conegut perquè recriminava Epicur la seva immoralitat i va falsificar cinquanta cartes que atribuí a Epicur per demostrar la seva acusació. Denunciat per Zenó l'Epicuri, fou condemnat per falsificació i executat. Climent d'Alexandria diu que considerava que la felicitat i el benestar (εὐεστώ) no provenien d'un sol bé, sinó de la perfecta acumulació de coses bones (παντέλεια τῶν ἀγαθῶν), cosa que indicaria una evolució de l'estoïcisme estricte cap a les fórmules més moderades d'Aristòtil.

## Referències

* ↑ 5.Diotimus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1054
# Túnids

Els túnids (Thunnus) constitueixen un gènere de peixos de la família dels escòmbrids.

## La tonyina del Mediterrani

La tonyina típica de l'Atlàntic i del Mediterrani és l'espècie Thunnus thynnus que arriba a fer 3 metres de llargada i 500 kg de pes. Presenta el dors de color blau fosc i el ventre argentat. Disposa de dues aletes dorsals cua semilunar i pell amb escates.
Viu a la zona pelàgica fins als 1.000 metres de fondària com a gran depredador d'altres peixos. Forma grans bancs a la primavera per fresar que és quan tradicionalment es pescava a través d'una almadrava o amb xarxa i arpó.
La seva carn és molt apreciada. Conté un 59% d'aigua i és molt diferent a la de la majoria dels altres peixos, ja que és més consistent i té un color de rosat o vermell fosc produït per tenir més mioglobina que els altres peixos. Es consumeix enllaunada congelada o fresca. La gran pressió humana en les captures ha portat aquesta tonyina i a altres a un risc d'extinció.
La major part de les tonyines pescades al Mediterrani es venen al Japó on es paguen els millors preus i realment la tonyina enllaunada prové gairebé sempre d'altres espècies de túnids o peixos relacionats.
Des de fa pocs anys es crien tonyines capturades quan són menudes i encerclades amb xarxes dins del mar, allí se les alimenta amb altres peixos fins que es fan de mida comercial. Aquesta operació no és pròpiament piscicultura perquè les tonyines són capturades en alta mar i, per tant, aquesta pràctica no assegura la supervivència d'aquestes espècies.
Donat que la tonyina, en estar molt amunt en la cadena tròfica, acumula certa quantitat de mercuri i altres metalls pesants en el seu cos pot ser convenient limitar el seu consum en col·lectius especials com dones embarassades o infants. Tot i això les quantitat acumulades són variables i sovint les enllaunades tenen un contingut de mercuri molt baix.

## Espècies de túnids

* Thunnus alalunga (Bonnaterre, 1788)
* Thunnus albacares (Bonnaterre, 1788)
* Thunnus atlanticus (Lesson, 1831)
* Thunnus karasicus (Lesson, 1831)
* Thunnus maccoyii (Castelnau, 1872)
* Thunnus obesus (Lowe, 1839)
* Thunnus orientalis (Temminck i Schlegel, 1844).
* Thunnus thynnus (Linnaeus, 1758)
* Thunnus tonggol (Bleeker, 1851)

## Altres espècies relacionades

* Katsuwonus pelamis (Linnaeus, 1758)
* Allothunnus fallai (Serventy, 1948)
* Auxis rochei
* Auxis thazard thazard
* Euthynnus affinis (Cantor, 1849)
* Euthynnus alletteratus
* Gasterochisma melampus (Richardson, 1845)
* Gymnosarda unicolor (Rüppell, 1836)

## Referències

* Clover, Charles. 2004. The End of the Line: How Overfishing Is Changing the World and What We Eat. Ebury Press, Londres (Regne Unit). ISBN 0-09-189780-7.
# Francesc Cors

Francesc Cors (Actiu a Catalunya, segle xviii) fou un eclesiàstic franciscà i escriptor català.
Va treballar com a examinador sinodal a Girona i Vic. És conegut per la seva defensa de la llengua catalana tant en la catequesi com en la predicació. Va convèncer a Jaume Aixelà a escriure en català la seva Vida i miracles de sant Benet de Palermo, publicada a Girona, el 1767.

## Publicacions

* Luz Seráfica que guía a los terciarios...

## Referències

* ↑ Juan Luis Castellano. La pluma, la mitra y la espada: estudios de historia institucional en la edad moderna. Marcial Pons Historia, 2000, p. 258–. ISBN 9788495379085 [Consulta: 19 agost 2010].
* ↑ Ferran Soldevila. Història de Catalunya. Editorial Alpha, 1963, p. 1227–. GGKEY:WN6PGFTYDS4 [Consulta: 19 agost 2010].
* ↑ Manuel de Montoliu. Aribau i el seu temps. Editorial Alpha, 1962, p. 1–. ISBN 9788498590951 [Consulta: 19 agost 2010].
* ↑ «Francesc Cors». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Francesco Verri

Francesco Verri (Màntua, 11 de juny de 1885 - Riotorio di Piombino, 6 de juny de 1945) va ser un ciclista italià que va córrer entre 1906 i 1924. Especialitzat en ciclisme en pista, va prendre part en els Jocs Intercalats de 1906 a Atenes i va guanyar tres medalles d'or. Aquell mateix any guanyà el Campionat del món amateur de velocitat. També guanyà set campionats italians de velocitat.

## Palmarès

* 1905
** Campió d'Itàlia de velocitat amateur
* 1906
** Campió del món de velocitat amateur
** Campió d'Itàlia de velocitat
** 1r al Gran Premi de París en velocitat amateur
* 1907
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1908
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1909
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1910
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1911
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1915
** 1r als Sis dies de Chicago (amb Oscar Egg)
** 1r als Sis dies de Buffalo (amb Reginald Macnamara)
* 1917
** 1r als Sis dies de Chicago (amb Reginald Macnamara)
* 1920
** Campió d'Itàlia de velocitat
* 1921
** Campió d'Itàlia de velocitat

## Referències

* ↑ «VERRI Francesco 1». [Consulta: 17 agost 2024].
* ↑ «Olympedia – Francesco Verri». [Consulta: 17 agost 2024].
* ↑ ONLUS®, Museo del Ciclismo Associazione Culturale. «Museo del Ciclismo - Francesco VERRI» (en italià). [Consulta: 17 agost 2024].

## Enllaços externs

* (castellà) Fitxa de Francesco Verri, a sitiodeciclismo.net.
# 684
## Esdeveniments

* 26 de juny – Roma: Després de gairebé un any d'haver estat escollit, Benet II és consagrat papa, en successió a Lleó II.
* Damasc (Síria): Després de quaranta dies d'haver succeït el seu pare, el califa Muàwiya II abdica.
* Hidjaz (Aràbia): Abd-Al·lah ibn az-Zubayr s'autoproclama califa i és reconegut en diverses regions.
* Damasc (Síria): Els nobles partidaris de la dinastia omeia proclamen califa Marwan I ibn al-Hàkam.
* Aràbia: Els kharigites es revolten i declaren un estat propi al centre del país.
* Juliol – Marj ar-Ràhit (Síria): Marwan I derrota els qaisites i els seus opositors en la batalla de Marj ar-Ràhit.
* Kairuan (Tunísia): Foragitats els àrabs, el rei Kusayla constitueix un estat amazic, que només durarà cinc anys, amb capital en aquesta ciutat.
* Narbona (Septimània): Se celebra concili de bisbes a la ciutat.
* 14 de novembre – Toledo (Regne de Toledo): Se celebra el XIV Concili de Toledo.
* La Meca (Aràbia): La Kaaba és malmesa per un incendi.

## Necrològiques

* Damasc (Síria): Muawiya II ibn Yazid, califa omeia, possiblement enverinat.
# Passadís de l'antic Hospital de Cardona

El Passadís de l'antic Hospital és un monument que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la vila de Cardona (Bages).

## Descripció

L'únic que queda de l'antic hospital de Cardona és el passadís amb arcs ogivals que comunica el carrer del Mercat amb la capella de Sta. Eulàlia, a la Plaça de Santa Eulàlia.
Aquest passadís queda actualment sota les cases i està en un lamentable estat de conservació. Es poden veure encara els carreus de la part baixa de l'antic hospital.

## Notícies històriques

L'antic hospital de Cardona és documentat ja al s.XI i estava situat al començament del carrer del Mercat, prop de l'actual capella gòtica de Santa Eulàlia. Beneficiat pel vescomte Ramon Folc I (s.XI) i pels seus successors, fou conegut com un hospital de Pelegrins, durant els s. XIII -XIV depenia del monestir de Sant Vicenç del Castell i aviat quedà massa petit, sobretot arran de les pestes del s.XIV. s'amplià i perdurà com hospital fins a finals del s. XVI.
La seva capella de Santa Eulàlia conservà el culte fins a finals del s.XIX, malgrat que un nou hospital fou bastit en un lloc més adient.

## Referències

* «Passadís de l'antic Hospital de Cardona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 abril 2012].
# Emmanuel Bonafos

Emmanuel Bonafos és el nom dels següents personatges:
* Emmanuel Bonafos (segle XVII-segle xviii), metge i professor perpinyanenc, fundador d'una família de metges rossellonesos
* Emmanuel Bonafos i Siau (1774-1854), metge i botànic perpinyanenc
* Emmanuel Bonafos-Lazerme (1824-1885), metge perpinyanenc
# Filotim

Filotim (en grec antic: Φιλότιμος, llatí: Philotīmus) fou un metge de l'antiga Grècia que va ser deixeble de Praxàgores i company d'Heròfil de Calcedònia, cap a l'any 300 aC aproximadament.
Cels el defineix com un dels metges més eminents de l'antiguitat, i també l'esmenten altres metges com Celi Aurelià, Oribasi, Aeci i especialment Galè. Pertanyé a l'escola dels dogmàtics o lògics.
Entre les seves obres, totes perdudes i conegudes solament per fragments citats d'altres autors, consta una obra sobre cuina (Ὀψαρτυτικός), esmentada per Ateneu de Nàucratis; una altra obra sobre menjar (Περὶ Τροφῆς), de tretze llibres pel cap baix, citada sovint per Galè; un tractat d'anatomia en el qual deia que el cor i el cervell eren òrgans inútils, i que el cervell només era un desenvolupament excessiu de la medul·la espinal; i, falsament atribuït, un comentari sobre Hipòcrates (en grec antic: Κατ' Ἰητρεῖον, llatí: De Officina Medici).

## Referències

* ↑ Smith, William. A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology (en anglès). vol III. Boston: Little, Brown, and Company, 1867, p. 331 (Making of America Books).
# Echmarcach mac Ragnaill

Echmarcach mac Ragnaill (mort el 1065) va ser un cabdill nòrdic-gaèlic, Senyor de les Illes i monarca viking del regne de Dublín i gran part de Galloway. Segons Seán Duffy era net o besnet de Ivar de Waterford. Benjamin Hudson, malgrat tot, vincula a Echmarcach com a net de Gofraid mac Arailt de Mann. Ambdues opinions són conjectures, ja que no ha sobreviscut molt de registre històric i, per tant, existeix poca informació.
La vida d'Echmarcach va estar marcada de triomfs i derrotes. El 1036 va aconseguir el tron de Dublín amb ajut de Donnchad mac Briain, rei de Munster, possible germà de Cacht ingen Ragnaill amb qui Echmarcach va casar el 1032; així com Donnchad mac Gilla Pátraic, rei del regne d'Osraige i Leinster, possible cosí germà. Va ser expulsat per Ivar III Haraldsson (Imar mac Arailt) el 1038, però va recuperar el poder el 1046 quan ja era sobirà absolut de totes les illes de la mar d'Irlanda: Mann, les Hèbrides i almenys Rhins of Galloway. Echmarcach va tornar a ser expulsat de Dublín el 1052 i de l'Illa de Man el 1061 per Murchad mac Diarmata.
És força probable que Echmarcach sigui Iehmarc, un dels tres reis del nord-oest (un altre era Malcolm II d'Escòcia), qui segons la Crònica anglosaxona era vassall de Canut el Gran, rei viking de Dinamarca i Anglaterra.
Heimskringla esmenta que Echmarcach va devastar Bretland (Gal·les) amb ajut del seu amic i guerrer viking Guttorm Gunnhildsson. Tanmateix, van començar les desavinences pel repartiment del botí i es van encarar a la batalla naval de l'Estret de Menai. Guttorm va guanyar la batalla després de pregar a Olaf II el Sant i Echmarcach presumptivament va morir en combat.

## Vegeu també

* Llista de reis de Dublín

## Referències

* ↑ Duffy, Seán, "Irishmen and Islesmen in the Kingdom of Dublin and Man 1052-1171", in Ériu 43 (1992): p. 96.
* ↑ Heimskringla: Saga de Harald Hardrada, cap. 54 i 55

## Bibliografia

* Hudson, Benjamin. Viking Pirates and Christian Princes: Dynasty, Religion, and Empire in the North Atlantic (en anglès). Nova York: Oxford University Press, 2005. ISBN 0-19-516237-4.
* Woolf, Alex. From Pictland to Alba, 789–1070(The New Edinburgh History of Scotland) (en anglès). Edinburg: Edinburgh University Press, 2007. ISBN 0-7486-1234-5.
* Sturluson, Snorri. Heimskringla: History of the Kings of Norway (en anglès). Austin: University of Texas Press, 1992. ISBN 0-292-73061-6.
# Dormició de Maria

La Dormició de Maria és, en el catolicisme, la glorificació del cos de Maria, la Mare de Déu mitjançant la definitiva donació de la immortalitat gloriosa sense passar per la mort, és a dir, al contrari que succeeix en la mort humana, la intervenció divina del seu fill va fer que cos i ànima glorificats no se separessin en espera del judici final i ascendissin units als cels. Segons el dogma establert per Pius XII l'1 de novembre de 1950: «Pronunciem, declarem i definim ser dogma divinament revelat; que la Immaculada Mare de Déu, sempre Verge Maria, complert el curs de la seva vida terrena, va ser elevada en cos i ànima a la glòria celeste».
En el llenguatge processional, s'anomena Mare de Déu en dormició a la imatge representada en un llit amortallada tapada per roba de llit; i la Mare de Déu en trànsit aquella representada en un llit amortallada però no tapada per roba de llit i en general envoltat de flors a tot el perímetre.
La festivitat se celebra el dia 15 d'agost.

## Orient i Occident

Al cristianisme catòlic romà, l'Assumpció de Maria és un dogma de fe des de 1950. Si bé el dogma no es pronuncia explícitament sobre la mort de la Santíssima Mare de Déu, la tradició majoritària considera que Maria va morir però va ser ressuscitada immediatament i elevada als cels, en cos i ànima.
Al cristianisme ortodox també es comparteix la creença en l'assumpció i s'agrega la creença de va ser adormida, el que es coneix com la «santíssima dormició de la Verge Maria», la qual cosa hauria succeït abans de ser elevada al cel.

## Referències

* ↑ Orozco, Antonio. Madre de Dios y Madre Nuestra. Iniciación a la Mariología (en castellà). Ediciones Rialp, 2008. ISBN 978-84-321-3676-4 [Consulta: 21 setembre 2011]. pàg. 54

## Vegeu també

* Maria, mare de Jesús
* Assumpció de Maria
* Theotokos, concepte ortodox de la " Mare de Déu"