OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caucas del Nord

El Caucas del Nord, de vegades anomenat Ciscaucàsia, és la denominació de la zona nord de la regió del Caucas, entre Europa i l'Àsia. Políticament, el Caucas del Nord inclou les repúbliques russes del Daguestan, Txetxènia, Ingúixia, Ossètia del Nord - Alània, Karatxai-Txerkèssia, Kabardino-Balkària i Adiguèsia, i els territoris de Krasnodar i Stàvropol al Districte Federal del Caucas Nord i al Districte Federal Meridional. També s'inclouen les regions de Tutxètia, Khevsureti, i Khevi, a Geòrgia.
A Rússia el terme també s'usa com a sinònim de la Regió Econòmica del Caucas del Nord.

## Geografia

Geogràficament, el terme Caucas Nord també es refereix al vessant nord i a l'extrem occidental de la serralada del Caucas Major, així com una part de la seva vessant sud a l'Oest (del riu Psou fins a Abkhàzia). L'àrea de la Estepa Pòntica sovint també s'engloba sota la noció de "Ciscaucàs", de manera que el límit nord de l'estepa pòntica es considera generalment el riu Mànitx.

## Història

El Ciscaucas va ser històricament cobert per l'estepa pontica, principalment en sòls calcaris de chernozyom, que han estat gairebé completament tallats i pastats. Està delimitada pel mar d'Azov a l'oest, i el mar Caspi a l'est. Segons el Concís Atlas del món, segona edició (2008), la regió de Ciscaucas es troba al costat europeu de la "divisió comunament acceptada" que separa Europa d'Àsia.
Durant la Guerra Civil Russa, el Caucas del Nord formà la República de la Muntanya del Nord del Caucas, que posteriorment s'uní a l'URSS com a República Soviètica de la Muntanya.
La frontera exterior del Krai del Caucas del Nord de la Unió Soviètica era la mateixa que la de la regió econòmica actual del Caucas Nord (Raion) que inclou un oblast (Oblast de Rostov), dos krais (Krai de Krasnodar i i Krai de Stàvropol), i set repúbliques. L'antic districte militar del Caucas Nord (Okrug) també incloïa l'óblast d'Astracan, l'Oblast de Volgograd i la República de Kalmània. El seu centre administratiu fou Rostov-del-Don fins al 10 de gener de 1934, Pyatigorsk fins a gener de 1936, després Ordzhonikidze (avui Vladikavkaz) i, des del 15 de desembre de 1936, Voroshilovsk (avui Stàvropol).
El 2011, el govern rus va presentar plans per crear una "versió nord-caucàsica de Silicon Valley", amb un cost de 32 mil milions de rubles (1.100 milions de dòlars) com a part dels esforços en curs per generar oportunitats a la regió.

## Galeria

* Localització del Districte Federal del Caucas Nord
* Mapa dels oblasts que formen el Districte Militar del Caucus Nord (okrug)
* Mapa de la actual Regió Economica del Caucus Nord (raion)

## Referències

* ↑ «Проект "Кремниевой долины" на Северном Кавказе обойдется в 32 млрд рублей» (en rus). Moscou: Forbes, 25-08-2011. [Consulta: 27 març 2017].
# Colibrí amazília cuablau

El colibrí amazília cuablau (Amazilia cyanura) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita zones amb vegetació oberta, al vessant centreamericà del Pacífic des de Chiapas fins Nicaragua occidental, i al vessant del Carib del centre d'Hondures.
# Collsabena

Collsabena és una masia de Vilanova de Sau (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil, masia situada al vessant oriental del Collsabena.
Es troba assentada sobre el desnivell del terreny i consta de dos cossos rectangulars de manera que a la banda de migdia hi ha la planta i un pis i a la de tramuntana hi ha només una planta.
Té una part destinada a vivenda i l'altra a dependències agrícoles.
És una construcció austera, sense elements decoratius. Està construïda amb granit vermell unit amb morter de calç. Alguns elements són de totxo cuit i la majoria de llindes són de fusta, només té un petit portal de pedra grisosa.
L'estat de conservació és bastant bo i continua fent les funcions de masia.

## Història

Masia situada dins el terme civil de l'antiga parròquia de Sant Andreu de Bancells i dins el terme civil de Sau.
El mas Collsabena, situat al límit provincial de Girona, no es troba registrat als fogatges dels segle xvi però sí que consta al nomenclàtor de la província e Barcelona de l'any 1892, això ens fa pensar que fou construït durant els segles de redreçament demogràfic (segles XVII, xviii i xix).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Collsabena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2020].
# Can Clarà (Sant Pere Pescador)

Can Clarà és una masia de Sant Pere Pescador (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al sud del nucli urbà de la població de Sant Pere Pescador, sortint de la població pel carrer de Sant Antoni en direcció la carretera GIV- 6212, i agafant el trencall del camí de la Mota, darrere la zona del Castell del Riu.
Edifici de planta rectangular format per tres crugies perpendiculars a façana, amb la coberta de dues vessants de teula i distribuït en planta baixa i pis. Presenta un cos adossat a ponent i una torre de planta circular a llevant, amb un petit edifici adossat al nord. La torre està bastida amb còdols disposats formant filades, amb un coronament emmerletat de maons i finestres amb l'emmarcament motllurat. La casa presenta un portal d'arc de mig punt, a la planta baixa, bastit amb pedra. Damunt seu hi ha un escut de pedra a mode decoratiu. Les finestres són rectangulars i estan emmarcades amb carreus. Al cos de ponent, els portals són bastits amb maons. Hi ha un contrafort de pedra adossat a la torre. A la part sud de l'edifici hi ha un altre cos annex i una terrassa.
La casa i els cossos adossats estan arrebossats i pintats.

## Història

Segons el COAC aquesta masia és una construcció d'èpoques diverses amb restes dels segles xvi i xvii.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Clarà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Arpegi

Un arpegi és la successió de les notes d'un acord. Hi ha diverses formes d'escriure els arpegis. Es poden escriure les notes amb una línia zig-zageant al costat, i també s'hi pot escriure la duració real de totes.

## Referències

* ↑ «Arpegi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# La Cadireta

La Cadireta és una muntanya de 743 metres que es troba al municipi de Sant Llorenç Savall, a la comarca del Vallès Occidental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Ral

Can Ral és una masia de Palau-solità i Plegamans (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La masia consta de planta baixa, primer pis i golfes amb teulada a dos vessants, amb carener perpendicular a la façana i ràfec compost per tres filades en voladís. La façana es troba arrebossada i manté una certa simetria en la disposició de les obertures. A la planta baixa el portal d'accés és d'arc de mig punt adovellat amb sengles finestres rectangulars, amb ampit, als seus dos costats. El seu emmarcament no és visible a causa de l'arrebossat. Al primer pis se succeeixen finestres de diferents mides i tipologies, dues d'elles amb brancals de carreus de pedra i ampit, de les quals la del centre té a la llinda l'anagrama de Jesucrist (I.H.S.). Les finestres dels extrems són més petites, la del costat esquerre no té visible l'emmarcament a causa de l'arrebossat, i la del costat dret en canvi presenta un emmarcament de maó. Sota teulat s'obren tres arcades que corresponen al pis de les golfes, que s'utilitzaven com a assecadors o eixugadors.
El paller de Can Ral és un edifici amb paret de tancament a tres dels seus quatre costats i amb coberta a dos vessants sobre un embigat de fusta sostingut en el seu costat obert per tres columnes de fust rodó, fetes amb fàbrica de còdols i restes d'arrebossat. La teulada, d'escassa inclinació, es forma a partir d'una biga central de fusta, a més d'una a cada extrem, que descansen en sengles columnes. A partir d'aquestes bigues perpendiculars a la teulada se'n col·loquen d'altres horitzontalment i verticalment, més primes per a formar l'entramat i donar el joc de bigues i llates sobre el que es col·locaran les teules. Les tres bigues perpendiculars sobre les columnes sobresurten per poder establir una teulada en voladís.

## Història

Segons les dades del fogatge del segle xvi, de l'any 1515 concretament, dins la vegueria de Barcelona, terme de Plegamans i Palau Solitar, hi consta per part del terme de Palau-Solitar "l'Antich vila real" que podria referir-se a "Can Ral". La documentació continua en el fogatge de l'any 1552, quan anomena els caps de casa. Hi ha un tal "En Real", aquesta vegada, dins el terme de Plegamans.

## Referències

* 1 2 3 «Can Ral». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 setembre 2016].
# Gambit Rice

El gambit Rice és una obertura d'escacs que sorgeix a partir del gambit de rei acceptat. És una derivació del gambit Kieseritzky, i es caracteritza pels moviments 1. e4 e5 2. f4 exf4 3. Cf3 g5 4. h4 g4 5. Ce5 Cf6 6. Ac4 d5 7. exd5 Ad6 8. O-O (en comptes de la jugada més normal 8.d4). Les blanques sacrifiquen el cavall d'e5 a canvi de posar el rei en seguretat i tenir la torre de rei preparada per col·laborar en l'atac contra la infradesenvolupada posició negra.

## Història

El Gambit Rice fou molt promocionat pel ric empresari estatunidenc (d'origen alemany) Isaac Rice cap a les darreries del segle xix. Rice va esponsoritzar nombrosos torneigs temàtics les partides dels quals començaven invariablement a partir de la posició del diagrama. Els millors jugadors del món del moment varen participar-hi: Emanuel Lasker, Mikhaïl Txigorin, Carl Schlechter, Frank James Marshall, i Dawid Janowski entre d'altres. Els torneigs es varen organitzar en molt diversos llocs, des de Montecarlo, Sant Petersburg, i Oostende, fins a Brooklyn o Trenton Falls. El 1905, en una competició d'escacs per correspondència de la "Pillsbury National Association", 230 jugadors aficionats varen jugar el gambit per correus. Tan obsessionat estava en Rice amb la seva línia de joc preferida, que va formar una organització, la Rice Gambit Association el 1904, amb seu a casa seva a Nova York. Amb el Dr. Lasker com a secretary, l'associació fins i tot va arribar a publicar un llibre que reunia totes les partides jugades en els torneigs temàtics del gambit.

## Feblesa del gambit

Malgrat tot, les anàlisis fa molt de temps que han mostrat que el gambit no és "ni bo ni necessari". En conseqüència, ha estat deixat de banda, no és mai emprat en partides serioses de competició, i ha quedat dins la història de les obertures d'escacs com un monument grotesc a la vanitat de Rice. L'Enciclopèdia d'Obertures d'Escacs (1997) analitza 8...Axe5 9.Te1 De7 10.c3 Ch5 11.d4 Cd7 12.dxe5 Cxe5 13.b3 0-0 14.Aa3 Cf3+ 15.gxf3 Dh4 16.Txe5 Af5 (or 16...Dg3=) 17.Cd2 Dg3 18.Rf1 Dh2 19.Axf8 g3 20.Ac5 g2+ 21.Re1 Dh4+ (o bé 21...g1(D) 22.Axg1 Dxg1+ 23.Af1 Cg3 amb una posició poc clara) 22.Re2 Cg3+ 23.Rf2 Ce4+, amb taules per escac continu, i atribueix aquesta anàlisi a Capablanca, Amos Burn, i Edward Lasker.

## Vegeu també

* Llista d'obertures d'escacs

## Referències

* 1 2 3 Soltis, pàg. 165.
* ↑ El torneig temàtic del gambit Rice de Montecarlo (1904), el guanyaren ex aequo Frank J. Marsall i Rudolf Swiderski
* 1 2 Sunnucks, pàg. 404.
* 1 2 Hooper i Whyld, pàg. 340.
* ↑ Encyclopaedia of Chess Openings, Volum C, 3a edició, 1997, pàg. 209 n. 28.

## Bibliografia

* Hooper, David and Kenneth Whyld. The Oxford Companion to Chess. Oxford University Press, 1996. ISBN 0192800493.
* Soltis, Andy. Chess to Enjoy. Stein and Day, 1978. ISBN 0-8128-6059-4.
* Sunnucks, Anne. The Encyclopaedia of Chess. Hale, 1970. ISBN 0709110308.

## Enllaços externs

* Edward Winter, Professor Isaac Rice and the Rice Gambit (2006)
* Opening Report: 1.e4 e5 2.f4 exf4 3.Cf3 g5 4.h4 g4 5.Ce5 Cf6 6.Ac4 d5 7.exd5 Ad6 8.O-O (178 partides) Arxivat 2011-07-28 a Wayback Machine.
# Miodòcops

Els miodòcops (Myodocopa) són una subclasse de crustacis de la classe dels ostracodes. Es caracteritzen per tenir una cuirassa pobrament calcificada i 8-9 artells en l'exopodi de la segona antena (Kornicker, 1993). La part ventral de la cuirassa no és còncava i les valves no se sobreposen massa (Horne, 2002).
Malgrat la pobra calcificació de la cuirassa, se'n coneixen alguns fòssils (en contrast, es coneixen milers d'espècies fòssils de Podocopa, l'altra subclasse d'ostràcodes). Són d'especial interès aquells en què també es conserven parts internes del cos, i no sols la cuirassa. Aporten molta informació sobre els parents evolutius del tàxon i fins i tot entre els espècimens encara vius en l'actualitat. S'han trobat dos fòssils de gran interès en alguns dipòsits del Silurià datats fa 425 milions d'anys, que tenen parts del cos internes ben preservades (Siveter et al. 2003, Siveter et al. 2007).

## Taxonomia

La subclasse Myodocopoda inclou 1.472 espècies en dos ordres:
* Ordre Halocyprida
* Ordre Myodocopida

## Referències

* ↑ Joel W. Martin & George E. Davis. An Updated Classification of the Recent Crustacea (PDF). Natural History Museum of Los Angeles County, 2001, p. 132 pp. Arxivat 2013-05-12 a Wayback Machine.
* ↑ Kornicker, L. S. 1993. Antarctic and Subantarctic Myodocopina (Ostracoda). Koeltz Scientific Books,, Koenigstein, Germany; Champaign, Ill.
* ↑ Horne, D. J., A. C. Cohen, & K. Martens. 2002. Taxonomy, morphhology and biology of Quaternary and living Ostracoda. AGV Geophysical Monograph Series. The Ostracoda: Applications in Quaternary Research. 131: 5–36.
* ↑ Siveter, David J., Sutton, M., Briggs, D.E.G. & Siveter, Derek J. 2003. An ostracode crustacean with soft parts from the Lower Silurian. Science, 302, 1747-1751.
* ↑ Siveter, David J., Siveter, Derek J., Sutton, M.D. and Briggs, D.E.G. 2007 Brood care in a Silurian ostracod. Proceedings of the Royal Society, London B 274, 465-469.
* ↑ «WoRMS - World Register of Marine Species - Myodocopa». [Consulta: 19 agost 2021].
# Vassili Smislov

Vassili Vassílievitx Smislov (en rus: Васи́лий Васильевич Смысло́в) (Moscou, 24 de març de 1921 - Moscou, 27 de març de 2010), fou un Gran Mestre d'escacs rus i soviètic, que va ser Campió del món d'escacs des del 1957 al 1958. Fou també Candidat al campionat del món en vuit ocasions (1948, 1950, 1953, 1956, 1959, 1965, 1983, i 1985). Smyslov empatà dos cops al primer lloc al Campionat d'escacs de la Unió Soviètica (1949, 1955), i guanyà un total de 17 medalles a les Olimpíades d'escacs, la qual cosa és un rècord absolut de tots els temps. A més, en cinc participacions en els Campionats d'Europa per equips, Smislov va guanyar-hi deu medalles d'or. El 1950 fou un dels 27 primers jugadors guardonats al món amb el títol de Gran Mestre Internacional de la FIDE. Va romandre actiu (i obtingué nombrosos èxits) en els escacs d'alta competició especialment a les dècades dels 1960 i 1970. El 1991, fou el primer Campió del món sènior, i encara actualment és l'únic jugador masculí que ha assolit guanyar el campionat del món absolut i el sènior. A despit dels problemes de visió que patia, es mantingué encara actiu al segle xxi en la composició de problemes.

## Resultats destacats en competició

El 1966 guanyà la quarta edició del Memorial Rubinstein, un èxit que repetiria en la sisena edició del torneig, el 1968.

## Llibres

* Vassili Smislov (2003) Smyslov's Best Games, Volume 1: 1935-1957 (Moravian Chess Publishing House)
* Vassili Smislov (2003) Smyslov's Best Games, Volume 2: 1958-1995 (Moravian Chess Publishing House)
* Vassili Smislov (1997) Endgame Virtuoso (Cadogan)
* Vassili Smislov (1995) Smyslov's 125 Selected Games (edició moderna a càrrec d'Everyman Chess)
* Grigori Löwenfisch i Vassili Smislov (1971) Rook Endings (Batsford Edition)

## Bibliografia

* Winter, Edward G. (ed.). World Chess Champions. Pergamon, 1981. ISBN 0-08-024094-1.
* Txernev, Irving. Twelve Great Chess Players and Their Best Games. Dover, 1995. ISBN 0-486-28674-6.
* Kaspàrov, Garri. My Great Predecessors, part II. Everyman Chess, 2003. ISBN 1-85744-342-X.

## Notes i referències

* ↑ «Nota biogràfica de Vassili Smislov» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 25 març 2010].
* ↑ Weeks, Mark. «Historial de guanyadors del Campionat del món sènior» (en anglès). mark-weeks.com. [Consulta: 10 novembre 2011].
* ↑ Umiastowski, Adam. «Historial, resultats complets, partides, i taules de creuaments del Memorial Rubinstein» (en polonès). Arxivat de l'original el 2011-04-23. [Consulta: 3 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Posicions crítiques de les seves partides a «wtharvey.com». [Consulta: 25 març 2010]. (anglès)
# Portada/efemèride gener 19

Hedy Lamarr
« 18 de gener · 19 de gener · 20 de gener »
# Protoceràtids

Els protoceràtids (Protoceratidae) són una família d'artiodàctils extints. Les espècies d'aquest grup visqueren des de l'Eocè fins al Pliocè a Nord-amèrica i Centreamèrica.
Els protoceràtids mesuraven entre un i dos metres de llarg i s'assemblaven als cérvols, tot i que eren més propers als camèlids. La seva característica més destacable eren les protuberàncies òssies que tenien el cap, que probablement servien per exhibicions o per lluitar amb rivals i depredadors. Algunes espècies, com ara el gènere tipus Protoceras, tenien un parell d'ossicons coberts de pell, però representants més tardans com Syndyoceras i Synthetoceras tenien protuberàncies complexes i bifurcades. Els primers protoceràtids tenien ullals superiors que estan absents en formes posteriors. El nombre de dits a cada pota varià amb el temps entre quatre i dos dits amb peülles.

## Referències

* ↑ Prothero, D.R.. «Protoceratidae». A: Janis, C.M., Scott, K.M. i Jacobs, L.L. (eds.). Evolution of Tertiary mammals of North America. Cambridge: Cambridge University Press, 1998, p. 431-438. ISBN 0521355192.
# Canal de sodi

Els canals de sodi són proteïnes integrals de membrana que formen canals d'ions, de manera que condueixen ions de sodi a través de la membrana plasmàtica celular. Estan classificats segons el motiu que desencadena l'obertura del canal de deixar passar els ions: un canvi en el voltatge que envolta la membrana (canals de sodi dependents del voltatge) o la lligadura d'una substància (lligand) al canal (canals de sodi dependents del lligand).
En cèl·lules excitables com les neurones, els músculs i certs tipus de cèl·lules glials els canals d'ions són responsables de la fase de creixement dels potencials d'acció

## Dependents del voltatge
### Estructura

Els canals d'ions sovint poder ser aïllats de les cèl·lules com un complex de dos subunitats de proteïnes, α i β. La subunitat α és el nucli del canal. Generalment només és necessària aquesta subunitat per a la conducció dels ions de Na$^+$ quan són dependents del voltatge. Quan les dues subunitats s'uneixen, el complex que en surt pot exhibir alteracions en la dependència del voltatge i la localització cel·lular.
La subunitat α conté 4 dominis repetits, anomenats d'I a IV, cadascun dels quals conté sis regions que travessen la membrana, anomenades de S1 a S6. La regió S4 és altament conservada en diferents canals i és la que actua com a sensora del voltatge. La sensitivitat d'aquest canal prové dels aminoàcids localitzats cada 3 posicions. Quan aquesta regió és estimulada per un canvi en el voltatge de la membrana, es mou cap a la zona exterior de la membrana cel·lular, permetent així que el porus deixi entrar els ions. Els ions passen a través d'un porus que conté dues regions. La regió més exterior és la que es troba entre els segments S5 i S6 (P-loop), i és la responsable de la selectivitat del tipus d'ió que entra. La regió més interna està composta per la combinació dels segments S5 i S6 dels 4 dominis. La zona que lliga els dominis III i IV també és important per a la funció del canal, ja que tanca el porus després d'una prolongada activació deixant-lo inactiu.

## Referències

* ↑ Jessell TM, Kandel ER, Schwartz JH. Principles of Neural Science. 4th ed.. Nova York: McGraw-Hill, 2000, p.154-169. ISBN 0-8385-7701-6.
* ↑ Bertil Hillel. Ion Channels of Excitable Membranes. 3rd ed.. Sunderland, Mass: Sinauer, 2001, p. 73-77. ISBN 0-87893-321-2.
* ↑ Yu FH, Catterall WA «Overview of the voltage-gated sodium channel family». Genome Biol, 4, 3, 2003, pàg. 207. DOI: 10.1186/gb-2003-4-3-207. PMID: 12620097.
# Maria Lluïsa de Hessen-Kassel

Maria Lluïsa de Hessen-Kassel -en alemany Marie Luise von Hessen-Kassel- (Kassel, 7 de febrer de 1688 - Ljouwert, 9 d'abril de 1765) fou Era filla del landgravi Carles I de Hessen-Kassel (1654-1730) i de Maria Amàlia de Curlàndia (1653-1711). Els seus avis paterns van ser Guillem VI de Hessen-Kassel i Hedwig Sofia de Brandenburg, i els avis materns van ser Jacob Kettler, duc de Curlàndia, i Lluïsa Carlota de Brandenburg.
Maria Luisa, que pel seu matrimoni amb Joan Guillem d'Orange-Nassau havia esdevingut princesa consort d'Orange, va haver d'exercir com a regent durant dos períodes en la història neerlandesa: durant el regnat del seu fill Guillem IV d'Orange, i el del seu net Guillem V d'Orange-Nassau. Regències que va exercir amb força èxit, tot i les adversitats econòmiques per les quals travessava el país i la seva inexperiència política.

## Matrimoni i fills

El 26 d'abril de 1709 es va casar amb Joan Guillem d'Orange-Nassau (1687-1711) fill del duc Enric Casimir II de Nassau-Dietz (1657-1696) i d'Enriqueta Amàlia d'Anhalt-Dessau (1666-1726). El matrimoni va tenir dos fills:
* Carlota Amàlia d'Orange-Nassau (1710-1777), casada amb Frederic de Baden-Durlach (1702-1732).
* Guillem IV d'Orange (1711 - 1751), que es va casar amb la princesa Anna de Hannover (1709-1759). Va néixer uns mesos després de la mort del seu pare en un naufragi.

## Bibliografia

* Baker-Smith, Veronica P. M.. A Life of Anne of Hanover, Princess Royal. Brill Academic Publishers, 1995. ISBN 9004101985.
* Rowen, Herbert H. The Princes of Orange: The Stadholders in the Dutch Republic. Cambridge University Press, 1990. ISBN 0521396530.
* Marijke Bruggemann: Nassau en de macht van Oranje, Uitgeverij Verloren, 2007 (holländisch)
* Christian Röth: Geschichte von Hessen S. 322
* A. P. van Nienes u. a.: Archieven van de Friese stadhouders S. 294 (en neerlandès)

## Enllaços externs

* http://www.geneall.net/D/per_page.php?id=4700
* http://www.guide2womenleaders.com/womeninpower/Womeninpower1700.htm
* Maria Louise fan Hessen-Kassel yn de kanon fan de Fryske skiednis Arxivat 2010-12-19 a Wayback Machine.