OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Masó (Bordils)

Can Masó és una masia gòtica de Bordils (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta rectangular estructurada en tres crugies perpendiculars a la façana i accés central. Pertany al tipus basilical. Parets estructurals de pedra morterada, arrebossada a les façanes, deixant a la vista els carreus de les cantonades i els que emmarquen les obertures. La construcció es desenvolupa en planta baixa, un pis i golfes, que només ocupen la crugia central. La coberta és de teula a dues vessants i el ràfec de la façana principal és de filera doble, format per rajols plans i teula girada.
La porta està emmarcada per grans dovelles i les obertures del primer pis de la façana principal són finestrals gòtics biforats d'arquets trilobats. A la façana de migdia hi ha adossada una gran terrassa que descansa sobre cinc voltes desiguals de canó, construïda amb pedruscall.
Té dues finestrals gòtiques biforades amb arquets trilobats de la façana principal de Can Masó. Cal destacar l'extraordinària lleugeresa del pilaret central de pedra de secció molt reduïda en ambdues obertures. Els capitells i les impostes són ornats amb roses i altres elements decoratius.

## Referències

* 1 2 3 «Can Masó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Museu d'Història de la Ciutat de Luxemburg

El Museu d'Història de la Ciutat de Luxemburg, (en francès: Musée d'histoire de la Ville de Luxembourg), il·lustra la història de la ciutat de Luxemburg amb dos tipus d'exposicions la permanent i les temporals. Fundat el 22 de juny de 1996, va ser dissenyat per l'arquitecte Conny Lentz.

## Museu

A l'igual de la pròpia ciutat, el museu s'adiu l'arquitectura antiga amb extensions modernes. Està allotjat a quatre cases restaurades del segle xvii fins al segle xix que encara conserven algunes restes arqueològiques de l'edat mitjana. Exemples de com combinar edificis antics amb les expectatives dels visitants del museu són la façana de vidre i l'ascensor panoràmic que ofereix àmplies vistes de tots els pisos flotants. L'enorme gàbia de vidre de l'ascensor dona cabuda fins a 65 persones, des del pis superior es poden admirar vistes del districte Grund de la ciutat, revelant les etapes de la història de Luxemburg al llarg dels segles. També d'interès són els antics soterranis voltats que van ser descoberts durant els treballs d'excavació a començaments del decenni de 1990.
Els pisos a nivell del carrer mostren una col·lecció permanent que il·lustra el desenvolupament arquitectònic i urbanístic de la ciutat, mentre que els pisos superiors estan reservats per a exposicions temporals. Un sistema multimèdia que s'estén per tot l'edifici documenta la història de la ciutat incloent la seva cultura, política i desenvolupament social. Proporciona accés a uns deu mil documents i quasi seixanta seqüències audiovisuals.

## Referències

* ↑ «Musée d'histoire de la Ville de Luxembourg». A: Luxemburger Lexikon (en francès). Editions Guy Binsfeld, 2006.
* ↑ «Musée d'histoire de la Ville de Luxembourg» (en francès). [Consulta: 4 juliol 2015].
* ↑ «Saatchi Online». Profile - Luxembourg City History Museum. Arxivat de l'original el 2012-10-23. [Consulta: 4 juliol 2015].
* ↑ «Architecture». Musée d'histoire de la Ville de Luxembourg. Arxivat de l'original el 2012-03-16. [Consulta: 4 juliol 2015].
* 1 2 «Sites d'exposition» (en francès). 'Manifesta 2. Arxivat de l'original el 2012-03-06. [Consulta: 4 juliol 2015].
* ↑ «Musée d'histoire de la Ville de Luxembourg». European Institute of Cultural Routes. Arxivat de l'original el 2011-07-19. [Consulta: 4 juliol 2015].
* ↑ «Museums in Luxembourg» (en anglès). Luxembourg Tourist Office, London. Arxivat de l'original el 2010-11-24. [Consulta: 4 juliol 2015].

## Enllaços externs

* Museu d'Història de la Ciutat de Luxemburg - Lloc web oficial
# Serra Llarga (Mallorca)

La serra Llarga és una serra del massís de Randa, situada als termes municipals d'Algaida, Llucmajor i Porreres, a Mallorca, al llevant del massís. S'estén en direcció sud-oest/nord-est, entre les possessions de Míner a Llucmajor i Alcoraia a Algaida, amb una llargada d'uns 3,5 km. Fa partió entre els municipis de Llucmajor i Porreres, i entre Algaida i Porreres. Es troba coberta completament de pinar. El seu cim està situat a 324 m sobre el nivell de la mar, al mig de la serra. La part del llebeig rep el nom de puig de Míner.

## Referències

* ↑ SITIBSA. Servei d'Informació Territorial de les Illes Balears. «IDEIB.Infraestructura de dades espacials de les Illes Balears». Direcció General d'Ordenació del Territori del Govern de les Illes Balears. Arxivat de l'original el 2014-06-22. [Consulta: 5 gener 2021].
# Serra de la Safor

La serra de la Safor és una alineació muntanyosa entre les comarques de la Safor, el Comtat i la Marina Alta, al País Valencià. Al bell mig de la serra trobem la gran formació del Circ i l'Alt de la Safor que s'alça fins als 1.012 msnm.
La serra s'estén de sud-oest a nord-est, de clara influència Bètica, entre els municipis de l'Orxa (el Comtat), Vilallonga (la Safor) i la Vall de Gallinera (la Marina Alta). Pel nord el riu d'Alcoi o Serpis la separa del conjunt de la Cuta, i pel sud el Pla de la Llacuna la diferencia de la serra de l'Almirant. Cap a l'est l'alineació segueix a través de la serra Gallinera, a l'altura de Vilallonga.
La serra de la Safor presenta una gran riquesa de paisatges on destaca el del Circ de la Safor o el congost del barranc de l'Infern format pel riu Serpis al seu pas entre les serres de la Safor i la Cuta. També es troben cabaloses fonts i refugis com els de Bassiets, Olbis i Serquera. La bona conservació dels boscos de ribera a la vora del Serpis i la vegetació i fauna característiques dels vessants pedregosos presents als penya-segats del Circ de la Safor li han valgut la protecció sota la figura de Lloc d'importància comunitària de la Xarxa Natura 2000 de la Unió Europea des de l'any 2001.

## Referències

* ↑ l'enllaç, Obtén; Facebook; Twitter. «Les fonts de la Safor: de l'Orxa a la font Serquera», 14-04-2011. [Consulta: 27 setembre 2024].
* ↑ «N2K ES5233041 dataforms». [Consulta: 27 setembre 2024].
# Popoluques

Els popoluques (del nàhuatl 'algú que parla com balbotejant') és un exònim despectiu que els asteques van aplicar a diferents pobles indígenes de Mèxic; de fet el terme popoluca és similar en connotació i significat al terme bàrbar de grecs i romans. El terme és confús perquè correspon a ètnies que parlen diferents llengües no-relacionades entre si.

## Llengües zoques i mixes anomenades "popoluca"

Els popoluques que parlen llengües mixezoque són, juntament amb els mixes, descendents lingüístics i culturals dels olmeques, civilització mare de Mesoamèrica la llengua testimoniada dels quals epigràficament ha estat traduïda recentment a partir del proto-mixezoque reconstruït.
Sovint són considerats com una branca de l'ètnia mixe, zoque i olmeca i, al contrari que altres grups, no mantenen una intensa solidaritat ètnica, sinó més aviat lingüística. Això ha dificultat la creació d'organismes representatius popoluca i la falta de representació de l'ètnia en les instàncies estatals o nacionals. La varietat de noms amb què s'autodenominen (núntaha’yi, tuncapxe, yaac avu, nuntajuyi, actebet o anmati) donen una idea de la falta d'una identitat lingüística o ètnica definida, per la qual cosa sovint es diuen a si mateixos popoluca, encara que aquesta sigui una denominació nàhuatl i, per tant, forana.
Els popoluque viuen al sud de l'estat de Veracruz principalment als municipis d'Acayucan, Hueyapan de Ocampo, Mecayapan, Pajapan i Soteapan, encara que també es troben grups de llengua popoluca a les ciutats de Minatitlán i Coatzacoalcos. Donada la difícil intercomprensió de les variants o dialectes popoluca de vegades es parla de quatre llengües diferents encara que relacionades i agrupades sota la denominació 'popoluca'. Aquestes variants, més relacionades amb el zoque o amb el mixe segons la seva situació geogràfica, són:

### Varietats zoques

Popoluca de Texistepec (poq) i Soteapan (poi) també anomenat zoque del Golf pertany, al costat del zoque de la família mixezoque. Les dues variants popoluca de Soteapan i Texistepec respectivament (amb una llengua més "zoque" estretament emparentada amb el zoque de Tabasco, Chiapas i Oaxaca)

### Varietats mixes

* Popoluca de Sayula de Alemán (pos) i popoluca d'Oluta (plo) amb característiques més pròpiament "mixe", emparentades amb els dialectes septentrionals del mixe d'oaxaca).
Totes les variants de popoluca són llengües que van sofrir una pèrdua de parlants important en favor del nàhuatl i el castellà per la seva situació a l'istme de Tehuantepec, cruïlla de cultures, comerç i influències polítiques.

## Referències

* ↑ Censo Comisión nacional para el desarrollo de los pueblos indígenas

## Enllaços externs

* Pàgina del Instituto nacional indigenista de México sobre els popoluques
* Dicionari popoluca de Oluta
# Can Mallorquí

Can Mallorquí és una masia de Bordils (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta rectangular, estructurada en tres crugies paral·leles de parets morterades i desenvolupada en planta baixa, pis i golfes, parcialment utilitzades com a habitacions. La coberta és de teula àrab sobre cairats a dues vessants. La planta baixa és coberta amb voltes de rajola. Les obertures de la façana principal són emmarcades amb carreus bisellats i emmotllurats. Destaquen la porta dovellada i el finestral corresponent a la sala del primer pis, d'un senzill estil renaixentista. Adossat a la façana sud hi ha una construcció annex destinada a activitats agrícoles. A la façana principal hi ha tres llindes de pedra partides.

## Història

L'edifici fou construït en el segle xvii en una etapa d'esplendor del camp català. En la llinda de la finestra lateral esquerra del primer pis hi ha cisellada la data de 1648.

## Referències

* 1 2 3 «Can Mallorquí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Roger Roucaute

Roger Roucaute (Cendrats (Gard), 20 d'abril del 1912 - Sent Alari de Bretmàs, 15 d'octubre del 1991) va ser un polític francès.

## Biografia

Nasqué en el si d'una família treballadora i compromesa políticament. El seu pare era treballador dels ferrocarrils, mecànic a les cotxeres de la "PTM" a Alèst; militant del Partit Comunista Francès des del 1921, va ser elegit regidor a les eleccions municipals dels anys 1925, 1929 i 1935. El seu fill Roger estudià fins als 15 anys i començà a treballar d'administratiu en un despatx privat, primer, abans d'entrar a l'ajuntament d'Alèst. Va ser membre del sindicat CGTU i a les joventuts comunistes a partir del 1930; en tornar del servei militar s'adherí al partit comunista, d'on en fou dirigent nacional. Esdevingué responsable de la regió comunista de l'Aisne i publicà periòdicament al butlletí L'Exploité de l'Aisne.
En declarar-se la Segona Guerra Mundial va ser mobilitzat i destinat (setembre del 1939) a la base naval de Toló. Després de la desmobilització forçosa de l'exèrcit francès, el juliol del 1940, es dedicà a la reorganització del partit, molt afectat per la persecució política. En caure el comitè militar de la zona sud dels Francs-tireurs et partisans (FTP) (moviment comunista en el si de la Resistència francesa), la direcció del partit li encomanà, el maig del 1944, la direcció de la zona sud dels FTP.
A l'Alliberament, la direcció nacional del PCF li atorgà noves responsabilitats (entre altres càrrecs, seria administrador de l'Humanité entre 1958 i 1961). Es presentà a les eleccions de diputats pel departament de l'Ardecha, i sortí elegit a les eleccions de l'octubre del 1945 i del juny i novembre del 1946. El març del 1949, però, li fou aixecada la immunitat parlamentària per haver atacat el general Béthouard, alt comissari per a l'Àustria ocupada pels aliats. Roucate es presentà a les eleccions del 1951, però sense èxit. Sortí elegit el 1956, però ja no ho fou ni el 1958 ni a una elecció parcial del 1959. Decidí presentar-se novament, aquesta volta pel seu Gard natal, i obtingué els escons de les eleccions de novembre del 1962, març del 1967, juny del 1968 i març del 1973. El 1978 ja no es tornà a presentar. Optà a les eleccions senatorials del 1980, també en representació del Gard, però la seva candidatura no guanyà.
En el pla local, va ser elegit alcalde d'Alèst el 1965, i reelegit successivament els anys 1971, 1977 i 1983. Presentà la renúncia al post el 1985. Va ser conseller regional del Llenguadoc-Rosselló de l'any 1972 al 1985.
Va ser nomenant cavaller de la Legió d'Honor i rebé la creu de Guerra 1939-1945 amb palma, i la creu del combatent voluntari amb barra "Guerre 1939-1945".

## Obres

* Luttes et espoir d'un cévenol. Nîmes: Lacour, 1988. ISBN 2869710852.

## Referències

* ↑ «Fitxa de Roger Roucaute, al web de l'Assemblea Nacional francesa» (en francès). [Consulta: 1r juliol 2015].
# Can Pasqual (Arbúcies)

Can Pasqual és una masia d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta rectangular, format per planta baixa, dos pisos i coberta a dues vessants, amb cornisa catalana amb ràfec de tres filades de rajoles. Destaca la portalada d'arc de mig punt, adovellada amb pedra granítica. La resta d'obertures són envoltades amb carreus escairats així com les cantonades, i les finestres tenen els brancals i l'ampit de pedra monolítica. Hi ha tres finestres per planta, totes rectangulars menys una porta a la planta baixa amb arc rebaixat. La finestra central, situada al primer pis porta la inscripció a la llinda de “Pera Pascol me fecit any 1670”. Es visible el sobreeixidor de l'aiguamans de la sala del primer pis, situat al damunt de la porta principal.
A la façana es conserven les antigues plaques de ceràmica que identificaven la casa, són tres i porten les inscripcions següents : “Prova de Gerona Parte de Sta. Coloma de Farners, Pueblo de Arbucias”; “Cuartel de Levante” i el número “I” en una altra de més petita. També podem observar les restes d'un rellotge de sol, a la part superior esquerra, el qual es troba esgrafiat a la paret deixant llegir la data de 1798. Se'n conserva un altre, més malmès, a l'extrem de la façana lateral dreta.
Adossada a aquesta façana dreta, hi ha un altre cos, d'una sola planta amb coberta a dues vessants i caiguda a la façana, que corresponia a les quadres i al cobert. Actualment s'utilitza com a magatzem de la maquinària agrícola, i on hi ha gallines i conills. Però es troba en mal estat, ja que part de la teulada s'ha enfonsat. En una de les finestres d'aquest cos adossat hi ha una inscripció a la llinda amb l'any 1657.
A l'interior l'estructura es manté, fins i tot els forjats i les bigues de fusta. La cuina també és l'original de rajol. Pràcticament no s'ha reformat res. El paviment de la sala central, és emporlanat.

## Història

Apareix documentat per primera vegada al 1562. Més tard, la masia està documentada en el Cadastre de 1743 i de 1800, i seguidament en el llistat de les cases de pagès del rector de la parròquia del 1826.
Ens apareix en el mapa de Juli Serra de 1890.
Pel que fa en el padró d'habitants de 1883 apareix habitada per la família troncal de set membres i s'esmenta la masoveria amb una família de nou persones. En les dades del padró de 1940 hi consta una família de vuit membres.
En l'amillarament de 1935 Josep Mª Pasqual Rodó declara els límits dels masos Pasqual i Casanova: a orient amb terres del mas Pol i Joaquim Dalmau, a migdia amb Joaquim Dalmau i els masos Morer i Josep Vilar, a ponent amb terrenys de Concepció Dalmau Camps, i a nord amb la mateixa.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Can Pasqual». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Can Romagós

Can Romagós és una casa de Celrà (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de planta rectangular amb baixos, pis i golfes. Presenta tres façanes exteriors i una paret mitjanera. Murs portants amb carreus ben tallats i units amb morter marcant juntes. Porta amb arc de mig punt i 19 dovelles. Les obertures són totes emmarcades amb carreus de pedra. Les llindes són planes i presenten decoracions florals triangulars d'inspiració gòtica. Hi ha un balcó amb barana de ferro forjat presumiblement del segle xix. A la façana posterior hi ha una finestra transformada en balconera amb una inscripció i datada l'any 1579. La façana lateral presenta elements propis del segle xix. La part superior és rematada amb una barana d'inspiració romàntica pròpia del segle xix.

## Referències

* ↑ «Can Romagós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Pierre Heuzey

Pierre Heuzey (París, 5 de març del 1875 - París, 17 de juny del 1910) va ser un polític francès.

## Biografia

Net de Charles Lecomte (diputat per Mayenne del 1876 al 1877, i del 1878 al 1885), germà gran de Charles Heuzey (futur diputat de la Nièvre pel període 1910-1914) i cosí de Louis Heuzey (futur diputat per Mayenne del 1898 al 1901, i fill del prestigiós arqueòleg Léon Alexandre Heuzey), Pierre Heuzey es dedicà a la política. De família de propietaris, després de fer la carrera de dret obtingué el nomenament de conseller de districte, i el 1901 va ser elegit conseller general de la Mayenne en representació del cantó de Sainte-Suzanne.
En morir sobtadament el seu germà Louis, optà a substituir-lo a la l'Cambra dels Diputats en la representació del departament de la Mayenne, i a tal finalitat es presentà a l'elecció parcial que es feu el 28 de juliol del 1901 a la segona circumscripció de Laval; obtingué 5.420 vots per 4.691 del seu oponent, Gaultier de Vaucenay. A les legislatives de 27 d'abril del 1902, però, fou superat per Maurice Dutreil (5.586 vots contra 5.464).
Heuzey es presentà novament el 24 d'abril del 1910, aquesta vegada per la circumscripció de Château-Chinon del departament de la Nièvre. S'enfrontà al veterà diputat sortint, Jean Chandioux (membre de l'Assemblea Nacional des del 1893), i el superà per 7.941 vots contra 7.677 del rival; Chandioux presentà una reclamació, que no tingué fruit. Pierre Heuzey s'inscrigué a la Unió Progressista, però pogué seure poc a l'escó: la sessió parlamentària s'obrí l'1 de juny del 1910, i un accident li llevà la vida el 17 del mateix més. En morir era advocat davant del tribunal d'apel·lació de París i conseller del districte de Château-Chinon. El lloc que deixà buit a la Cambra l'ocupà el seu germà Charles en l'elecció parcial, del 4 de setembre següent.

## Referències

* ↑ «Fitxa de Pierre Heuzey, al web de l'Assemblea Nacional francesa» (en francès). [Consulta: 1r juliol 2015].
* ↑ «Séance du 19 Aout 1901». A: Procès-verbal des déliberations du Conseil Général de la Mayenne et rapport du préfet. Laval: L. Barnéoud & Cie, 1901, p. 433.
* ↑ «Chronologie française». Revue politique & parlementaire, tome XXIX, nº 86, Aôut 1901, pàg. 430.
* ↑ «Mort de M. Heuzey». La Presse, 19-06-1910, pàg. 1.
* ↑ «Election législative du 4 septembre». Gazette du Village, 11-09-1910, pàg. 578.
# Malvik

Malvik és un municipi situat al comtat de Trøndelag, Noruega. Té 13.738 habitants (2016) i té una superfície de 168.54 km².

## Informació general

Malvik s'establí el 1891. El municipi l'han adherit en dues ocasions en d'altres de més petits.

### Nom

El topònim Malvik (nòrdic antic: Manvík) era originalment el nom d'una granja, que després es convertí en el nom del municipi. El primer element "man" significa "cabellera", referint-se a la cresta de la muntanya que hi ha darrere la granja. (el mot primitiu -man, que significa "cabellera" és un nom comú de moltes muntanyes de Noruega, on la forma de la muntanya es compara amb la crinera d'un cavall). L'últim element (nòrdic antic: Vík) és idèntic a la paraula vik, que significa "entrada".

### Escut

L'escut de Malvik és de temps relativament moderns. Se'ls va concedir el 23 de juliol de 1928. L'escut mostra un gall fer, símbol de riquesa natural de la zona.

### Esglésies

Malvik té tres esglésies, totes construïdes entre els segles xix i x.

## Geografia

Malvik està situat a l'est de Trondheim, la ciutat més gran del comptat (i una de les més grans de Noruega). Moltes persones de Malvik treballen a Trondheim, si bé hi ha una indústria local a Malvik.
Al nord de Malvik hi ha la riba del fiord de Trondheim, i és en aquest llarg tram costaner on hi viu la gran majoria de la població, i on hi ha les escoles i els lloc de treball. El centre municipal és Hommelvik, situat a uns 25 quilòmetres a l'est de Trondheim, que des de sempre ha estat el lloc més industrialitzat i el lloc on hi ha tot, si bé les últimes dècades altres àrees del municipi també en crescut notablement.
El sud del municipi es compon majoritàriament de zones agrícoles i forestals, amb moltes zones atractives per practicar senderisme i esquí de fons. El llac Jonsvatnet es troba a la frontera occidental del municipi.

## Referències

* ↑ «Població l'1 de gener de 2016. Tot el país, comtats i municipis» (en anglès). Oficina Central d'Estadístiques de Noruega. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ Jukvam, Dag. "Historisk oversikt over endringer i kommune- og fylkesinndelingen" (en noruec). Statistisk sentralbyrå, 1999.
* ↑ Rygh, Oluf. Søndre Trondhjems amt (en noruec). Kristiania, Norge: W. C. Fabritius & sønners bogtrikkeri.. Sør-Trøndelag: Norske gaardnavne, 1901, p. 356.
* ↑ «Nye kommunevåbener i Norden» (en noruec). Norske Kommunevåpen, 1990. [Consulta: 26 octubre 2008].