OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caracarà gorjablanc

El caracarà gorjablanc (Phalcoboenus albogularis) és una espècie d'ocell de la família dels falcònids (Falconidae) que habita zones obertes i de bosc als vessants dels Andes, des del centre de Xile i oest de l'Argentina, cap al sud fins a la Terra del Foc. El seu estat de conservació es considera de risc mínim.

## Referències

* ↑ Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d’Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia. «caracarà gorjablanc». Diccionari dels ocells del món. TERMCAT. [Consulta: 29 agost 2022].
* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 353. ISBN 978-84-16728-37-4.
* ↑ «Seriemas, falcons». IOC World Bird List Version 12.2. International Ornithologists' Union, 01-07-2022.
* ↑ BirdLife International. «White-throated Caracara. Phalcoboenus albogularis» (en anglès). Llista Vermella d'Espècies Amenaçades de la UICN. Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2016. [Consulta: 29 agost 2022].
# Garrigues (Comarca occitana)

Les Gàrrigues (en occità Garrigas; en francès Garrigues) són un Parçan o comarca d'Occitània situada al Llenguadoc. També és considerada una regió natural de França.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, les Gàrrigues estarien ubicades a la regió del Llenguadoc, subregió del Baix Llenguadoc.
Oficialment, les comunes de les Gàrrigues estan vinculades administrativament i situades al centre i nord-est del departament francès del Gard.
Tot i que el parçan està històricament situat al Llenguadoc, presenta influències provençals en la dialectalització més perceptible i accentuada a les localitats més properes al Roine.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# OrbytTV

OrbytTV (anteriorment Mundo Interactivo) va ser un canal de TDT propietat d'Unidad Editorial. Va començar a sintonitzar-se des del 1r de març de 2011 amb un bucle promocional sense previsió de l'inici de les seves emissions. Les seves emissions van cessar el 4 d'agost de 2014. Mai no va arribar a emetre cap programa més enllà del bucle de prova.

## Història

Es va tractar d'un canal HbbTV, és a dir, televisió interactiva, que va començar les seves emissions el 1r de març de 2011 sota el nom de Mundo Interactivo. Durant tres mesos, aquest canal va emetre una sèrie de bucles que no proporcionava molta informació sobre quina mena d'interactivitat o servei s'oferiria, però ja al juny de 2011 es van començar a oferir continguts interactius en proves, com ara, tràilers de cinema, documentals (del canal The Biography Channel), dibuixos animats, gastronomia (del Canal Cocina), reportatges (de TCM), música i altres continguts a la carta. Així i tot, aquests continguts no podien veure's tret que el terminal/descodificador disposés de tecnologia HbbTV.
A la fi de l'any, el 21 de desembre de 2012, Mundo Interactivo va modificar el bucle promocional indicant que el canal podia veure's amb els aparells d'emissió comercialitzats per Orbyt, quiosc virtual d'Unidad Editorial. Així, al gener de 2013 el canal va passar a denominar-se OrbytTV.
Finalment, després de tres anys i cinc mesos, el 4 d'agost de 2014, OrbytTV va cessar les seves emissions. Això es va deure a una demanda per part de l'empresa Infraestructuras y Gestión 2002, la qual considerava il·legal un dels seus dos canals de televisió, ja que tots dos estaven llogats i únicament es pot llogar la meitat del múltiplex, així com el servei interactiu OrbytTV.
El 26 d'octubre de 2014, amb l'alliberament de les freqüències de la TDT, aquest mateix canal va tornar sota la denominació "SoyInteractivo", que va tornar a emetre un bucle les 24 hores al dia. Aquest va desaparèixer al poc temps.

## Referències

* ↑ Mundo Interactivo, nuevo canal TDT
* ↑ «Orbyt Internet Televisión». Arxivat de l'original el 7 de diciembre de 2012. [Consulta: 4 enero 2013].
* ↑ Unidad Editorial se enfrenta a una demanda de Infraestructuras y Gestión 2002
# Sant Esteve de Vilademí

Sant Esteve de Vilademí és una obra del poble de Vilademí, al municipi de Vilademuls (Pla de l'Estany), protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

L'església primitiva, que devia ser romànica del segle XII-XIII, va ser profundament transformada el segle xviii, aprofitant elements de l'antiga església. La façana actual és barroca amb una fornícula sobre la portada. A la llinda hi ha la inscripció: "Caritas me fecit 1779". Les restes de construcció medieval només són visibles als murs laterals de la nau i a la façana de ponent, on es poden observar carreus ben escairats col·locats en filades uniformes. També conserva de l'obra romànica una finestra de doble biaix amb arc de mig punt situada a la part superior del mur de migdia.
Interior. L'interior és adornat amb motllures d'escaiola. Del mateix material són els retaules de les capelles laterals amb columnes i frontons de tipus neoclàssic. Les imatges són posteriors al 1939 i no tenen un valor artístic especial.
(www.vilademuls.cat)

## Referències

* 1 2 3 «Sant Esteve de Vilademí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 agost 2021].
# Casa Senyorial d'Ozolmuiza

La Casa Senyorial d'Ozolmuiža (en letó: Ozolmuižas kungu māja) a la regió històrica de Vidzeme, al municipi d'Aloja del nord de Letònia.
La mansió mostra una arquitectura del classicisme i va ser construïda per al comte Johann George von Mellinn a la fi del segle xviii. A partir de 1952 es trobava en ella l'escola agrícola Ozoli, però des de 1993 l'edifici allotja l'escola primària Ozolmuiža.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# (967) Helionape

(967) Helionape és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides descobert per Wilhelm Heinrich Walter Baade des de l'observatori d'Hamburg-Bergedorf, a l'Alemanya, el 9 de novembre de 1921.
Helionape forma part de la família asteroidal de Flora.
Helionape es va designar inicialment com 1921 KV. Més endavant, va ser anomenat en honor de l'actor alemany Adolf Ritter von Sonnenthal (1834-1909), a partir d'una traducció al grec dels components del seu cognom.
Helionape està situat a una distància mitjana de 2,225 ua del Sol, i pot apropar-se fins a 1,849 ua. S'estima que té un diàmetre de 11,97 ± 1,0 km. Té una excentricitat de 0,1688 i una inclinació orbital de 5,415°. Completa una òrbita al voltant del Sol 1.212 dies. La seva distància mínima d'intersecció de l'òrbita terrestre és de 0,842931 ua. El seu T$_J$ és de 3,622.
Les observacions fotomètriques recollides d'aquest asteroide mostren un període de rotació de 3,234 hores, amb una variació de lluentor de 11,8 de magnitud absoluta.

## Referències

* ↑ Hirayama, Kiyotsugu «Families of Asteroids. Second Paper» (en anglès). Japanese Journal of Astronomy and Geophysics, 5, 1927, pàg. 137-166 [Consulta: 13 agost 2015].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* 1 2 JPL Small-Body Database

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Enllaços externs

* «(967) Helionape» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 13 juny 2015].
# Habitatge a l'avinguda Àngel Guimerà, 217 (Cardedeu)

L'Habitatge a l'avinguda Àngel Guimerà, 217 és una obra noucentista de Cardedeu (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de tipologia ciutat-jardí amb dues plantes (una d'elles com a golfa). La coberta és a dues vessants de teula àrab. Els capcers són curvilinis en un estil barroquitzant. Les finestres són de llinda plana amb esgrafiats als llindars. Té un porxo d'accés cobert de teula àrab als vessants. Les façanes són estucades en blanc. La tanca és feta en material d'obra i reixat.

## Història

Als anys 30 del segle XX hi ha una gran activitat constructiva a la vila de Cardedeu, centrada sobretot a l'avinguda d'Àngel Guimerà Raspall, que continua essent l'arquitecte municipal es l'encarregat de fer una gran part de les obres que es basteixen en aquesta època. Es tracta de cases, la majoria per estiueig, continuant la tònica que començà a finals de segle passat i que fan de Cardedeu una vila d'estiu per excel·lència.

## Referències

* 1 2 «Habitatge a l'avinguda Àngel Guimerà, 217». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].
# Charax leucometopon

Charax leucometopon és una espècie de peix de la família dels caràcids i de l'ordre dels caraciformes.

## Referències

* ↑ Scopoli J. A. 1777. Introductio ad historiam naturalem, sistens genera lapidum, plantarum et animalium hactenus detecta, caracteribus essentialibus donata, in tribus divisa, subinde ad leges naturae. Prague. Introd. Hist. Nat.. i-x + 1-506.
* ↑ BioLib (anglès)

## Bibliografia

* Eschmeyer, W. N. Genera of Recent Fishes (en anglès). iii + 697. Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1990. ISBN 0-940228-23-8.
* Eschmeyer, W. N. Catalog of Fishes (en anglès). Acadèmia de les Ciències de Califòrnia, 1998. ISBN 978-0-940228-47-4.
* Géry, J. 1977. Characoids of the world. T.F.H. Publications, Inc., Nova Jersey. 672 p.
* Helfman, G., B. Collette i D. Facey: The Diversity of Fishes. Blackwell Science, Malden, Massachusetts (Estats Units), 1997. ISBN 1-4051-2494-6.
* Lima, F.C.T., L.R. Malabarba, P.A. Buckup, J.F. Pezzi da Silva, R.P. Vari, A. Harold, R. Benine, O.T. Oyakawa, C.S. Pavanelli, N.A. Menezes, C.A.S. Lucena, M.C.S.L. Malabarba, Z.M.S. Lucena, R.E. Reis, F. Langeani, L. Cassati i V.A. Bertaco 2003. Genera Incertae sedis in Characidae. p. 106-168. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Lucena, C.A.S. i N.A. Menezes 2003. Subfamily Characinae (Characins, tetras). p. 200-208. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Mills, D. i G. Vevers 1989. The Tetra encyclopedia of freshwater tropical aquarium fishes. Tetra Press, Nova Jersey. 208 p.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 4a edició. Wiley, 2006. ISBN 978-0471250319.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cal Serrano (Fondarella)

Cal Serrano era una obra de Fondarella (Pla d'Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casal entre mitgeres de considerables proporcions, ubicat en un carrer important de la població, tocant a Cal Renyé i Cal Combelles; per tant, a prop del que havia estat el Castell. Les seves pedres assenyalaven l'esplendor d'altres temps: els ampits eren motllurats i les cantonades rematades per grans carreus ben escairats.
Constava de planta baixa, pis i golfes.

## Història

Segons notes facilitades per l'arxiver municipal, Cal Serrano era una casa pairal forta de finals del segle xvii. Provenien del Palau d'Anglesola. La construcció d'aquest edifici per les reformes i els enderrocs de portals de la vila està datada al segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Serrano». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 agost 2021].
# Casa Senyorial de Vecbebri

La Casa Senyorial de Vecbebri (en letó: Vecbebru muižas pils; en alemany: Alt-Bewershof) a la regió històrica de Vidzeme, a la parròquia de Bebri del municipi de Koknese del nord de Letònia.

## Història

Va ser construïda durant la primera meitat del segle xix en estil classicisme. Severament danyada per un incendi el 1905, la mansió va ser posteriorment restaurada sota la supervisió de l'arquitecte Vilhelms Bokslafs. Es va convertir en un edifici escolar el 1922.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Casa Don Pedro

La casa Don Pedro és un edifici a la vila d'Horta de Sant Joan (Terra Alta) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Aquest edifici pertany a una de les famílies més influents i benestants d'Horta. Sobre la porta d'arc apuntat que dona a la plaça Sant Salvador hi va haver, en temps passat, una capella propietat de la família. Hi va existir fins a la Guerra Civil de 1936-1939. Fa uns anys es va rehabilitar interiorment i exteriorment. Es van millorar les façanes, sobretot la nord-est i la nord-oest, que es van netejar i arrebossar de nou.

## Arquitectura

És un edifici d'estil renaixentista-barroc en força bon estat de conservació, tant interior com exterior. És una construcció disposada en testera de planta irregular però amb tres parts ben acotades. Consta de planta baixa, dues plantes i planta golfa i és coberta a un vessant de teula.
L'accés principal és entre mitgeres i ubicat a la façana que dona a la plaça Sant Salvador d'Horta. La façana és ben ordenada, amb obertures simètriques i alineades a les plantes superiors: finestrals, balcons senzills i ulls de bou el·líptics a la part superior.
Un sector de planta gairebé triangular és disposat en testera amb façana al carrer Bonaire i a la plaça Sant Salvador d'Horta. És cobert a un vessant de teula i és força reformat.
La façana posterior, que dona al carrer Medi Natural, presenta uns porxos coberts amb arcs rebaixats sostinguts per pilars quadrats, de carreu i amb motllures a manera de petits capitells. La cornisa sota el ràfec de la teulada és de rajola, amb bandes sobreposades en forma de ziga-zaga i dents de serra.

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Horta de Sant Joan

## Notes

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Don Pedro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Encelia canescens

Encelia canescens és una espècie de planta de la família de les Asteràcies.

## Distribució

Creix espontàniament a Xile fins als 2.000 m d'altitud als Andes, i a Perú i Bolívia a les valls altes andines fins als 3.500 msnm.

## Descripció

Petit arbust perenne amb moltes branques, que aconsegueix arribar a mesurar fins a 80 cm d'alçada. Tiges estriat-solcades, fullatge de color variable, de verd a cendra. Fulles de color verd pàl·lid, alternes, oblongues, de 3 a 7 cm de longitud x 0,7 a 2 cm d'ample, llargament peciolades, glabres o pubescents en ambdues cares. Inflorescències en capítols terminals, amb des de 8 a 14 pètals de color groc en margarida, amb el centre marró fosc. Flors hermafrodites, on cada flor té 5 estams i un pistil amb estigma bífid. El fruit és un aqueni pubescent de 5 mm de longitud.

## Usos

La medicina tradicional li atribueix a la decocció de les fulles diverses propietats; amb una mica de mel es fa servir per a tractar malalties pulmonars; asserenada i en dejú es pren per alleujar la icterícia i amb les tiges com diürètic i per alleujar el dolor estomacal. La infusió de les fulles i tiges s'usa per intentar regularitzar el flux menstrual. les fulles fresques o la resina es masteguen per blanquejar les dents. Les arrels pletes s'apliquen a les picades de serps i altres animals.
S'utilitza com a planta ornamental, a causa de la seva llarga floració.

## Referències

* ↑ «Encelia canescens» a EOL. Data consulta: 18 de juny de 2014.
* 1 2 Coronilla de fraile; ChileFlora.
* 1 2 Girault, Louis (1987) Kallawaya, curanderos itinerantes de los Andes: 785. UNICEF - OPS - OMS. La Paz: Quipus, p. 454-455.
* 1 2 Encelia canescens; Enciclopedia de la Flora Chilena.

## Bibliografia

* Brako, L. & J. L. Zarucchi. (editors) 1993. Catalogue of the Flowering Plants and Gymnosperms of Peru. Monogr. Syst. Bot. Missouri Bot. Gard. 45: i–xl, 1–1286.
# Puigllat (Muntanyola)

Puigllat és una masia de Muntanyola (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de grans dimensions que forma un cos unitari. Es de planta rectangular amb el carener perpendicular a la façana, que és orientada a llevant. Té un portal rectangular la data del qual és il·legible. Consta de planta baixa i primer pis; a la part dreta hi ha un cos afegit de planta rectangular. Al davant de la lliça de la casa hi ha un cobert sostingut per contraforts. Malgrat la unitat de la casa pels carreus i tipus de construcció observem una ampliació lateral. A la part nord hi ha un balcó.
A la part posterior, annexionat a través d'una mena de túnel hi ha un altre cos.

## Història

El mas es troba registrat al fogatge de 1553 de la parròquia i terme de Muntanyola; apareix com a "Puiglar".

## Referències

* 1 2 3 «Puigllat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 agost 2021].
# Casa Senyorial de Ungurmuiža

La Casa Senyorial de Ungurmuiža (en letó: Ungurmuižas kungu māja) a la regió històrica de Vidzeme, al municipi de Pārgauja del nord de Letònia.

## Història

La finca s'anomena així per la família von Ungern, que eren els propietaris abans de la meitat del segle xvii. La mansió va ser construïda el 1731-1732 en estil barroc per al propietari, el tinent general Freiherr von Balthasar Campenhausen. La família von Campenhausen va ser propietària de la finca des de 1728 a 1939. Ungurmuiža no va ser nacionalitzada en les reformes agràries letones de la dècada de 1920.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Molí de Bancells

Molí de Bancells és una obra de Guixers (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Molí en bon estat de conservació situat en un terreny amb pendent i al què es pot accedir a través d'un pont de pedra que creua el riu. Es tracta d'una construcció realitzada amb carreus irregulars, de planta baixa i pis amb coberta a dues aigües, de teules. La façana principal presenta tres obertures a la planta baixa (de pedra), i llistons verticals de fusta al primer pis. Pel que fa a les obertures de la planta baixa, aquestes són dues finestres quadrangulars a banda i banda i una porta d'accés al centre, també quadrangular. En un dels laterals de la casa, el que dona al riu, encara es conserva una boca construïda en pedra, amb un arc en forma quadrangular i adovellat, que permetia l'accés de la canal d'aigua a l'interior del molí.
Hi ha una roda de molí de pedra encastada en una terrassa de rajola situada davant del riu.

## Referències

* 1 2 «Molí de Bancells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 agost 2021].
# Tintinacle

Un tintinacle (del llatí tintinnabulum, campaneta) és una insígnia que la Santa Seu concedeix a aquelles esglésies a les quals eleva a la dignitat de basílica, consistent en un petit campanar que figura a la processó del Corpus Christi i d'altres solemnitats. Juntament amb el conopeu o umbraculum, se situa en l'altar major com a símbol de la dignitat papal i mostra de la unió amb el Romà Pontífex.
Consta d'un estendard amb la imatge del sant titular que remata en la part superior en una campaneta i coronada per la tiara papal i les claus de sant Pere. Algunes confraries de Setmana Santa, residents en basíliques, també porten el tintinacle amb els escuts propis de la germandat en comptes de la imatge del sant. Avui dia, la normativa vigent sobre les basíliques no es pronuncia en cap moment sobre el dret a utilitzar el canopeo i el tintinacle, ja que actualment no existeixen litúrgicament.
A l'edat mitjana, el tintinacle tenia la funció pràctica d'anunciar el poble de Roma la proximitat del papa durant les processons religioses.

## Referències

* ↑ Diccionario enciclopédico popular ilustrado Salvat (1906-1914) (castellà)
* ↑ DDAA. La Gran Enciclopèdia en català Volum 19. Edicions 62, 2004. ISBN 84-297-5447-4.
* ↑ «Las obligaciones del título» (en castellà). diariodesevilla. [Consulta: 18 octubre 2014].

## Vegeu també

* Tintinàbul
* Tintinnabuli

## Enllaços externs

* http://www.pasoyesperanza.com/museo/ajuarbasilica/tintinabulo.html Arxivat 2013-04-04 a Wayback Machine.
* http://www.ourladyofvictory.org/Basilica/papal.html Arxivat 2012-05-10 a Wayback Machine.
* Church's 'rich history' reflected in insignia.(anglès) Arxivat 2014-04-22 a Wayback Machine.
# Casa Senyorial de Vecgulbene

La Casa senyorial de Vecgulbene (en letó, Vecgulbenes muižas pils) es troba a la regió històrica de Vidzeme, a Gulbene del nord de Letònia.
La casa senyorial tenia dos edificis principals: El Palau Vermell (en letó, Sarkanā pils) i el Palau Blanc (en letó, Balta pils).
* Palau Blanc
* Palau Vermell

## Referències

* ↑ Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó, anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Enllaços externs

* Manor Vecgulbene (White Palace) Arxivat 2012-10-28 a Wayback Machine.
* http://www.pilis.lv/a_pnm/view.php?id=78&prop_id=211 Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
# Cabal cardíac

El cabal cardíac (CC) és el volum de sang bombada pel cor, en particular, pel ventricle esquerre o dret en l'interval de temps d'un minut. Així es pot mesurar, per exemple en dm³/min (= litre/minut). És, a més, la suma combinada de la sortida del ventricle dret i la sortida del ventricle esquerre durant la fase de la sístole del cor. De mitjana, el cabal cardíac en repòs seria 5,6 l/min en l'home i 4,9 l/min per la dona.
Es calcula amb el volum sistòlic o VS i la freqüència cardíaca o FC:
    $CC=VS\times FC$
Volums ventriculars i altres mesures relacionades en un home sa de 70 kg :
| Mesura | Ventricle dret | Ventricle esquerre |
| Volum telediastòlic | 144 ml (± 23 ml) | 142 ml (± 21 ml) |
| Volum telediastòlic/àrea de superfície corporal (mL/m$^2$) | 78 ml/m$^2$ (± 11 ml/m$^2$) | 78 ml/m$^2$ (± 8,8 ml/m$^2$) |
| Volum telesistòlic | 50 ml (± 14 ml) | 47 ml (± 10 ml) |
| Volum telesistòlic/àrea de superfície corporal (mL/m$^2$) | 27 ml/m$^2$ (± 7 ml/m$^2$) | 26 ml/m$^2$ (± 5,1 ml/m$^2$) |
| Volum sistòlic | 94 ml (± 15 ml) | 95 ml (± 14 ml) |
| Volum sistòlic/àrea de superfície corporal (mL/m$^2$) | 51 ml/m$^2$ (± 7 ml/m$^2$) | 52 ml/m$^2$ (± 6,2 ml/m$^2$) |
| Fracció d'ejecció | 66% (± 6%) | 67% (± 4,6%) |
| Ritme cardíac | 60–100 bpm | 60–100 bpm |
| Cabal cardíac | 4,0–8,0 L/minut | 4,0–8,0 L/minut |

## Referències

* ↑ Guyton, Arthur C.; John E. (John Edward). Textbook Of Medical Physiology. 11th. Philadelphia: Elsevier Inc., 2006. ISBN 0-7216-0240-1.
* ↑ OpenStax. «Cardiac Physiology», 06-03-2013. Arxivat de l'original el 6 novembre 2021. [Consulta: 7 abril 2020].
* 1 2 3 4 5 6 7 «Funció sistòlica i diastòlica del ventricular dret de referència normalitzada a l'edat, el gènere i la superfície corporal a partir de la ressonància magnètica cardiovascular de precessió lliure en estat estacionari». European Heart Journal, 27, 12-2006, pàg. 2879–88. DOI: 10,1093/eurheartj/ehl336. PMID: 17088316.
* 1 2 3 4 5 6 7 «Funció sistòlica i diastòlica del ventricular esquerre normalitzat per ressonància magnètica cardiovascular de precessió lliure en estat estacionari». Journal of Cardiovascular Magnetic Resonance, 8, 2006, pàg. 417–426. DOI: 10.1080/10976640600572889. De subscripció o mur de pagament
* 1 2 Els intervals normals de freqüència cardíaca es troben entre els límits més estrets entre la bradicàrdia i la taquicàrdia. Consulteu els articles sobre Bradicàrdia i Taquicàrdia per a límits més detallats.
* 1 2 «Paràmetres hemodinàmics normals – Adult». Edwards Lifesciences LLC, 2009.