OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Félix Dujardin

Félix Dujardin (Tours, 5 d'abril de 1801 - Rennes, 8 d'abril de 1860) fou un dels primers microscopistes de la vida animal. El 1834 va proposar un nou grup d'organismes unicel·lulars denominat Rhizopoda, nom que després va canviar a Protozoa. També va ser qui va refutar al naturalista Christian Gottfried Ehrenberg (1795-1876) el concepte que els organismes microscòpics són similars als animals superiors. El 1835 va descobrir que les cèl·lules no eren buides (com havia determinat Hooke en les seves observacions sobre el suro) sinó que aquestes al seu torn estaven constituïdes per una substància gelatinosa.
En Foraminifera, descriu la substància denominada sarcode; amb la qual neix el nom de protoplasma encunyat per Hugo von Mohl (1805-1872). Dujardin també va ser investigador d'altres invertebrats, fins i tot equinoderms, helmints i cnidaris.

## Obra

* 1824. Demostra l'existència de la cèl·lula en teixit vegetal i animal.
* 1837. Mémoire sur les Couches du sol a Touraine et descriptions des Coquilles de la craie des faluns
* 1841. Histoire naturelle des zoophytes. Infusoires, comprenant la physiologie et la classification de ces animaux, et la manière de les étudier à l'aide du microscope
* 1842. Nouveau manuel de l'observateur au microscope
* 1845. Histoire naturelle des helminthes ou vers intestinaux. xvi, 654 + 15 pp. + Planxes
* 1862. Histoire naturelle des zoophytes échinodermes: comprenant la description des crinoïdes, des ophiurides, des Astérides, des échinides et des holothurides. Librairie encyclopédique de Roret, Paris doi: 10.5962 / bhl.title.10122
* 1850. Mémoire sur le système nerveux des insectes.

## Referències

* ↑ «Félix Dujardin». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Ratpenat d'orelles grogues petit

El ratpenat d'orelles grogues petit (Vampyressa pusilla) és una espècie de ratpenat de la família dels fil·lostòmids. Viu a l'Argentina, el Brasil i Paraguai. El seu hàbitat natural és desconegut com també se'n desconeix si hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.

## Referències

* ↑ Barquez, R.; Diaz, M.. Vampyressa pusilla. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 20 abril 2013.
Espècies vivents de noctilionoïdeus :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Família Mormoopidae :
Família Mystacinidae :
Família Noctilionidae :
Família Phyllostomidae (A..O) :
Família Phyllostomidae (P..Z) :
# Virpur

Virpur fou un estat tributari protegit de l'agència de Kathiawar a la presidència de Bombai. La superfície era de 174 km² i la població el 1901 de 6.152 habitants distribuïda en 13 pobles.
Era estat de quarta classe del Kathiawar i la nissaga reial fou la primera escissió de la nissaga de Nawanagar; el fundador fou Bhanji, segon fill de Jam Vibhoji I de Nawanagar, que va rebre en feu Kalavad i 11 pobles més; el seu fill Bharoji va abandonar Kalavad i es va establir com a subordinat a la thana musulmana de Kharedi i aquí va servir al thanadar per expulsar els khatis i va rebre una part de les terres conquerides; Mokoji, el setè descendent des de Bharoji, va obtenir la possessió de Kharedi, expulsant al thanadar el 1766. Després va conquerir Virpur i altres dos pobles als khatis que s'havien establert a la zona a la dissolució de l'Imperi Mogol, i va formar una taluka amb 13 pobles. Mokaji, setè descendent, va traslladar la capitar a Virpur.

## Llista de thakurs

* 1. Thakur Saheb BHANAJI VIBHAJI
* 2. Thakur Saheb BHARAJI BHANAJI (fill)
* 3. Thakur Saheb HARDHOLJI BHARAJI (fill)
* 4. Thakur Saheb SAHEBJI HARDHOLJI (fill)
* 5. Thakur Saheb MOKAJI I SAHEBJI (fill)
* 6. Thakur Saheb MULUJI I MOKAJI (fill)
* 7. Thakur Saheb JETHIJI MULUJI (fill)
* 8. Thakur Saheb MOKAJI II JETHIJI (Bavaji) (fill)
* 9. Thakur Saheb SURAJI I MOKAJI (fill), era viu el 1813
* 10. Thakur Saheb MULUJI II SURAJI (fill)
* 11. Thakur Saheb SURTANJI MULUJI ?-1864 (fill)
* 12. Thakur Saheb SURAJI II SURTANJI 1864-1918 (fill)
* 13. Thakur Saheb HAMIRSINHJI SURAJI 1918- ? (fill)
* 14. Thakur Saheb DILIPSINHJI HAMIRSINHJIThakur ? -1945 (fill)
* 15. Thakur Saheb NARENDRASINHJI DILIPSINHJI 1945-1948 (fill)

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Trílit

Un trílit és una construcció que consta de dues grans pedres verticals (pals) que suporten una tercera pedra horitzontalment a la part superior (llinda). S'utilitzaren en el context dels monuments megalítics. Els trílits més famosos són els de Stonehenge, a Anglaterra, i els que es troben als temples megalítics de Malta, que són Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.

## Etimologia

La paraula trilithon deriva del grec (en grec: treis, de τρία, tri, i λίθος, lithos, 'pedra', 'tres pedres'); la utilitzà per primera vegada William Stukeley.

## Baalbek

Un grup de tres pedres gegants que jauen horitzontalment, que formen part del podi del temple de Júpiter (Baalbek), al Líban, es denomina «Trilithon», tot i que no s'ajusta a la definició anterior. La ubicació de les construccions megalítiques és al cim d'un pujol de la zona, el Tel Baalbek. Moltes expedicions arqueològiques han excavat el lloc des del s. XIX, sobretot grups alemanys i francesos, i la recerca hi continuà fins al s. XX. Cadascuna d'aquestes pedres té 19 m de llarg, 4,2 metres d'alt, 3,6 metres d'espessor i pesa al voltant 800 tones. La filada de pedra de suport a sota presenta una sèrie de pedres que pesen aproximadament 350 tones i fan 11 m d'ample.
A la pedrera propera, dos blocs de construcció romana, coneguts com la Pedra de la Dona embarassada, i destinats al mateix podi, superen les 1.000 tones. No s'han utilitzat des de la seua extracció en l'antiguitat.

## Altres usos

El terme també s'aplica als grups de tres pedres de les tombes Hunebed dels Països Baixos. Lluny d'Europa i l'Orient Mitjà, un altre famós trílit és l'Haamonga Maui a Tonga, Polinèsia.

## Vegeu també

* Dolmen.
* Arquitectura prehistòrica.

## Notes

* ↑ Adair, Aaron. «Moving the Stones of Baalbek–The Wonders of Roman Engineering». Fleeing Nergal, Seeking Stars. [Consulta: 2 març 2016].
* ↑ Ruprechtsberger, Erwin M. «Vom Steinbruch zum Jupitertempel von Heliopolis/Baalbek (Libanon)». Linzer Archäologische Forschungen, 30, 1999, p. 7–56.
# El Dòmino

El Dòmino és una casa a la vila d'Horta de Sant Joan (Terra Alta) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Interessant edificació medieval que no es conserva en gaire bon estat. Els murs són de carreus de pedra arrebossats posteriorment. La porta d'entrada és d'arc de mig punt adovellat. Al primer pis totes les obertures són balcons, mentre que al segon són finestres allindades. Tots els elements de la façana són disposats amb ordre. Cal destacar els escuts que coronen les llindes dels balcons, així com els ampits de les finestres del segon pis, amb cares humanes i altres elements de tipus geomètric. L'interior conserva una distribució pròpia d'una casa medieval, amb dues cambres principals que donen a les dues façanes i altres dependències reformades. L'escala és d'inclinació peraltada. Fins fa poc conservava un petit altar de fusta treballada, avui perdut. Hom diu que fou residència dels frares durant molts anys.

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Horta de Sant Joan

## Notes

* ↑ «Casa el Dòmino». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Casa Prada

La casa Prada és un edifici a la vila d'Horta de Sant Joan (Terra Alta) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Edifici de planta complexa que ocupa part de dues illes diferents. Dels dos cossos el més gran és anterior, amb un estil que va des del gòtic al barroc. El segon cos, unit al primer per un pas elevat que passa per damunt del carrer Baixa, és d'estil barroc.
El cos principal té dues façanes. La principal, que dona al Carrer del Pintor Picasso, té porta d'arc de mig punt i una primera planta amb balcons coberts per petits dossers de fusta, al damunt d'aquests s'obren les finestres de la golfa. Hi ha un escut sobre la portada principal. La façana posterior, més alta pel desnivell del carrer, té una galeria-balcó de fusta sobre mènsules de pedra i de gran volada. La teulada que els cobreix és actual. Sota els balcons hi ha un seguit de finestres que repeteixen el model de les obertures de la galeria, i al damunt d'aquesta altres finestres més petites tornen a repetir el model. Aquesta façana té una porta d'arc rebaixat. El ràfec de la teulada és fet amb lloses de pedra. Ran de la porta principal s'ha obert una altra porta allindada que ha desvirtuat la composició original de la façana.
L'altre cos, situat en una altra illa, és una torre de planta gairebé quadrada i façana recoberta amb estuc de calç, tot imitant carreus. A la part alta hi ha un seguit d'obertures d'arc de mig punt.

## Notes

* 1 2 3 «Casa Prada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Horta de Sant Joan
# Casa Benitó del Retó

La casa Benitó del Retó és un edifici d'Horta de Sant Joan (Terra Alta) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una construcció de planta sensiblement rectangular en testera amb façana principal al carrer Santa Anna, amb el lateral a pati i posterior delimitant el nucli urbà. L'edificació queda aterrassada acomodant-se al perfil natural del sòl. És un edifici amb estructura tipològica originària de dues crugies transversals arquejades, d'estil renaixentista popular en mitjà estat de conservació general i habitat en l'actualitat. A les dues crugies originàries es van afegir dues crugies més que eixamplen l'edificació nord-est, límit del nucli urbà, acabant en la façana en forma de porxos.
Façana al carrer Santa Anna a base de carreus de pedra ben escairats més o menys regulars a la cantonada i en general a la planta baixa, paredat a la primera planta i fàbrica de maó calat més moderna a la planta primera. Es pot observar encara com antigament la façana estava acabada amb un estesa de morter de calç, avui molt crostat i envellit. Accés mitjançant arc de mig punt lleugerament desplaçat a l'esquerra de la façana, adovellat. Obertures bastant desordenades a les diferents plantes, observant-se algunes de tapiades i algunes de recent creació. Els dos balcons de la planta primera presenten llosanes de pedra amb motllura, igual que l'escopidor de la finestra lateral s'observa encara en mal estat el contorn de la porta d'accés i obertures principals (de planta primera) emblanquinats.

## Referències

* 1 2 «Casa Benitó del Retó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Horta de Sant Joan
# Cal Fontanals (Sant Cugat Sesgarrigues)

Cal Fontanals és una obra de Sant Cugat Sesgarrigues (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa de planta baixa, pis i golfes, de planta quadrangular i coberta a dues vessants, amb el carener paral·lel a la façana. Totes les obertures presenten destacats i treballats amb pedra els elements que les estructuren. La planta baixa compta amb la porta d'entrada, d'arc de mig punt adovellat, una finestra gran i una de petita, ambdues allindades. El primer pis presenta dues finestres petites i una de grans dimensions, totes elles amb llinda, ampit i brancals fets amb carreus. Les golfes tenen dues finestres petites d'arc de mig punt adovellat i fet amb maó. La façana és totalment arrebossada, deixant a la vista els elements estructurals de les obertures.

## Història

Sembla que a l'interior es conserven algunes restes corresponents a la muralla medieval.

## Referències

* 1 2 «Cal Fontanals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Castell de Rocamora

El Castell de Rocamora és una antiga fortificació al terme municipal d'Argençola (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Fortificació de planta rectangular d'uns 5 metres d'amplada i 12 metres de llargada. Actualment només resta en peu 9 metres del mur occidental. És una paret de 90 centímetres de gruix i uns 5 metres d'alçada. El parament és de carreus rectangulars força estrets, poc treballats i units amb morter. A prop del castell hi ha les restes de diversos habitatges. La primera notícia documental d'aquest castell és del testament, de l'any 1031, d'Eremir de Castellet, on es diu que el seu germà Maier senyorejava el castell. La següent notícia es troba l'any 1322, quan l'Infant Joan vengué els castells d'Albarells, Carbasí i Rocamora al prior del monestir de Montserrat.

## Notes

* ↑ «Fortificació de Rocamora». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Ca l'Alsina (l'Espunyola)

Ca l'Alsina és una obra de l'Espunyola (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular estructurada en planta baixa, dos pisos i golfes. La coberta és a dues aigües de teula àrab amb el carener perpendicular a la façana del migdia. Els murs són de carreus de pedra sense treballar units amb morter i després arrebossat. La masia fou construïda vers el segle xvii i ampliada a finals del segle xviii, amb la construcció de l'actual façana que presenta una sortida d'arcs de mig punt suportats amb pilars de secció rectangular, situat a l'eix central dels pisos superiors. Flanquejant les petites galeries, trobem balcons. La porta central és un arc escarser. Al costat i sobretot a la part del darrere hi ha tot d'edificis annexes d'una sola planta.

## Història

L'Alsina és documentada des del segle xvi i consta en el fogatge de 1553, Andreu Alsina. La família encara conserva el mateix llinatge. La masia pertany al terme parroquial de Sant Pere de l'Esglesiola.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Alsina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Cal Menso

Cal Menso és una obra de les Borges Blanques (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta baixa i dos pisos més. La façana principal té una tribuna al centre amb balustres que fan de balcó per al balcó del pis superior; està flanquejada per dos balcons correguts. Al segon pis hi ha tres balcons més. El remat superior és una cornisa i a sobre una balcó balustrat que amaga el sostre de teules. Aquesta façana és modernista, decorada amb ornamentacions florals de garlandes a la part superior de les finestres, resulta interessant, ja que fins avui no ha sofert alteracions respecte a l'edifici primitiu. La resta està arrebossada, reservant l'ús de la pedra per a llocs puntuals.
Els baixos si que han patit diverses modificacions, ja que tenen usos comercials. Actualment es veuen els grans carreus ben escairats que els formen. Aquesta façana principal és la que dona a la plaça de la Constitució tot i que també en té una que dona al petit carrer sense sortida del darrere.

## Història

La casa té dues façanes, la principal de la plaça de la Constitució ha estat datada el 1627 i a l'altre hi havia l'anomenat portal del Rosselló, enderrocat a principis de segle.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Menso». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Mare de Déu dels Dolors de les Borges Blanques

La Mare de Déu dels Dolors és un temple al nucli de les Borges Blanques (les Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Temple més antic de la ciutat, avui en desús, funcionava com a capella de l'hospital.

## Arquitectura

Popularment coneguda com a capelleta, és de planta quasi quadrada i es dedicà a la Verge dels Dolors. S'estructura en una nau única coberta amb volta de canó. Tot l'interior està enguixat tot i que a la façana si que es veu la pedra, carreus ben escairats de grans dimensions.
És un edifici auster, de dimensions reduïdes on destaca per la façana, d'estil neoclàssic. La imatge titular està col·locada a una capelleta a la que s'hi pot accedir per unes escales laterals. L'edifici tenia força humitat, tot i que a principis dels noranta es sanejà i pintà, ja que es trobava abandonada. No hi ha consens sobre la datació ni tampoc en el seu estil, ja que si bé hom l'ha catalogada de barroca, compta amb elements d'altres estils. La professora d'art Maria del Carme Benet opina sobre aquest punt que "a la Capelleta s'alternen de manera discreta, el gòtic, el barroc i la tendència neoclàssica de les diferents èpoques".

## Història

Sobre el seu origen no hi ha constància escrita però s'ha conservat una dada si més no orientativa, és el testament de Maria de Sanahuja. Datat el 20 de novembre de 1303, disposà la construcció d'un hospital per a pobres i peregrins. Aquest es construeix entre 1306 i 1340. El 1342 el nebot de Maria Sanahuja, de nom Pere, dona 40.000 sous, una fortuna per l'època, per a l'edifici i d'altres llegats a favor de la parròquia.
Hom situa la capelleta en aquell període més o menys, ja que aleshores tot hospital comptava amb una, encara que no hi hagi constància documental. Per raons desconegudes fou el recinte fou destruït i només se'n salvà el temple.
A la llinda de la porta hi consta la data de 1734, possiblement la data de finalització de les obres. Abans pel dia de corpus el carrer Hospital s'adornava amb catifes de flors i a la capella hi havia el monument al santíssim. Avui resta tancada al culte.
A finals dels vuitanta, possiblement el 1988 o 1989, es restaurà la façana i s'optà per deixar la pedra vista. Es refeu el frontó triangular que hi havia en origen.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «CAPELLA DE LA MARE DE DÉU DELS DOLORS». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2015].
# Pont del Molí de l'Om

El pont del Molí de l'Om és un pont d'Ulldecona (Montsià) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Pont format per sis arcades, una de més petita a la banda catalana i quatre iguals al costat valencià, salvant el desnivell del vessant. Hi ha una arcada més gran que uneix banda i banda del riu. En aquest punt el riu forma un petit congost, implicant que les bases de l'arc descansin directament sobre la roca; l'intradós de l'arc té uns dos metres. L'aparell és de maçoneria, de pedres petites, amb carreus a la base. Els arcs estan fets a base de lloses de pedra col·locades a manera de dovelles. Entre arc i arc, i a banda i banda, hi ha un contrafort de tipus triangular fet de maçoneria, de pedra petita, i carreus escairats en el vèrtex. L'interior de l'arc està fet amb lloses de pedra i roca tosca. Les baranes del camí que passa per sobre o bé han desaparegut o bé han estat modificades.

## Història

Rep el nom de l'antic molí de l'Om, situat al seu costat per la banda catalana. Aquest molí fariner es troba a prop del barri Castell, lloc on normalment han estat els molins d'Ulldecona. Aquest fou comprat per uns alemanys a mitjans del segle XX i van renovar-lo com a segona residència. El pont ha estat consolidat. El camí que passa per sobre uneix el molí i voltants amb els afores de Sant Rafel.

## Referències

* 1 2 «Pont del Molí de l'Om». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Vegeu també

* Pont Vell de les Cases del Riu
* Pont del Molí de la Roca
* Pont de l'Olivar (Ulldecona)
* Pont de les Caixetes (Ulldecona)
# Porxos de Flix

Els Porxos de Flix és una obra de Flix (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Estan situats dins del nucli urbà de la vila de Flix, al bell mig del nucli antic, un tram situat a la banda sud de la plaça Major i l'altre a la banda de ponent del carrer Major.

## Descripció

Es tracta de dos trams coberts independents, formats per diverses arcades.
El tram del carrer Major està format per nou arcs adovellats més l'arc de tancament, situat al carrer València i restituït. Els quatre arcs situats a la part septentrional del tram són rebaixats mentre que la resta són de mig punt. Tots els arcs es recolzen damunt pilars quadrats bastits amb carreus de pedra ben desbastats, alguns amb les impostes motllurades. A l'interior, el sostre és pla i està format per un embigat de fusta. El tram situat a la plaça Major consta de cinc arcs rebaixats adovellats, un d'ells orientat al carrer Gombau. Aquests arcs també es recolzen damunt pilars de secció quadrada, bastits en carreus de pedra ben desbastats, i el passadís interior està cobert per un sostre embigat de fusta, de la mateixa manera que els del carrer Major.

## Referències

* 1 2 «Porxos de Flix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Ca Mateu Escolà

Ca Mateu Escolà és un edifici de la Palma d'Ebre (Ribera d'Ebre) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat dins del nucli urbà de la població de la Palma d'Ebre, formant cantonada entre el carrer Major i el de les Escoles.

## Descripció

És un gran casal recentment rehabilitat de planta rectangular, amb la coberta de teula de dues vessants i distribuït en planta baixa, dos pisos i golfes. La façana principal presenta un portal d'accés de mig punt adovellat amb els brancals bastits amb carreus desbastats. La clau està gravada amb la inscripció "AVE MARIA 1778" dins d'una orla decorada. La resta d'obertures de la construcció són rectangulars i la majoria han estat rehabilitades, tot i que també n'hi ha de nova planta. L'interior, encara en procés de rehabilitació, està completament reformat. Els forjats han estat restituïts i les parets de tàpia originals també. La construcció està arrebossada i pintada.

## Història

És un edifici construït vers el 1778, tal como ho testimonia la data que presideix la llinda de la porta principal. Fins a l'any 1984, l'interior presentava una escala de cargol. També es conservaven les portes primitives amb els corresponents ferros forjats. L'any 2009 es va endegar un projecte de rehabilitació de l'edifici per poder distribuir a l'interior una biblioteca, una videoteca, un telecentre, un casal d'avis i un consultori mèdic a l'interior, a més de l'escola d'educació infantil primària 1 d'Abril que ja hi existia prèviament a les obres. En el moment d'acabar aquest inventari encara no s'havia inaugurat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Ca Mateu Escolà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].

## Enllaços externs

* «Ca Mateu Escolà». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.