OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Circuit LC

Un circuit LC o circuit ressonant és un circuit format per una bobina L i un condensador C. En circuit LC hi ha una freqüència per la qual es produeix un fenomen de ressonància elèctrica, a la qual es diu freqüència de ressonància, per la qual la reactància inductiva és igual a la reactància capacitiva ($X_{C}=X_{L}\,\ !$). Per tant, la impedància serà mínima i igual a la resistència òhmica. Això també equival a dir, que el circuit estarà en fase.

## Anàlisi

En un circuit ressonant, la impedància total vindrà donada per:
$Z=\ sqrt{R^{2}+(X_{L}-X_{C})^{2}}\,\ !$ i sent, $X_{L}=X_{C}\,\ !$, llavors $Z=\ sqrt{R^{2}}\,\ !$, i així $Z=R\,\ !$
En l'estat de ressonància elèctrica, en ser la impedància mínima, la intensitat eficaç del corrent serà màxima. Simultàniament, la diferència de potencial o tensió elèctrica corresponent a $X_{C}\,\ !$ i $X_{L}\,\ !$, té valors màxims iguals.
Una altra característica dels circuits ressonants és que l'energia alliberada per un element reactiu (inductor o capacitor) és exactament igual a l'absorbida per l'altre. És a dir, durant la primera meitat d'un cicle d'entrada l'inductor absorbeix tota l'energia alliberada pel condensador, i durant la segona meitat del cicle el capacitor torna a capturar l'energia provinent de l'inductor. És precisament aquesta condició "oscil·latòria" que es coneix com a ressonància, i la freqüència en què aquesta condició es dona s'anomena freqüència ressonant.
Els circuits ressonants són especialment útils quan es vol fer "sintonitzadors" o "tuners", en els quals es vol donar prou potència a només una freqüència dins d'un espectre. Per exemple quan sintonitzem una emissora de ràdio en el nostre receptor el que s'ha produït és una condició de ressonància per a la freqüència central d'aquesta ràdio-emissora. En el cas dels receptors de ràdio comercials tenen un circuit ressonant "ajustable" per poder seleccionar la freqüència ressonant adequada. En les emissores d'FM els rangs de freqüència varien entre 88 i 108 MHz

## Tipus de circuits ressonants
### RLC Sèrie

$Z(j\ omega)=\ R+j\ omegaL+1/(j\ omegaC)\,\ !$
$\ omega_{0}=\ 1/\ sqrt{LC}\,\ !$
$Q=\ L\ omega_{0}/R\,\ !$

### RLC paral·lel

$I(j\ omega)=\ 1/R+1/(j\ omegaL)+j\ omegaC\,\ !$
$\ omega_{0}=\ 1/\ sqrt{LC}\,\ !$
$Q=\ R/(L\ omega_{0})\,\ !$

### Variable $\ omega$

La variable $\ omega$ és equivalent al producte del cicle complet en radians (2 · $\ pi$) i la freqüència (f).
$\ omega=2\ pif\,\;$

## Vegeu també

* Ressonància elèctrica
* Factor de qualitat
# Centè (moneda)

El centè o centé va ser una antiga moneda castellana de 100 escuts d'or emesa el 1609 sota el regnat de Felip III, també va ser encunyada sota els regnats de Felip IV i Carles II, té un pes de 359 grams d'or. Durant el regnat d'Elisabet II es va nomenar centè a la moneda de 100 reals.

## Vegeu també

* Escut espanyol
* Centè segovià de 1633 del Museu Arqueològic Nacional

## Bibliografia

* La Gran Enciclopèdia en català. Volum 04. Edicions 62, 2004. ISBN 84-297-5432-6.

## Enllaços externs

* Pàgina Web de la Fabrica nacional de Moneda y Timbre española.

## Referències

* ↑ Centé segons la pronúncia occidental i centè segons la pronúncia oriental. Per a més informació, consulteu el Llibre d'estil
Viccionari
# RKV FC Sithoc

El RKV FC Sithoc (nom complet Rooms Katholieke Vereniging Football Club Sithoc) és un club de futbol de la ciutat de Willemstad, a Curaçao. Va ser fundat el 7 de març de 1942.

## Palmarès

* Lliga de Curaçao de futbol:
** 1960, 1961, 1986, 1989, 1990, 1991, 1992, 1993, 1995
* Campionat de les Antilles Neerlandeses de futbol:
** 1961, 1962, 1990, 1991, 1992, 1993, 1995, 1999

## Referències

* ↑ Groll, Daniel. «RKV FC SITHOC - Curaçao - Rooms Katholiek Vereiniging Football Club Sint Thomas College - Club Profile, Club History, Club Badge, Results, Fixtures, Historical Logos, Statistics». weltfussballarchiv.com. Arxivat de l'original el 5 April 2012. [Consulta: 4 gener 2017].
* ↑ «Curaçao - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2019].
* ↑ «Dutch Antilles - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2023].
# Can Paita

Can Paita és una casa del municipi de Campmany (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Campmany, a la banda sud-est del terme i amb la façana principal orientada a la plaça del Fort.
Edifici cantoner de planta rectangular format per tres cossos adossats amb un petit pati a la part posterior. El cos principal, format per cinc crugies perpendiculars a la façana, presenta la coberta de dues vessants de teula i està distribuït en planta baixa i pis. Totes les obertures són rectangulars, amb els brancals bastits amb carreus de pedra desbastada i les llindes planes, tot i que algunes són de recent obertura i a imitació de les originals. De la planta baixa destaca el portal de ponent, amb la llinda sostinguda amb permòdols. Del pis cal mencionar les finestres de llevant i ponent, amb les llindes gravades amb una creu grega dins d'un escut, i la finestra balconera central, amb la llinda adovellada regularment. A la part posterior hi ha una àmplia terrassa descoberta delimitada per una balustrada d'obra. Un gran portal d'arc rebaixat bastit en maons i actualment reformat, dona accés a l'edifici des del carrer lateral. A l'interior de la construcció, les estances situades a la banda de ponent estan cobertes per voltes de maó, mentre que la resta d'espais presenten cobertes de cairats de fusta. Algunes d'elles s'obren al pati mitjançant arcs de pedra motllurats. L'accés a la planta pis es fa per una escala situada al pati, on també hi ha un pou.
La construcció, actualment rehabilitada, està bastida amb pedra de mida mitjana sense treballar, lligada amb abundant morter de calç.

## Història

Segons els arxius del COAC, aquesta edificació és del segle xviii i està ubicada en l'interior del que era l'antic recinte del castell de Campmany. Durant els segles xviii i xix, aquesta i altres cases es van reformar i van eliminar part de les muralles, obrint i creant el que és avui la plaça del Fort.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Paita». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Gran Dobla de Pere I de Castella

La Gran Dobla de Pere I de Castella (Dupla Magna), o dobla de deu, de Pere I de Castella és una moneda realitzada en or, encunyada a Sevilla el 1360. Forma part de la col·lecció del Museu Arqueològic Nacional d'Espanya, a Madrid, corresponent-li el número d'inventari 1867/21/2.

## Descripció i història

Amb Pere I de Castella es reprèn una tradició monetària islàmica que continuarà a l'edat moderna: l'emissió de grans peces de caràcter protocol·lari que es feien encunyar amb motiu d'ocasions senyalades, com a símbols de prestigi i regals per a personatges rellevants o a l'Església.
Aquestes grans «dobles de cap» van ser emeses a Sevilla en plena guerra civil entre el rei Pere I el Cruel i el seu germanastre, el comte de Trastàmara, futur Enric II de Castella.
La llegenda de la moneda està presa dels Salms, i al·ludeix a l'ajut diví a favor de la justícia:
* Anvers:
DOMINUS*MICHI*ADVITOR*ET*EGO*DISPICIAM*INIMICOS*MEOS*E
* Revers:
PETRVS*DEI*GRACIA*REX*CASTELLE*E*LEGIONIS*E*M*CCC* LXXXX*VIII
Al revers apareix l'any d'encunyació: 1368 de l'Era Hispànica (correspon al 1360 dC.), cosa poc freqüent. La coincidència de la data amb la primera batalla de Nájera (1360), fa pensar que es va poder haver encunyat com a obsequi als alts dignataris que van ajudar a Pere I a la victòria sobre Enric en la mencionada batalla.
A causa de la seva gran mida i bellesa en execució, es pot considerar un dels antecedents més pròxims a la medalla artística, nascuda un segle més tard a Itàlia.

## Vegeu també

* Primera Guerra Civil Castellana
* Dobla

## Referències

* 1 2 3 4 «Ficha completa Diez doblas» (en castellà). CERES. [Consulta: 12 gener 2016].
* ↑ «Numismática y Medallística Gran Dobla de Pedro I» (en castellà). Museo Arqueológico Nacional. [Consulta: 12 gener 2016].

## Bibliografia

* Museo Arqueológico Nacional. Ministerio de Cultura. Tesoros del gabinete numismático. Las 100 mejores piezas del monetario del Museo Arqueológico Nacionanyño = 1999. ISBN 84-8181-180-7.
# Marisa Siguán

Marisa Siguan (Madrid, 1954) és catedràtica de Literatura Alemanya a la Universitat de Barcelona (Departament de Filologia Anglesa i Alemanya): Ha estat External Senior Fellow del Freiburg Institute for Advanced Studies (Universitat de Friburg de Brisgòvia) i del Internationales Kolleg Morphomata (Universitat de Colònia). Ha coordinat programes de doctorat des del 2000. Actualment coordina el programa “Estudis lingüístics, literaris i culturals” de la Facultat de Filologia de la Universitat de Barcelona. Els seus àmbits d'investigació i docència i, per tant, de direcció de treballs d'investigació, són fonamentalment les relacions literàries hispano-alemanyes en els canvis dels segles XVIII-XIX i la literatura alemanya de la modernitat. Actualment, treballa sobre la relació entre memòria traumàtica i escriptura literària en els segles XX y XXI.
Entre les seves publicacions destaquen La recepción de Ibsen y Hauptmann en el modernismo catalán (Barcelona, 1990), Transkulturelle Beziehungen (amb Karl Wagner, Amsterdam 2004), Goethe: Obra narrativa (Madrid-Córdoba 2006), Historia de la literatura en lengua alemana (amb Hans Gerd Roetzer, Barcelona, 2012), Schreiben an den Grenzen der Sprache. Studien zu Améry, Kertész, Semprún, Schalamow, Herta Müller, Aub. (Berlín-Nueva York, 2014). És membre fundador de l'Associació de Germanistes de Catalunya (1980) i de la Societat Goethe a Espanya (2001), de la qual és presidenta. És membre de la Deutsche Akademie für Sprache und Dichtung.

## Referències

* ↑ «Marisa Siguán». web. Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS). [Consulta: 23 març 2016].
# Sant Miquel del Castell de Cabrenç

Sant Miquel del Castell de Cabrenç, o de Cabrenys és la capella del castell, o torres, de Cabrenç, de la comuna nord-catalana de Serrallonga, a la comarca del Vallespir (Catalunya del Nord).
Està situada en el castell de Cabrenç, en el cos meridional dels diferents recintes que formen el castell.

## Història

Les referències d'aquesta capella són tardanes, respecte les del conjunt de Cabrenç: el 1255 el senyor del castell, Bernat Hug de Serrallonga, hi fa un llegat testamentari. El 1280, així mateix, apareix en una butlla papal, en una relació de les esglésies que no havien de pagar res a causa de les seves rendes, molt reduïdes. Amb l'abandonament del castell passà a ser una simple ermita de la parròquia de Santa Maria de Serrallonga. Anomenada Sant Miquel de les Torres el segle xvii, fins al segle xix la parròquia de Serrallonga hi anava en processó el dia 8 de maig.
Sense que s'hagi pogut comprovar, es diu que el terme miquelet procedeix d'unes partides armades que tenien com a referència aquesta ermita.

## Arquitectura

Era una església petita, d'una sola nau, coberta amb volta de canó i absis semicircular a llevant. En l'actualitat es conserva l'angle nord-oest del temple, fet amb carreus ben treballats. Els murs arriben als 90 cm de gruix, i la planta observable fa cinc per quatre metres; s'entreveu la base de l'absis semicircular.

## Bibliografia

* Becat, Joan. «85 - La Menera». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Becat, Joan. «162 - Serrallonga». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Vall 79. Sant Miquel de Cabrenys». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Toulouse-Barcelone: Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 2859982442. P. 275-276
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Serrallonga». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
* Ponsich, Pere; Bolòs i Masclans, Jordi; Puigferrat i Oliva, Carles. «Serrallonga: Sant Miquel del castell de Cabrenys (o de Serrallonga)». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.

## Referències

* ↑ Sant Miquel del Castell de Cabrenç en els ortofotomapes de l'IGN
# Sant Salvador de la Menera

Sant Salvador de la Menera és l'església parroquial del poble i comuna nord-catalana de la Menera, a la comarca del Vallespir.
Està situada en el poble de la Menera, al sector sud-est del poble, al costat del cementiri. Formava part de la cellera primitiva del poble.

## Història

Tot i que conserva elements del primitiu temple romànic, l'església actual fou començada el 1378, tal com consta en un dels brancals de la porta, i el 1388 consta com a ja en ús. El 1735 sofrí reformes importants; aquesta data consta a la llinda de la porta. En aquest moment es devia canviar l'orientació de l'altar, ara situat al nord.

## L'església

Es tracta d'una petita església d'una nau, que conserva de l'església romànica pràcticament només part de la façana meridional, tot i que en realitat està orientada al sud-oest, on es troba un portal del típic model d'església rural de la Catalunya del Nord i de l'Empordà. Davant d'una llinda i timpà llisos s'obren dues arquivoltes en degradació, construïdes damunt d'unes impostes en cavet.

## Bibliografia

* Adell i Gisbert, Joan-Albert; Puigferrat i Oliva, Carles. «La Menera: Sant Salvador de la Menera». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.
* Becat, Joan. «85 - La Menera». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Vall 39. Sant Salvador de la Menera». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Toulouse-Barcelone: Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 2859982442. P. 275-276
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «La Menera». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ Sant Salvador de la Menera en els ortofotomapes de l'IGN
# Sant Ramon de Masllorenç

Sant Ramon de Masllorenç és l'església parroquial de Masllorenç (Baix Penedès), dedicada a Sant Ramon de Penyafort i inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església de planta de creu llatina. Damunt el creuer s'eleva el cimbori, vuitavat i cobert per una teulada a vuit vessants. La façana, situada als peus de l'església, és d'una gran simplicitat. L'únic element remarcable és la porta d'accés, d'arc de mig punt amb l'intradós format per dovelles de pedra disposades radialment i tallades per formar una obertura rectangular.
El campanar, situat als peus de l'església, presenta tres cossos vuitavats, més petit l'últim i amb el característic penell en forma d'àngel al damunt.
La construcció bàsica és de paredat, arrebossat i amb reforços de carreus.

## Història

L'edifici actual es va bastir damunt d'una capella anterior a finals del segle xviii. De l'edificació inicial se sap que es va construir en algun moment entre l'any 1582, quan el bisbe de Barcelona va concedir una llicència per a la construcció a Masllorenç d'una capella dedicada a la Mare de Déu del Roser, i l'any 1602, quan segons la documentació de l'arxiu parroquial va ser erigida la capella dedicada a Sant Ramon de Penyafort, que havia estat canonitzat un any abans.
La capella inicial va ser modificada i ampliada durant el segle xviii. El cimbori s'edificà l'any 1776 i el nou edifici va ser beneït pel rector de Puigtinyós l'any 1780. L'església va adquirir rang de parròquia, quedant escindida de la de Puigtinyós, el 30 de desembre de 1804. El 23 de juliol de 1813 va ser saquejada per les tropes franceses en retirada, que en van cremar l'arxiu. A mitjans de segle xix va ser reformada i el 1855 es construí el campanar i s'hi col·locà l'àngel que fa de penell.
Les imatges actuals de l'interior de l'església van ser adquirides a partir de 1939, ja que els primers dies de la Guerra Civil Espanyola tots els béns mobles de la parròquia havien estat destruïts. L'any 1975, amb la col·laboració de tot el poble, segons afirma una placa commemorativa que es troba a la façana, se'n restaurà la teulada, el cimbori, el campanar i l'àngel.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Ramon de Masllorenç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].
* 1 2 3 «Recull d'alguns fets relatius a l'església i a la Parròquia de Masllorenç». A: Ed. Parròquia de Sant Ramon de Penyafort de Masllorenç. La parròquia de Sant Ramon de Penyafort fa memòria dels seus orígens, 2005.

## Enllaços externs

* «Sant Ramon de Masllorenç». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# John Lewis Krimmel

John Lewis Krimmel (Württemberg, 30 de maig de 1786 - Germantown (Filadèlfia), 15 de juliol de 1821), de vegades nomenat «l'Hogarth americà» va ser un pintor estatunidenc.

## Biografia

Nascut a Alemanya, va emigrar a Filadèlfia el 1809 i aviat es va convertir en membre de la Pennsylvània Academy of the Fine Arts. Inicialment va estar influït per l'escocès David Wilkie, l'anglès William Hogarth i el nord-americà Benjamin West, Krimmel es va especialitzar en escenes i esdeveniments de la vida quotidiana. Va morir en un accident de natació a l'edat de 35.

## Obra

La seva primera pintura que va despertar l'interès del públic va ser Pepper Pot : una escena en el mercat de Filadèlfia el 1811. Aquesta pintura a l'oli mostrava a una dona negra amb bols i la singular sopa picant de Filadèlfia que lliurava als clients blancs de diferents edats i classes socials. Aquesta escena de gènere va ser seguida per moltes més en els seus quaderns d'esbossos i llenços com Blind Man Buff (1814) i Country Wedding (1814).
Pavel Svinin, un escriptor i artista rus estant en una missió diplomàtica a Filadèlfia va comprar entre 1811 i 1813 prop de 14 d'aquests esbossos i les va presentar a Rússia com a pintures seves, junt amb altres realitzadas per ell mateix de típiques escenes americanes. Les fotografies de la «cartera Svinin» inclouen Black People's Prayer Meeting, Deck Life on One of Fulton's Steamboats i Morning in Front of Arch Street Meeting House, que representava quàquers amb les seves millors gales. La «cartera Svinin» és ara propietat del Museu Metropolità d'Art de Nova York. Encara que prèviament va ser atribuïda l'obra a Svinin, les aquarel·les són en general atribuïdes a Krimmel. Les obres de Krimmel encara es reprodueixen en llibres de text, obres històriques i revistes. Dia de les eleccions de 1815, és potser, la seva pintura més coneguda, i que millor il·lustra la capacitat del pintor en individualitzar la multitud amb observacions humorístiques.

## Galeria de les aquarel·les en el Museu Metropolità d'Art

* "Worldly Folk" Questioning Chimney Sweeps and Their Master before Christ Church, Philadelphia
* Black Sawyers Working in front of the Bank of Pennsylvania, Philadelphia
* Winter Scene in Philadelphia—The Bank of the United States in the Background
* Sunday Morning in front of the Arch Street Meeting House, Philadelphia
* Nightlife in Philadelphia—an Oyster Barrow in front of the Chestnut Street Theater
* Members of the City Troop and Other Philadelphia Soldiery
* Exhibition of Indian Tribal Ceremonies at the Olympic Theater, Philadelphia
* Merrymaking at a Wayside Inn

## Referències

* 1 2 «John Lewis Krimmel Sketchbooks». Winterthur Museum, Garden & Library. Arxivat de l'original el 2012-03-07. [Consulta: 6 juny 2017].
* ↑ Avery, Kevin J. American Drawings and Watercolors in The Metropolitan Museum of Art. Vol. 1, A Catalogue of Works by Artists Born before 1835 (en anglès), 2002 [Consulta: 28 juny 2017].
# Cal Gibert

Cal Gibert és una casa al municipi del Vendrell inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. L'antiga "quinta Amèrica" o l'actual "villa Teresa", és un edifici quasi centenari, d'estil colonial cubà, avui dia desfigurat a la planta baixa per un magatzem de queviures adossats a un del costats.
És una casa amb un pati adossat a la dreta, on s'hi accedia mitjançant dues grans portalades avui tapiades. Tot l'edifici és recorregut per un sòcol i decorat amb carreus regulars. La zona dedicada a habitatge és composta per quatre plantes. Els baixos presenten dues grans portalades, una de les quals és desfigurada per un magatzem. La planta principal té una gran balconada de ferro forjat amb dues portes balconeres rematades per una motllura. La segona planta, consta de dos balcons sustentats per mènsules i decorats per una franja de decoració geomètrica i una motllura. L'última planta que correspon a les golfes, té finestres aparellades i uns arcs de mig punt cecs. Rematant l'edifici hi ha una cornisa i una barana de pedra. Al darrere de la casa i a la banda dreta s'alça una torre rectangular amb obertures d'arc de mig punt, una motllura a la part superior i, com a remat, una cornisa junt amb una barana de pedra.

## Referències

* 1 2 «Cal Gibert». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Cal Gibert». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
{{[cal coor}}
# Brashear (cràter marcià)

Brashear és un cràter d'impacte del planeta Mart situat a l'est del cràter Hussey i al sud-oest de Porter, i situat amb el sistema de coordenades plaentocèntriques a -53.16 ° latitd N i 242.09 ° longitud E. L'impacte va causar un clot de 77.45 quilòmetres de diàmetre. El nom va ser aprovat el 1973 per la Unió Astronòmica Internacional, en honor de l'astrònom i explorador nord-americà John Brashear (1840 - 1920).

## Referències

* ↑ "Brashear (cràter marcià)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Debus, Allen G., Western Publishing Company Hannibal, Mo., 1968: New York. World Who's Who in Science.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.