OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Buirac

Un buirac, carcaix o aljava és un estoig, capsa o cilindre de pell, fusta o tela usada pels arquers per a portar les sagetes, que permet d'agafar-les amb facilitat i rapidesa.
El buirac o carcaix es penjava normalment a l'esquena per a facilitar a l'arquer llibertat de moviments i, al mateix temps, accessibilitat a les sagetes. Era la posició habitual per als soldats d'infanteria o cavalleria. Algunes representacions iconogràfiques mostren la forma que tenia el carcaix a l'antiguitat. Era en general com una caixa, més aviat allargada i afuada a l'extrem inferior, però també podia ser cilíndrica, o més o menys aplanada. De vegades tenia una tapa (πῶμα), i portava a la superfície decoracions diverses, probablement incrustacions. El carcaix, generalment, es portava suspès a l'espatlla dreta de l'arquer, perquè pogués extreure més fàcilment les fletxes, amb un gest quasi mecànic, com es veu per exemple, a la coneguda estàtua d'Àrtemis de Versalles, però de vegades s'enganxava al cinturó i penjava damunt de la cuixa.
El carcaix el portaven les divinitats guerreres o caçadores, com Hèrcules i Àrtemis, i de vegades també Apol·lo, Cupido i les amazones. El buirac es menciona ja als poemes homèrics i, per tant, devia estar en ús potser ja a l'època micènica. Entre els tipus de carcaix destaca el goritos, que portaven els guerrers escites, i que permetia guardar-hi també l'arc.
Actualment, els arquers que practiquen el tir amb arc pengen majoritàriament el buirac de la cintura, encara que a voltes es continua de posar a l'esquena en les modalitats més tradicionals del tir amb arc, com el tir instintiu amb arc recorbat i amb arc llarg. En la caça amb arc, el buirac acostuma a estar integrat en el mateix arc, si és un arc de politges, perquè així s'anul·la el soroll que fan les sagetes dintre dels buiracs tradicionals en topar entre elles, i es redueix sensiblement la possibilitat de fregar les plomes d'alguna sageta amb el sotabosc, causant sorolls i espantant les preses.

## Referències

* ↑ «buirac | enciclopèdia.cat». [Consulta: 20 agost 2019].
* ↑ Libertini, Guido. «Faretra». Enciclopedia Treccani. [Consulta: 18 maig 2024].
* ↑ «Arrows». My Archer Corner. [Consulta: 18 maig 2024].
Viccionari
# Can Perera de Pimar

Can Perera de Pimar és una masia de la Garriga (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia de carener perpendicular a la façana, de planta basilical i doble ràfec. Consta de planta baixa, pis i golfes. Els murs són de paredat i estan sense arrebossar. Les obertures i les pedres cantoneres estan fetes amb carreus regulars. La porta principal és d'arc de mig punt adovellat, a la pedra clau hi ha la data de 1786. La finestra de la sal és trigeminada amb arquets trevolats, les altres obertures són de llinda plana sense decorar i els ampits motllurats, semblen més vells que les finestres. Les finestres de les golfes són d'arc de mig punt de totxo formant galeria fets segurament durant la renovació dels anys 50. A les façanes laterals s'han obert finestres seguint l'estil de les de la façana principal. A la façana nord-est hi ha restes d'un barri i un pou adossat en el brancal esquerra de la porta, aquest barri donava accés a cors i quadres, actualment hi ha una construcció moderna. Al davant de la façana principal hi ha l'era amb cairons. En el costat nord-est hi ha diversos annexes i una pallissa nova.

## Història

El nom de la casa, tot i que en principi, era Perer o Parera en el segle xvii es començar a anomenar de Pimar en contraposició a can Parera de la Pinyonera. En una talla que es conserva a l'Arxiu Municipal de la Garriga feta l'any 1397 es classifiquen les cases segons la seva economia, en Parer surt com mas mitja i, per tant, ha de pagar 24 florins.
A l'arxiu familiar consta que en l 1641, Esteva Parera va començar un llibre on recollia la història familiar, els capítols matrimonials, establiments de terres, pensions censals, testaments... La notícia més antiga que es coneix del mas Parera és d'un fogatge fet l'any 1470 en que consta en Perer, en els fogatges posteriors surt sempre esmentat, com en Perer o lo mas Perer o Parera. En el cens de població de 1717 consta Jaume Parerera, treballador, sa muller, tres germans fadrins, bracers, Isabel Tries donzella. Entre la documentació que es conserva a l'arxiu familiar es conserven diversos capítols matrimonials, entre els quals els de Maria-Angela, germana del propietari del mas que en casar-se adopta el nom del marit, és a dir Maria- Angela Planes, fets en el 1641. En uns altres fets el 1669, s'identifiquen altres cases del terme, així Pau-Pere Queralt i Josep Queralt, fill seu amb Eulàlia Parera. També hi ha constància documental dels Parera i la seva vinculació amb la vida municipal de la vila, així en el 1672, Esteve Parera de Pimar, n'era jurat.

## Referències

* 1 2 3 «Can Parera del Pinar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2017].
# Can Soler (Camprodon)

Can Soler és una masia actualment rehabilitada del poble de Rocabruna, que pertany al municipi de Camprodon (Ripollès). Documents trobats a la mateixa casa recentment constaten que la casa fou construïda abans del segle xvi i, per tant, te més de 500 anys d'antiguitat.
Tot el que se'n sap fins al moment és que l'establiment va fer la funció de la casa pairal de la família Soler durant tot aquest temps fins que els seus propietaris van abandonar la vila per anar a viure a Camprodon. La casa va fer el servei de masoveria per una família d'agricultors des de llavors i ha restat desocupada els últims vint anys.
A partir del 2010 la casa es dedica al turisme rural.

## Situació

A 7Km. del nucli urbà de Camprodon; s'accedeix a la casa per un camí proper que desemboca al centre de la vila de Rocabruna.

## Vídeos

Cadastre de Rocabruna http://www.youtube.com/watch?v=2YnQ8i9R5gw
Vídeo de la masia pels propietaris http://www.youtube.com/watch?v=c19nY4F9tEU
# Skjálfandi

Skjálfandi és, geològicament, més una badia que un fiord del nord d'Islàndia. Acull la localitat de Húsavík. Allà construí la seva casa Gardar Svavarsson durant la colonització d'Islàndia. En la seva part més oriental hi ha l'illa de Flatey.

## Nom

La paraula Skjálfandi es tradueix com 'la badia del terratrèmol', un fenomen que passa amb freqüència. Amb tot, la majoria d'aquests moviments sols poden ser percebuts pels sismògrafs.

## Història

La badia es creà per l'activitat de les glaceres que hi havia a terra ferma. En l'actualitat és la desembocadura dels rius Skjálfandi Flói, d'origen glaciar, i Laxá, famós pels seus salmons.
El viking suec Gardar Svavarsson fou el primer europeu en instal·lar-se a Islàndia cap al 860. Construí la seva casa en aquesta badia, on passà diversos hiverns abans d'abandonar novament l'illa.

## Característiques

La població principal de la badia és Húsavík, just davant del Kinnarfjöll, una cadena muntanyosa que es troba a l'altre costat de la badia i que es troba coberta per neu durant tot l'any. El seu punt més elevat s'alça fins als 1.100 msnm i és d'origen volcànic.
A la badia hi viuen diferents espècies de balenes, dofins i aus.

## Referències

* ↑ «Northsailing.is».
# Capsaïcina

La capsaïcina és un alcaloide lipòfil de fórmula 8-metil-N-vanilil-6-nonenamida. És la substància majoritària d'un grup d'unes 14 que s'anomenen capsicinoides que són les responsables del gust picant de determinades varietats de pebrot. Participa als mecanismes de la picor.

## Biosíntesi i acció farmacològica

La biosíntesi de la capsaïcina es produeix a partir de l'aminoàcid fenilalanina i la seva acumulació depèn també de factors ambientals (la secada fa que s'incrementi la capsaïcina). S'acumula especialment en la placenta del fruit i en menor quantitat en llavors i polpa.
Aquest alcaloide s'utilitza en farmàcia com analgèsic i anticancerós. Sembla que és una defensa natural de la planta contra els depredadors i només per selecció genètica s'han aconseguit pebrots que no piquen que són els preferits a Europa mentre la resta del món els vol picants.
En ser la capsaïcina una substància lipòfila per treure el gust picant no serveix de res beure aigua sinó que cal prendre llet no desnatada per exemple.

## Presència en els pebrots

Els pebrots més picants i, per tant, amb més contingut de capsaïcina són els del grup anomenat habanero seguits dels xili o el bitxo.
Alguns tipus de pebrots com els anomenats Del Piquillo i Del Padrón s'estan seleccionant genèticament per a eliminar els exemplars que són coents.
A l'extrem contrari es troben els pebrots dolços com el Morró, Reus o Ros de Mallorca per exemple.

## Referències

* ↑ TERMCAT
# Casa Senyorial de Stende

La Casa Senyorial de Stende (en letó: Stendes muižas pils) coneguda també com a Dižstende és una casa senyorial a la històrica regió de Curlàndia, al Municipi de Talsi a l'oest de Letònia.

## Història

Va ser construïda originàriament com una estructura d'una única planta entre 1820 i 1848. Una segona història de construcció de l'edifici principal es va efectuar entre 1848 i 1858. La mansió va ser convertida en apartaments després de 1925 i es va continuar utilitzant d'aquesta forma després de la Segona Guerra Mundial. La Casa Senyorial Stende és una de les antigues hisendes del comtat de Talsi, millor conservades fins avui dia, perquè sempre ha estat ocupada i, per tant, mantinguda. Encara es poden veure, a la finca, algunes restes d'un castell medieval anterior.

## Referències

* ↑ «Stendes (Dižstendes) muiža». Latvijas Piļu un Muižu asociācija. Arxivat de l'original el 2013-11-11. [Consulta: 29 abril 2015].
* ↑ Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Kali Yuga

Kali Yuga (devanāgarī: कलियुग - kəli juɡə, 'edat de Kali' o 'edat del vici') és l'última de les quatre edats del món que formen el cicle dels yuga descrit en les escriptures índies; les altres edats són Satya Yuga, Treta Yuga i Dvapara Yuga. El nom prové del dimoni apocalíptic Kali (que no s'ha de confondre amb la deessa Kali).
Els hindús anomenen aquest període "l'edat fosca" perquè creuen que la civilització humana hi degenera moral i espiritualment, trobant-se en el punt més allunyat possible de la seva relació amb la divinitat; a l'edat de Satya Yuga (o Krita Yuga), la primera etapa de desenvolupament, el valor moral de la humanitat era tres cops més important que a Kali Yuga, ja que a cada edat es perd un quart d'aquest valor.
La durada i l'inici cronològic de Kali Yuga ha donat lloc a diferents avaluacions i interpretacions. La majoria d'intèrprets de les escriptures hindús consideren que el món travessa actualment aquesta època; segons el tractat astronòmic Surya Siddharta (d'uns 1500 anys d'antiguitat), Kali Yuga va començar a mitjanit el dia 23 de gener del 3102 aC, dia en què Krixna va abandonar la Terra per a retornar al seu origen. Igualment segons la visió majoritària, aquesta era ha de durar 432.000 anys i s'acabarà amb l'arribada de Kalki, el darrer avatar de Vixnu que instaurarà l'inici d'un nou cicle. No obstant, diversos erudits de l'hinduisme consideren que Kali Yuga s'acabarà aviat i d'altres pensen fins i tot que ja s'ha acabat.

## Notes i referències

* ↑ The Sanskrit Heritage Dictionary de Gérard Huet
* ↑ The Mahabharata, Book 3: Vana Parva: Markandeya-Samasya Parva: Section CLXXXIX
* ↑ Bhāgavata Purāṇa 1.16.20
* ↑ Egbert Richter-Ushanas, The Induand the Rg-Veda, pàgina 16, ISBN 8120814053
* ↑ The Holy Science, de Jnanavatar Swami Sri Yukteswar Giri, Yogoda Sat-Sanga Society of India, 1949
* ↑ Yogananda, Paramhansa. Autobiography of a Yogi. BiblioBazaar, p. 200–201. ISBN 9780554224664.

## Vegeu també

* Calendari hindú
# Mercaderia

Una mercaderia (en anglès: commodity) és un producte del treball, útil per a satisfer les necessitats humanes i destinat a l'intercanvi en el mercat. Històricament, en la transformació d'una societat primitiva en una societat mercantil, els productes del treball es converteixen en mercaderies a mesura que palesen més clarament llur valor de canvi en el mercat.
La mercaderia és una cosa bona per a la demanda, però cal que se subministri sense diferenciació qualitativa a través d'un mercat. Alguns exemples són el petroli, el paper, la llet o el coure. El preu del coure és universal, i fluctua diàriament segons l'oferta i la demanda mundials. Hi ha diversos aspectes en la diferenciació dels productes, com poden ser entre d'altres, la marca, la interfície d'usuari o la qualitat percebuda.
En contrast, una de les característiques d'un producte bo és que el seu preu es determina en funció del conjunt del mercat. En general, són recursos bàsics i productes agrícoles, com ara mineral de ferro, petroli cru, carbó, etanol, sal, sucre, cafè, soja, alumini, coure, arròs, blat, or, plata i platí. Les primeres matèries toves són productes que es cultiven, mentre que els productes bàsics durs són els que s'extreuen a través de la mineria.

## Referències

* ↑ «Mercaderia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ O'Sullivan, Arthur; Steven M. Sheffrin. Economics: Principles in action. Upper Saddle River, New Jersey 07458: Prentice Hall, 2003, p. 152. ISBN 0-13-063085-3. Arxivat 2016-12-20 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Lleuda de Barcelona
Viccionari
# Carles I de Flandes

Carles I de Flandes, anomenat també Carles el Bo (Odense, Dinamarca, 1083 - Bruges, Flandes, 2 de març de 1127) va ser comte de Flandes entre 1119 i 1127. És venerat com a beat per l'Església catòlica.

## Vida

Carles era fill de Canut IV de Dinamarca i d'Adela de Flandes. El seu pare va morir assassinat en 1086 i Adela va decidir de tornar a Flandes amb el seu fill, que llavors tenia tres anys. Carles va Robert Flandes i del seu oncle Robert II. El 1111 Robert II morí i Balduí VII pujà al tron. Carles va ser conseller del seu cosí, llavors molt jove, qui acordà el matrimoni de Carles amb la vídua del comte d'Amiens, Margarida de Clermont. Balduí va morir durant la guerra contra Lluís IV de França, a la batalla de Bures-en-Brai (setembre de 1119) i va deixar Carles com a hereu.
Carles va ser un sobirà generós i preocupat pels més necessitats: durant la greu carestia de 1126-1127, va distribuir pa i diners entre ells, a costa seva. A més, va aconseguir acabar amb l'especulació sobre el gra, prohibint que fos emmagatzemat perquè en apugessin els preus i prohibint la fabricació de cervesa, per dedicar el gra disponible a l'alimentació. Va castigar una família noble, els Erembald, que havia volgut evitar aquestes reformes socials traient-los els seus privilegis i reduint-los a l'estat de servents de la gleba. Com a resposta, un dels membres d'aquesta família, Berthold, prebost de Bruges, va organitzar una conxorxa per matar el comte. El 2 de març de 1127, mentre Carles pregava a la catedral de Sant Donacià de Bruges, un grup de soldats fidels a la família dels Erembald van assassinar-lo.
L'assassinat i sacrilegi va sublevar el poble, que s'aixecà contra aquesta família i va aclamar el comte com a màrtir i sant, anomenant-lo el Bo. No fou beatificat, però, fins al 1884. La família Erembald va ser desposseïda dels seus béns, els seus membres detinguts o desterrats, i va ésser suprimida de l'elenc de famílies nobles de Bruges i Gant.
A Carles va succeir-lo Guillem I.

## Referències

* ↑ Gaillard, Victor Louis Marie. Inscriptions funéraires et monumentales de la Flandre occidentale avec des données historiques et généalogiques: arrondissements de Bruges. 1 (en francès). Gailliard, 1861, p. 7–15 [Consulta: 2 juliol 2011].

## Enllaços externs

* Blessed Charles the Good (Patron Saint Index) Arxivat 2008-04-20 a Wayback Machine.
* Bl. Charles the Good (Catholic Online)
# Passivitat (electrònica)

La passivitat és una característica d'enginyeria de sistemes, més comunament utilitzada en enginyeria electrònica i sistemes de control. Un component passiu, segons el camp, pot ser un component que consumeix, però no produeix, energia, o un component que és incapaç de poder tenir guany. Un component que no és passiu es diu component actiu. Un circuit integrat electrònic format per components passius es denomina circuit passiu (i té les mateixes propietats que un component passiu).
Un component actiu és aquell component en el que relació tensió / corrent no és lineal, és a dir és capaç d'aplicar un guany. Un component actiu no compleix la condició de passivitat, és a dir l'energia elèctrica del senyal que surt és més gran que la del senyal que entra. Són components actius per exemple: els transistors, els circuits integrats. Contrasta l'àmplia gamma de components actius, amb l'altre gama igualment nombrosa de components passius, que inclou components d'un ús molt general com són: resistències, condensadors, bobines, etc.

## Bibliografia

* Khalil, Hassan. Nonlinear Systems (3rd Edition). Prentice Hall, 2001. ISBN 0130673897. — Very readable introductory discussion on passivity in control systems.
* Chua, Leon; Desoer, Charles; Kuh, Ernest. Linear and Nonlinear Circuits. McGraw–Hill Companies, 1987. ISBN 0070108986. — Good collection of passive stability theorems, but restricted to memoryless one-ports. Readable and formal.
* Desoer, Charles; Kuh, Ernest. Basic Circuit Theory. McGraw–Hill Education, 1969. ISBN 0070851832. — Somewhat less readable than Chua, and more limited in scope and formality of theorems.
* Cruz, Jose; Van Valkenberg, M.E.. Signals in Linear Circuits. Houghton Mifflin, 1974. ISBN 0395169712. — Gives a definition of passivity for multiports (in contrast to the above), but the overall discussion of passivity is quite limited.
* Wyatt, J.L.; Chua, L.O.; Gannett, J.; Göknar, I.C.; Green, D.. Foundations of Nonlinear Network Theory, Part I: Passivity. Memorandum UCB/ERL M78/76, Electronics Research Laboratory, University of California, Berkeley, 1978. Wyatt, J.L.; Chua, L.O.; Gannett, J.; Göknar, I.C.; Green, D.. Foundations of Nonlinear Network Theory, Part II: Losslessness. Memorandum UCB/ERL M80/3, Electronics Research Laboratory, University of California, Berkeley, 1980. — A pair of memos that have good discussions of passivity.
Viccionari
# Esquizòmides

Els esquizòmides (Schizomida) són un ordre d'aràcnids, d'aspecte superficialment semblant a les aranyes, de menys de 5 mm.
L'ordre no ha estat encara gaire estudiat. S'han descrit 264 espècies de arreu del món,
la majoria membres de la família Hubbardiidae. Una revisió sistemàtica, incloent-hi un catàleg sencer, es pot trobar a Reddell & Cokendolpher (1995).

## Anatomia

El nom Schizomida vol dir "dividit o tallat pel mig", en referència a què el tòrax està dividit en dues plaques separades.
Són relativament petits, de cos tou, semblants en aparença als telifònides. El prosoma (cefalotòrax) es divideix en tres regions, cada una coberta per plaques, el gran propeltidi i els aparellats i més petits mesopeltidi i metapeltidi.
L'opistosoma (abdomen) és oval i llis format de 12 segments recognoscibles. El primer està reduït i forma el pedicel, mentre que els últims tres estan constrets, formant el pigidi. L'últim segment lluu una cua semblant a un fuet o flagel, consistent en no més de quatre segments.
Com els ordres relacionats Thelyphonida, Amblypygi i Solifugae, Schizomida només fan servir sis potes per a caminar, havent modificat el primer parell per fer-los servir com a òrgans sensorials. Just davant les potes sensorials tenen pedipalps semblants a pinces molt desenvolupats. No tenen ulls veritables, però algunes poques espècies tenen punts de visió vestigials capaços de diferenciar la llum de la foscor.

## Hàbitat

Els esquizòmides són generalment tropicals, tot i que també se n'han trobat algunes poblacions a Califòrnia i Arizona. Tendeixen a viure en la capa superior del sòl i en les cavitats amb els troncs i roques on poden evitar la dessecació buscant-hi aigua i no exposant-se a la llum. Algunes espècies són troglobis, i alguns pocs viuen a prop de colònies de tèrmits i formigues.

## Referències

* ↑ The American Arachnological Society Committee on Common Names of Arachnids. R.G. Breene (chair). Common Names of Arachnids 2003 (PDF online publication). 5th. Carlsbad, NM: American Tarantula Society, 2003, p. 42. ISBN 1-929427-11-5 [Consulta: 28 març 2010]. Arxivat 2006-09-27 a Wayback Machine.
* ↑ Zhang, Z. Q. (2011). Phylum Arthropoda von Siebold, 1848. In: Zhang, Z.-Q. (Ed.), Animal Biodiversity: An outline of higher-level classification and survey of taxonomic richness. Zootaxa, 3148, 99-103.
* ↑ Barnes, Robert D.. Invertebrate Zoology. Philadephia, PA: Holt-Saunders International, 1982, p. 615–617. ISBN 0-03-056747-5.
* Reddell, J.R. & Cokendolpher, J.C. (1995). Catalogue, bibliography, and generic revision of the order Schizomida (Arachnida). Tex. Mem. Mus., Speleol. Monogr. 4: 1-170
* Savory, T., 1977. Arachnida. second edition. Academic Press inc. New York. 339pp.
# AT&T

AT&T Inc. (NYSE T) és el major proveïdor de serveis telefònics locals i de llarga distància als Estats Units, i també ven línia digital d'abonat d'accés a Internet i servei de televisió digital. AT&T és el segon proveïdor de serveis sense fils als Estats Units, amb més de 85,1 milions de clients mòbils i més de 150 milions de clients totals. AT&T, Inc. va ser format el 1983 com SBC Communications Inc.. El 2005, AT&T es converteix en la seva forma actual en què va comprar l'antiga AT&T Corporation de «Ma Bell». L'empresa novament fusionada va assumir l'emblemàtic sobrenom «AT&T» i el símbol de cotització T (per «telèfon»).
L'actual AT&T inclou onze de les companyies operatives originals de Bell, i la divisió de llarga distància original. La companyia té la seu al centre de Dallas, Texas.
La companyia va ser guardonada als «Technology & Engineering Emmy Awards» del 2008 per al desenvolupament de la tecnologia de cable coaxial.

## Referències

* ↑ AT&T (28-04-2006). "SEC 8-K" (en anglès). Nota de premsa. Consulta: 29-09-2007. Arxivat 2007-09-30 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2007-09-30. [Consulta: 13 octubre 2022].
* ↑ «Quick Facts - Employees Worldwide» (en anglès). AT&T. [Consulta: 11 abril 2010].
* ↑ «AT&T Sees Boost in wireless subscribers» (en anglès). Arxivat de l'original el 2010-05-29. [Consulta: 11 abril 2010].
* ↑ Kleinfield, Sonny. The biggest company on earth: a profile of AT&T (en anglès). Nova York: Holt, Rinehart, and Winston, 1981. ISBN 0-03-045326-7.
* ↑ Godinez, Victor; McLemore, David. «AT&T moving headquarters to Dallas from San Antonio» (en anglès). The Dallas Morning News, 28-06-2008. Arxivat de l'original el 2009-06-26. [Consulta: 11 abril 2010].
* ↑ «AT&T Receives Technology & Engineering Emmy Award» (en anglès). AT&T, 07-01-2008. [Consulta: 11 abril 2010].

## Enllaços externs

* AT&T - Pàgina oficial(anglès)
* Evolució de l'empreses AT&T Arxivat 2011-06-08 a Wayback Machine.(anglès)
# Clenees

Clenees (en llatí Chlaeneas, en grec antic Χλαινέας) fou un polític de la Lliga Etòlia i etoli de nació.
Va ser enviat pels seus conciutadans com a ambaixador a Esparta l'any 211 aC per incitar a aquest estat contra Filip V de Macedònia. L'historiador Polibi diu d'ell que va viure amb molt de valor (δυσαντίῤῤητος) durant les successives invasions duríssimes dels reis macedonis.
Clenees es va oposar a l'ambaixador d'Acarnània, Lisisc, que volia incloure Esparta dins de l'aliança macedònia. Finalment Esparta es va aliar a la Lliga Etòlia i, per tant, als romans i a Àtal I de Pèrgam.

## Referències

* ↑ Chlaeneas a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 695

## Bibliografia

* Polibi, Discurs de Clenees