OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carrer del Barri

El Carrer del Barri és una via pública de Sant Llorenç de la Muga (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Carrer situat al costat del riu Muga, a dins el nucli antic del poble. Les cases d'aquest carrer són cases entre mitgeres de planta baixa, pis i golfes i amb la coberta a dues vessants. El paredat original de les cases era amb carreus de pedra sense escairar, tot i que en l'actualitat algunes d'aquestes cases tenen la façana coberta per un arrebossat. La porta d'accés a les cases són carreuades, amb carreus de grans dimensions ben escairats i amb una gran llinda. Les obertures dels pisos superiors són també carreuades i el primer pis amb balcó de ferro forjat.

## Referències

* ↑ «Carrer del Barri». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].
# Habitatges al carrer Major, 82-104 (Sant Joan Despí)

Els Habitatges al carrer Major, 82-104 és una obra de Sant Joan Despí (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Final del carrer Major que és situat en la carretera comarcal BV-2001 en direcció a Sant Feliu de Llobregat. Es començà a edificar l'any 1926. Encara que no totes conserven els seus signes d'una manera pura, cal deixar constància que foren i encara són cases de pagesos i, per tant, tenen les característiques pròpies de tal activitat: casal lateral per l'entrada dels carros. Són al davant mateix dels camps i miren totes cap al riu.

## Història

Els peticionaris de les llicències municipals foren els mateixos interessats. Restes dels darrers edificis construïts com a finques agrícoles de propietaris petits del terme municipal.

## Referències

* 1 2 «Habitatges al carrer Major, 82-104». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
# Proteïna de Bence Jones

La proteïna de Bence Jones és una globulina monoclonal que es troba a la sang o a l'orina. El fet de trobar aquesta proteïna en una persona comporta manifestacions de dany orgànic com: el càncer de medul·la òssia maligna, fallida renal, malaltia lítica de l'os o anèmia o grans nombres de cèl·lules plasmàtiques en la medul·la òssia, això comporta a un diagnòstic de mieloma múltiple, el qual està present en els 2/3 dels casos.
Les proteïnes són cadenes lleugeres lliures d'immunoglobulina (paraproteïnes) i es produeixen per cèl·lules plasmàtiques neoplàsiques. Poden ser de tipus kappa (en la majoria dels casos) o lambda. Les cadenes lleugeres poden ser fragments d'immunoglobulina o immunoglobulines simples homogènies. Es troben en l'orina, ja que són petites i, per tant, són fàcilment aclarides pels ronyons. Les cadenes lleugeres poden ser detectades per escalfament o electroforesi d'orina concentrada. Aquestes precipiten quan s'escalfen entre 50 i 60 °C i es redissolen entre 90 - 100 °C. Aquests tests són essencials en pacients sospitosos de tenir proteïnes de Bence Jones en la seva orina, ja que ests proteïnes no reaccionen amb els reactius que s'utilitzen normalment en les proves habituals d'orina. Això condueix a falsos negatius en pacients amb proteïnes Bence Jones en orina sotmesos a anàlisi estàndard. Hi ha diverses afeccions rares que produeixen aquestes proteïnes, com la Macroglobulinèmia de Waldenström i altres malalties malignes.
La proteïna de Bence Jones va ser descrita el 1847 pel metge anglès Henry Bence Jones i publicat el 1848. La proteïna va ser seqüenciada posteriorment per Frank Putnam en el laboratori de Frederick Sanger a Cambridge, qui va ser el primer a publicar la seqüència completa.

## Referències

* 1 2 Hoffbrand V, Moss P, Pettit J. Essential Haematology (Essential). 5th edition. Blackwell Publishing Professional, 2006, p. 218.
* ↑ Jones HB «On a new substance occurring in the urine of a patient with mollities ossium». Philosophical Transactions of the Royal Society, 138, 1848, pàg. 55–62. DOI: 10.1098/rstl.1848.0003.
# Xènocles de Colargos

Xènocles (en grec antic: Ξενοκλῆς) fou un arquitecte de l'antiga Grècia del segle v aC natural de Colargos, un dem d'Atenes.
Va ser un dels arquitectes que va dirigir la construcció del temple de Demèter a Eleusis en temps de Pèricles. Sembla, segons el relat de Plutarc, que la seva tasca va consistir en un afegit a l'obra original, un frontó amb el seu timpà obert per donar llum a l'anatoron, la cambra principal del temple. En tot cas, la seva obra era important, i va donar lloc a un epigrama atribuït a Simònides de Ceos, encara que probablement era d'Antàgores de Rodes.

## Referències

* ↑ 1.Xenocles a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1290
# Fresc de la taurocatàpsia

L'anomenat fresc de la taurocatàpsia és un conjunt de diversos panells d'estuc, situats originalment a la planta superior del mur oriental del palau de Cnossos a Creta (Grècia). Malgrat tractar-se de frescos, es van pintar en sec com a relleus en estuc i, per tant, es consideren arts plàstiques. L'artista va realitzar l'obra a una gran alçada, i va haver de modelar i pintar simultàniament l'estuc fresc.
El tema representat en un dels panells és una escena de taurocatàpsia (del grec ταυροκαθάψια), i és una de les poques que mostra el salt dels bous. Un personatge passa per damunt d'un toro, situat al centre de la imatge, mentre que dos acròbates es troben davant i darrere de l'animal. Arthur Evans, descobridor del panell, director de l'excavació al palau de Cnossos i conservador del museu Ashmolean, va descriure la pintura al capítol III de la seva extensa obra dedicada a Cnossos i la civilització minoica, on va anomenar el conjunt Els frescs de la taurocatàpsia.
El fresc es va trobar al costat est del palau de Cnossos, juntament amb altres fragments que representaven diverses etapes del mateix esport. Fou restaurat totalment i actualment es troba en exposició al Museu Arqueològic de Càndia.

## Referències

* ↑ Evans 1930, p. 203, Palace of Minos
* ↑ «The Bull-Leaping Fresco. Heraklion Archaeological Museum».

## Bibliografia

* Evans, Arthur John. The great transitional age in the northern and eastern sections of the Palace: the most brilliant record of Minoan art and the evidences of an advanced religion. Volumen III, 1930 [Consulta: 29 setembre 2017].
# Castell de Molins

El Castell de Molins és un edifici romànic de Pont de Molins (Alt Empordà) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Aquest castell es troba en un planell enlairat sobre la riba dreta de la Muga. El castell consta d'un recinte murat de planta rectangular amb una torre a l'interior, dels quals en queden pocs vestigis. La torre no està situada la centre sinó a la vora dels murs de la banda de ponent. És de planta circular i només en un tram es conserva fins a bona altura. L'aparell és de còdols escapçats, que es barregen amb carreus no gaire ben escairats, de diferents mides. Del llenç de muralla de ponent que era situat prop de la torre pràcticament no en resten vestigis apreciables. En el llenç septentrional hi resta un tram d'uns quatre metres de llargada en la base, que s'estreny en guanyar altura. La banda meridional del recinte, és ocupada per la capella avui molt enrunada (Santa Maria de Molins), que depenia de la parròquia de Llers.

## Història

Documentada el 1125, data d'un conveni entre Ponç Hug I d'Empúries i Ramon Berenguer III de Barcelona.
Bernard Gauzfre de Molins pel que sembla, castlà aquest castell, i fou un dels seus ostatges, que en una data que cal situar entre 1115 i 1164 Jofre de Rocabertí, oferí al comte de Rosselló, pels afers de Requesens.
El castell de Molins era un dels onze castells que s'alçaven en la rodalia del castell de Llers i formaven part de les defenses de la frontera del comtat de Besalú enfront dels dominis dels comtes d'Empúries.

## Referències

* 1 2 3 4 «Castell de Molins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 octubre 2017].
* ↑ «Santa Maria de Molins». Ajuntament de Pont de Molins. Arxivat de l'original el 2020-03-23. [Consulta: 6 febrer 2022].

## Enllaços externs

* «Castell de Molins». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Dit petit

El dit petit, menovell o menuell és normalment el dit més petit de la mà humana, oposat al polze i pròxim al dit anular. També és conegut com a auricular, dit gorrí, dit menut, dit xic, garranxet o corronxet.

## Significació cultural

En certes cultures es vinculen els menovells de dues persones que realitzen una promesa. Tradicionalment, es considerava la promesa com a vinculant, i la idea original era que la persona que trencava la promesa havia de tallar-se el dit petit. D'una manera similar, entre els membres de la yakuza japonesa (gàngsters), el càstig per certes ofenses és tallar part de les falanges del menovell (conegut com a yubitsume).
L'aixecament del dit petit pot significar diverses coses segons la cultura del país on ens trobem:
* Al Japó, tenir aixecat el menovell en parlar sobre dues persones significa que estan vinculades sentimentalment. Aquest gest és considerat antiquat i vulgar, no obstant això en certes escenes anime s'hi usa intencionadament.
* A la Xina, es considera vulgar aixecar i ensenyar el dit petit a una altra persona, de la mateixa manera que en la cultura occidental es jutja com a vulgar o agressiu mostrar el dit mitger.
* A l'Amèrica del Nord, dur un anell al dit petit té un significat simbòlic. El menovell és el dit de les relacions i, per tant, dur-hi un anell indica que un és obert i afectuós.
* A l'Índia, aixecar el menovell és un senyal de "katti" o amistat trencada, un signe que algú està enutjat, o un suggeriment en to de broma que la persona que li mostra el menovell a un altre no desitja parlar-hi.

## Referències i notes

* ↑ Menyique és un castellanisme. Vegeu: «Castellanismes i barbarismes més freqüents». Bon català.

## Enllaços externs

* El dit menut a l'Atles Lingüístic del Domini Català
Viccionari
# Revista Catalana de Musicologia

La Revista Catalana de Musicologia és una revista publicada per la Societat Catalana de Musicologia (SCM), filial de l'Institut d'Estudis Catalans (IEC).
La Revista Catalana de Musicologia. que va néixer l'any 2001, i que actualment te una periodicitat anual, és la revista oficial de la Societat Catalana de Musicologia, i prengué el relleu del Butlletí de la Societat Catalana de Musicologia, que, fins aquell moment, havia estat la publicació oficial de la Societat. La Revista es troba també disponible al Portal de Publicacions i a l'Hemeroteca Científica Catalana de l'IEC, i abasta articles de recerca de tots els àmbits de la musicologia i de l'etnomusicologia. S'ocupa especialment de la publicació de temes relacionats amb les terres de parla catalana i la música catalana, però també inclou articles vinculats a altres contrades. La llengua vehicular de la revista és el català, però també s’hi publiquen articles en castellà, anglès, francès i italià. Els textos complets dels articles es troben en línia i en accés obert.
La Revista Catalana de Musicologia està indexada en alguns dels principals índexs de citació científica del seu àmbit i en les bases de dades bibliogràfiques nacionals i internacionals més rellevants, com RILM Abstracts of Music Literature o Dialnet, a més d'estar avaluada a CARHUS Plus+, a MIAR, a DULCINEA i a SHERPA/RoMEO.

## Referències

* 1 2 3 «Revista Catalana de Musicologia». Institut d'Estudis Catalans (IEC). [Consulta: 8 gener 2025].
* 1 2 «Societat Catalana de Musicologia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 28 novembre 2022].
* ↑ «Revista catalana de musicologia». Dialnet. [Consulta: 28 novembre 2022].
* ↑ «Revista Catalana de Musicologia». RACO (Revistes Catalanes amb Accés Obert). [Consulta: 28 novembre 2022].
* ↑ «Revista Catalana de Musicologia». MIAR. [Consulta: 28 novembre 2022].
* ↑ «Revista Catalana de Musicologia». DULCINEA. [Consulta: 28 novembre 2022].
* ↑ «Revista Catalana de Musicologia». SHERPA/RoMEO. [Consulta: 28 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Revista Catalana de Musicologia
# Front d'Alliberament Somali Abo

El Front d'Alliberament Somali Abo (Somali Abo Liberation Front OALF) és un moviment d'alliberament dels oromos de parla somali. Encara que els antecedents del front remunten al 1961 quan el programa era la unió de les províncies d'Ogaden i Bale a Somàlia, fou creat efectivament el 1974 per elements gabbra i garre dels oromo, que parlen somali i en aquell moment s'identificaven amb els somalis i la política de la Gran Somàlia. Abo (o abbo) és la manera de cridar a un altre oromo de parla somali quan no se'n sap el nom i, per tant, "abo" (abbo) vol dir "ep, tu" (hey, man). El 1977 i 1978 va donar suport a l'Exèrcit Nacional Somali (ENS) en la seva campanya a Ogaden. Després va seguir la lluita fins al 1991. Els etíops van enverinar els pous, els van matar els ramats i van cremar els seus establiments. El 1989 el seu cap històric, l'autoanomenat general Wako Gutu, que havia dirigit la guerrilla de Bale (1963-1972) i el Front d'Alliberament Somali Abo (1973-1989), va formar una facció que va agafar el nom de Front de Líders Populars Units Oromo/ United Oromo People's Leadership Front UOPLF, o simplement Líders Populars Units Oromo/United Oromo People's Leadership UOPL.
El 1991, desaparegut l'estat de Somàlia, es van reafiliar com oromos, i van esdevenir el Front d'Alliberament d'Oròmia Abo, reclamant tot seguit un estatus específic pels oromo abo dins l'emergent regió d'Oròmia. Wako Gutu i el UOPL per la seva part es va aliar al Front Popular d'Alliberament del Tigre i va constituir un grup totalment separat, anomenat Front Popular d'Alliberament Oromo/Oromo Peoples Liberation Front.
El 1995 el OALF es va dividir en dos parts, el Front d'Alliberament Somali Abo, que reclama la incorporació de les terres dels oromo o somali abo a la regió Somali d'Etiòpia, i el Front d'Alliberament d'Oròmia Abo (Oromo Abo Liberation Front OALF) que seguia reclamant un estatus especial dins Oròmia.

## Referències

* Being and Becoming Oromo, per Paul Trevor William Baxter, Jan Hultin, Alessandro Triulzi
# Puerto Iguazú

Puerto Iguazú és una ciutat de la província de Misiones, a l'extrem nord-est de l'Argentina. La localitat se sitúa a 14 km. de les Cascades de l'Iguaçú, una de les set meravelles naturals del món. L'activitat turística, centrada en aquestes cascades, n'és el principal motor econòmic, tot i que també hi destaca el comerç internacional, ja que està unida amb la ciutat brasilera de Foz do Iguaçu a través del Pont Internacional Tancredo Neves, el qual uneix les rutes Ruta Nacional 12 i la BR-469. Té 54.675 habitants segons el cens argentí de 2022.
Forma part de la zona coneguda com la Triple Frontera, on contacta la sobirania argentina amb la del Brasil — Foz do Iguaçu —, i amb la sobirania del Paraguai — Ciudad del Este i Presidente Franco.

## Referències

* ↑ IPEC: Instituto Provincial de Estadísticas y Censos. «Censo Nacional de Población, Hogares y Viviendas 2022: Provincia de Misiones. Viviendas particulares y población en viviendas particulares, según municipio. Año 2022» (PDF). [Consulta: 15 setembre 2024].

## Enllaços externs

* Twitter - Passos Internacionals: Secretaria de Fronteres, Ministeri de Seguretat de la República Argentina
* Pàgina de la Municipalitat d'Iguazú
# El Savarrés

Can Sabarrés o el Savarrésés un mas a uns dos quilòmetres del poble de Maçanet de Cabrenys (l'Alt Empordà).
L'edifici és de planta rectangular, de planta baixa i dos pisos, tot i que les seves obertures han estat modificades. Les originals les trobem tapiades. Això també passa amb la porta d'accés, que era de mig punt amb grans dovelles, però va ser tapiada, per donar lloc a una porta rectangular. Tot i això, encara es veuen els carreus que emmarcaven les obertures originals. Cal destacar de la façana de migdia, tres murs de pedra perpendiculars a l'edifici que probablement estaven coberts i devien fer les funcions d'estables. A l'altre costat de la casa trobem una petita volta de canó, a on probablement es trobava el mecanisme per fer funcionar el trull, tot i que en l'actualitat no hi és. La coberta de la casa és a dos vessants.

## Referències

* ↑ VISSIR3
* ↑ Text importat de: «Can Sabarrés». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Generalitat de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. Llicència CC-0 [Importat: 15 octubre 2017] (Vegeu l'avís legal per a reutilitzacions).
# Hanu (Assíria)

Hanu (accadi: 𒄩𒉡𒌑, Ḫa-nu-ú) va ser un rei d'Assíria, un dels disset reis que les Cròniques mesopotàmiques diuen que «vivien en tendes» i, per tant, eren nòmades. Era el cap d'una tribu semítica.
Segons la Llista dels reis d'Assíria era el successor de Didanu, però la seva relació amb ell és desconeguda. Com que la Llista no indica que hi hagi cap parentiu entre els 15 primers reis, s'ha pensat que potser eren els caps de tribus que després van unir-se per formar Assíria. Es pensa que potser va ser l'ancestre dels khaneus o haneus que es van establir a Terqa i al desert de la regió d'aquesta ciutat, i dels que hi ha documentació a través dels arxius de Mari. A la Llista dels reis consta com a successor seu el rei Zuabu.

## Referències

* 1 2 Glassner, Jean-Jacques. Mesopotamian Chronicles. Society of Biblical Literature, 2004, p. 137. ISBN 1589830903.
* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 28 octubre 2021].

## Bibliografia

* Assyria, per Sebastian Münster, a Google Llibres
# Pula botswanesa

La pula és la moneda de Botswana. El codi ISO 4217 és BWP i s'abreuja P. Se subdivideix en 100 thebe. Tant els noms de la unitat monetària com de la fracció deriven de la llengua setswana, en què pula significa "pluja" (la pluja és molt escassa a Botswana, país ocupat majoritàriament pel desert de Kalahari i, per tant, és un bé molt valuós) i thebe vol dir "escut".
La pula es va introduir el 1976 en substitució del rand sud-africà a un tipus de canvi paritari (1 pula = 1 rand). Malgrat la devaluació del 12% de maig del 2005, la pula continua sent una de les monedes més fortes de l'Àfrica.
Emesa pel Banc de Botswana (en setswana Banka ya Botswana, en anglès Bank of Botswana), en circulen monedes de 5, 10, 25 i 50 thebe i d'1, 2 i 5 pula, i bitllets de 10, 20, 50, 100 i 200 pula.

## Taxes de canvi

* 1 EUR = 6,84280 BWP (7 de maig del 2006)
* 1 USD = 5,37680 BWP (7 de maig del 2006)

## Enllaços externs

* Banc de Botswana (anglès)
# Filip I Filadelf

Filip I Filadelf (en grec antic: Φίλιππος Φιλάδελφος) fou rei selèucida de l'any 95 aC al 83 aC.
Era fill d'Antíoc VIII Grip, a la mort del qual el 96 aC es va declarar, junt amb tres germans més, a favor que regnés un cinquè germà (el gran), Seleuc VI Epífanes. Al morir Seleuc VI durant una revolta popular a Mopsuèstia l'any 95 aC, el seu germà Demetri III Eucàros va assolir la corona, i va associar al regne als seus germans Felip i Antíoc XI Epífanes Filadelf (que potser eren bessons). Els tres germans van obtenir l'ajut de Ptolemeu IX Làtir. El 92 aC Felip I va participar en l'atac de Demetri III contra Antioquia, rebutjat per Antíoc X Eusebi i on va morir Antíoc XI.
L'any següent, 91 aC o potser el 90 aC un nou atac a Antioquia va reeixir, i Felip va establir allí la seva cort mentre Demetri era a Damasc on havia entrat amb ajut de Ptolemeu Làtir, i havia donat suport al seu germà. Antíoc X només va conservar algun territoris al Líban.
Aviat van esclatar diferències entre Demetri III i el seu germà Felip I. Demetri III va planejar eliminar el seu rival, que se'n va assabentar i va concertar aliances amb l'Imperi Part i els nabateus, a més de tenir el suport del tirà Estrató de Berea.
El 88 aC, amb el suport d'un gran exèrcit part dirigit pel general Mitridates, va derrotar a Demetri III que va ser empresonat. El 87 aC va haver de compatir el govern del territori amb el seu germà petit Antíoc XII Dionisi (Antíoc el Menor) que havia recollit la successió de Demetri III a Damasc, i part de Celesíria. El 84 aC la Commagena (país de Samòsata) va reconèixer la sobirania de Tigranes II d'Armènia. El mateix any Tigranes va començar la conquesta de Síria, en plena descomposició després de la mort d'Antíoc XII l'any 84 aC, i on els caps àrabs havien assolit el poder en alguns llocs (els nabateus fins a Damasc, el xeic Sampsigeram a Èmesa, i d'altres a les viles mes a l'interior), i a Antioquia, Selèucia de Pièria i alguna altra ciutat s'havia proclamat la república. Un partit del país va cridar a Tigranes i aquest no s'ho va pensar i va enviar al seu exèrcit a Síria. El rei selèucida Filip es va refugiar a Cilícia, i es creu que va ser perseguit, capturat i executat per Tigranes potser l'any 83 aC. Cilícia i les regions adjacents van quedar sotmeses a Armènia aquell any 83 aC.

## Referències

* ↑ Philippus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 288
| Precedit per: Demetri III l'Inoportú | Imperi Selèucida | Succeït per: Tigranes II d'Armènia |
# Quercus stellata

Quercus stellata és una espècie de roure que pertany a la família de les fagàcies i està dins de la secció dels roures blancs, del gènere Quercus.

## Distribució

És una espècie nativa de l'est dels Estats Units, des de Massachusetts al nord-est, i passant per l'oest i sud d'Iowa, el sud-oest i el centre de Texas, fins al sud-est i nord de Florida. És un dels roures més comuns de la regió meridional de les praderies de l'est nord-americà.

## Morfologia

És un petit arbre, que fa entre 10 a 15 m d'alt i el tronc fa entre 30 a 60 cm de diàmetre, encara que ocasionalment poden trobar-se exemplars de 30 m d'alt i 1,4 m de diàmetre. Les fulles d'aquesta espècie tenen una forma molt distintiva, amb tres lòbuls perpendiculars terminals, molt semblants a una Creu de Malta. Les fulles són estireganyosos per l'anvers i tomentoses, cobertes de petits borrissols densos, pel revers. Les glans fan entre 1,5 i 2 cm de llarg i maduren a començaments de l'estiu.
Aquest arbre tendeix a ser més petit que la majoria dels membres del seu gènere, amb branques més baixes i disperses, que reflecteixen la seva tendència a créixer en llocs oberts de terres pobres. Així, la seva fusta es considera de valor relativament baix i s'usa com a llenya. Tanmateix, com en els altres roures blancs, la seva fusta és dura, densa i resistent a la podridura i per això també serveix per fer pals per a tanques; d'allà prové el seu nom vulgar.

## Sinonímia

* Quercus alba var. minor Marshall, Arbust. Amer.: 120 (1785)
* Quercus villosa Walter, Fl. Carol.: 235 (1788).
* Quercus lobulata Sol. ex Sm. in C.abbot, Insects Georgia 1: 93 (1797)
* Quercus obtusiloba Michx., Hist. Chênes Amér.: 1 (1801)
* Quercus fusca Raf., Alsogr. Amer.: 19 (1838)
* Quercus gonoloba Raf., Alsogr. Amer.: 25 (1838)
* Quercus heteroloba Raf., Alsogr. Amer.: 25 (1838)
* Quercus floridana Shuttlew. exA.dc. in A.p.de Candolle, Prodr. 16(2): 22 (1864)
* Quercus minor (Marshall) Sarg., Gard. & Forest 2: 471 (1889).

## Referències

* ↑ «Quercus stellata». Royal Botanic Gardens, Kew: World Checklist of Selected Plant Families. [Consulta: 20 març 2010].

## Enllaços externs

* Imatges d'una Q. stellata Arxivat 2006-08-28 a Wayback Machine. (en anglès)