OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Jaume Torrents i Gutiérrez de Pando

Jaume Torrents i Gutiérrez de Pando (Barcelona, 3 d'agost de 1900 - 4 d'agost de 1976) fou un músic, compositor de sardanes i periodista radiofònic català.
Instrumentista de violoncel, va ser alumne entre d'altres d'Higini Anglès i Josep Cumellas i Ribó. Ingressà a l'Orquestra Pau Casals i el 1923 va formar part de l'orquestra que va retransmetre des del Teatre Grec de Barcelona el primer concert de música clàssica retransmès per ràdio a Catalunya. El 1924 va ingressar a Ràdio Barcelona, a la que estarà vinculat fins 1971 i en la que arribaria a ser director de programes.
Va col·laborar escrivint articles a La Vanguardia i va compondre sardanes. El govern francès li atorgà el títol de cavaller de l'Chevalier des Arts et des Lettres per la seva recopilació de ciutats del món que es diuen Barcelona. També va rebre un dels Premis Ondas 1970.

## Sardanes

* La sardana de la rosa (1954)
* La pepa maca (1957)
* Princesa de Barcelona (1958)
* Cançó d'enyorament (1958)
* Amor triomfant (1962)
* Tecla tarragonina (1965)
* Girona somriu (1966)

## Referències

* ↑ Entierro de Don Jaime Torrents, La Vanguardia, 6 d'agost de 1976
* ↑ Jaume Torrents a la Gran Enciclopèdia de la Música
* ↑ «Jaume Torrents i Gutiérrez de Pando». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Entrevista a Jaime Torrents G. de Pando, jefe de programas y emisiones de Radio Barcelona Arxivat 2019-08-03 a Wayback Machine., CCUC
* ↑ Jaume Torrents a musicsperlacobla.cat
* ↑ los Premios Ondas de RTV, ABC, 22 d'octubre de 1970

## Enllaços externs

* Jaume Torrents a Discogs
* Jaume Torrents Arxivat 2019-08-03 a Wayback Machine. al Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya
# 705

El 705 (DCCV) fou un any comú començat en dijous del calendari julià.

## Esdeveniments

* Joan VII escollit papa
* Construcció de la gran mesquita de Damasc

## Necrològiques

* 17 de setembre - Lieja: Mort (assassinat) del bisbe Lambert de Lieja
# Michel Lentz

Michel Lentz (Ciutat de Luxemburg, 21 de maig de 1820 - Ciutat de Luxemburg, 8 de setembre de 1993) fou un escriptor luxemburguès. Va escriure sobretot poesia, tota ella en luxemburguès. És considerat com un dels poetes nacionals de Luxemburg.
Michel Lentz va escriure el text de l'himne nacional de Luxemburg Ons Heemecht, que va ser creat amb música de Jean Antoine Zinnen.
Ell és també l'autor del text i la música de la cançó De Feierwon, que va ser cantada per primera vegada el dia de la sortida del primer tren a l'estació de la ciutat de Luxemburg el 4 d'octubre de 1859.

## Obres destacades

* De Feierwon
* D'Margréitchen
* Hammelsmarsch
* Heemwéi
* Ons Heemecht
* An Amerika

## Referències

* ↑ Jul Christophory. Précis d'histoire de la littérature en langue luxembourgeoise (en francès). P. Bauler, 2005, p. 29. ISBN 2-91988-554-5.

## Bibliografia

* (luxemburguès) Dostert, Paul. 400 Joer Kolléisch, Band II (en luxemburguès). Luxembourg: Éditions saint paul, 2003, p. 277-278. ISBN 2-87963-419-9. .
* Maugendre, Xavier. L'Europe des hymnes dans leur contexte historique et musical (en francès). Editions Mardaga, 1993, p. 66-68. ISBN 2-87009-632-1.
# Districte d'Ikoma

El districte d'Ikoma (生駒郡, Ikoma-gun) és un districte de la prefectura de Nara, a la regió de Kansai, Japó. És el segon districte més populós de tota la prefectura després del districte de Kita-Katsuragi i el seu municipi més poblat és la vila de Ikaruga.

## Geografia

El districte d'Ikoma es troba localitzat a la part nord-oest de la prefectura de Nara, fent frontera amb la prefectura d'Osaka a l'oest. El relleu del districte és pla, amb alguns pocs pics; els rius Yamato i Tatsuta passen pel territori. El districte està format pels municipis d'Ando, Heguri, Ikaruga i Sangô, tots ells amb la categoria de vila.

### Municipis

Districte d'Ikoma (2020) :

## Història

El districte d'Ikoma es creà l'1 d'abril de 1897, fruit de la unió entre els districtes de Soejimo i el de Heguri. Des de l'1 de novembre de 1971, quan la vila d'Ikoma va esdevindre ciutat i, per tant, ixqué del districte, la composició d'aquest no ha variat gens.

### Antics municipis

La següent és una llista dels antics municipis del districte amb enllaç als seus actuals municipis:
* Ikoma (生駒町) (1921-1971)
* Kōriyama (郡山町) (1889-1954)
* Shōwa (昭和村) (1935-1953)
* Miato (都跡村) (1889-1940)
* Tsutsui (筒井村) (1889-1941)
* Minami-Ikoma (南生駒村) (1889-1954)
* Tomisato (富郷村) (1889-1947)
* Tomio (富雄町) (1889-1953)
* Fushimi (伏見町) (1889-1955)
* Heijō (平城村) (1889-1951)
* Hirabata (平端村) (1889-1935)
* Katagiri (片桐町) (1889-1957)
* Hōryūji (法隆寺村) (1889-1947)
* Kita-Ikoma (北生駒村) (1889-1921)
* Kita-Yamato (北倭村) (1889-1957)
* Honda (本多村) (1889-1935)
* Yata (矢田村) (1889-1953)
* Tatsuta (竜田町) (1889-1947)

## Referències

* ↑ https://www.post.japanpost.jp/cgi-zip/zipcode.php?pref=29
* ↑ http://www.naraken-jinjacho.jp/jinja02.html
* ↑ https://geoshape.ex.nii.ac.jp/city/resource/?%E7%94%9F%E9%A7%92%E9%83%A1
# 715

El 715 (DCCXV) fou un any comú començat en dimarts del calendari julià.

## Esdeveniments

* Gregori II és escollit papa
* Construcció de la gran mesquita de Damasc
* Gran terratrèmol a Turquia

## Defuncions

* juliol, Joan VI de Constantinoble. Patriarca de Constantinoble
* 30 agost. Príncep Hozumi. Aristòcrata i home d'estat japonès
# Jean Antoine Zinnen

Jean Antoine Zinnen (Neuerburg, 25 d'abril de 1827- Neuilly-sur-Seine, 16 de maig de 1898) va ser un compositor luxemburguès, conegut per la creació de la música de l'himne nacional de Luxemburg, Ons Heemecht.

## Cursa artística

Va néixer a la prussiana Renània, a prop de la frontera amb Luxemburg. Quan tenia sis anys, la seva família es va traslladar a Luxemburg. Després de servir com a músic a l'exèrcit, es va naturalitzar com a ciutadà de Luxemburg el 1849. L'any 1851, es va convertir en el primer director de la societat de Diekirch coral Sangerbond. El 1852, va ser nomenat director de música de la Ciutat de Luxemburg i, poc després, director del conservatori de la ciutat. El 1863, va ser nomenat director de l'acabada de fundar Allgemeiner Luxemburger Musikverein (ALM) que, el 1947, va passar a dir-se Union Grand-Duc Adolphe, l'organització nacional que agrupa societats de música, bandes, cors i orquestres.

## Referències

* ↑ Slonimsky. «Zinnen, Jean-Antoine». A: Baker's Biographical dictionary of musicians (en anglès). Nova York: Schirmer Books, 1978, p. 1949. ISBN 0-02-870240-9.
* 1 2 «Zinnen, Jean-Antoine (Johann-Anton)». A: Luxemburger Lexikon (en alemany). Editions Guy Binsfeld, 2006.
# Can Salisachs

Can Salisachs és una casa noucentista de Cadaqués (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al sud del nucli històric de la població, a l'extrem oriental de la platja del Llaner Gran.
Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta quadrada, distribuït en planta baixa, dos pisos i alts. La coberta és a l'holandesa de teula, amb barbacana de permòdols de fusta i tres badalots amb teulada a dues aigües, damunt de cada un dels vessants més llargs. Tres de les quatre façanes són exemptes, dues d'elles encarades a mar i la principal orientada al carrer Dr. Bartomeus. L'element més destacable és una àmplia tribuna al nivell del primer pis, situada a la façana orientada a Sa Platjeta, que alhora s'utilitza com a terrassa a la segona planta. La resta d'obertures són de mida gran i rectangulars, exceptuant les de la planta dels alts que són més petites i d'arc de mig punt. El basament de la planta baixa està format per llambordes de pissarra de la zona, que contrasten amb els emmarcaments de les obertures, de rajola vidrada de color ocre, i amb els muntants dels vidres, de color blau. La resta de la façana està arrebossada i pintada de blanc.

## Història

Segons el Pla especial del front marítim del conjunt històric de Cadaqués, l'immoble fins fa poc l'edifici havia funcionat com hotel, encara que no precisa la data de la seva clausura.

## Referències

* 1 2 3 «Can Salisachs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].
# Palazzo Massimo alle Terme

El Palazzo Massimo alle Terme és un palau de Roma, situat en la Piazza dei Cinquecento del rione Castro Pretori, prop de l'Estació Termini.

## Història i descripció

L'edifici va ser construït entre 1883 i 1886 per l'últim descendent de la família romana dels Massimo, el sacerdot jesuïta Massimiliano Massimo, en terrenys que pertanyien a la família; va encarregar la construcció a l'arquitecte Camillo Pistrucci.
La construcció del palau va comportar la demolició d'un edifici precedent, el Palazzo Peretti (que va pertànyer al Papa/Papa Sixt V i, per tant, també se li cridava Sistino), situat a l'interior de la Vila Peretti Montalto, obra de Domenico Fontana (finals del segle xvi). La vila, convertida posteriorment en Vila Negroni, i finalment Vila Massimo, va desaparèixer completament amb la construcció de la propera estació Termini.
El nou palau es va convertir en seu del Col·legi dels Jesuïtes, que en 1871, amb la conquesta de l'Estat Pontifici per part dels Savoia i la designació de Roma capital del nou Regne d'Itàlia, va ser expropiat de la seva seu original en el Collegio Romano, o Convent de Sant Ignasi, que es va destinar a seu del liceu “Ennio Quirino Visconti”, el primer liceu-gimnàs real del nou Estat i, des de 1975, any de la seva fundació, també del Ministeri de Béns i Activitats Culturals i Turisme.
Va ser per aquesta raó que, posteriorment, el palau es va dir Istituto Massimiliano Massimo, en honor del seu fundador. Va mantenir aquesta designació fins al 8 de desembre de 1960, quan l'institut es va traslladar a una nova seu més gran en EUR.
Comprat per l'Estat Italià en 1981, gràcies al finançament aportat per la llei 92/81 per a la posada en valor del patrimoni arqueològic de Roma, després d'una restauració obra de l'arquitecte Costantino Dardi, l'edifici alberga des de 1998 la principal de les quatre seus del Museu Nacional Romano, i les oficines centrals de la Superintendència Especial de Béns Arqueològics de Roma.
El museu està organitzat en un soterrani (seu de la major col·lecció de medalles d'Itàlia), una planta baixa i els plantes superiors del palau.
# Distributisme

Distributisme (també conegut com a distribucionisme) és una ideologia econòmica conservadora que es va desenvolupar a Europa al pas del segle xix al xx amb base en els principis de la doctrina social catòlica, especialment els ensenyaments del Papa Lleó XIII en la seva encíclica Rerum novarum i del Papa Pius XI en Quadragesimo anno.
Segons els distributistes, la propietat és un dret fonamental i els mitjans de producció han de ser repartits el més àmpliament possible en lloc d'estar centralitzats sota el control de l'estat (el socialisme d'Estat), uns pocs individus (plutocràcia), o corporacions (corporatocràcia). Per tant, el distributisme advoca per una societat caracteritzada per la generalització de la propietat. L'economista cooperativista Race Mathews, sosté que un sistema d'aquest tipus és la clau per aconseguir un ordre social just.
El distributisme sovint ha estat descrit en oposició tant al socialisme com al capitalisme, els quals són considerats com viciats i explotadors. Thomas Storck sosté que "tant el socialisme i el capitalisme són producte de la Il·lustració europea i, per tant, son forces modernitzadores i anti-tradicionals. A més, alguns distributistes argumenten que el socialisme és la conclusió lògica del capitalisme, ja que els poders concentrats del capitalisme finalment capturen l'estat, cosa que resulta en una forma de socialisme. Per contra, el distributisme busca subordinar l'activitat econòmica a la vida humana com un tot, a la nostra vida espiritual, la nostra vida intel·lectual, la nostra vida familiar".
Alguns han vist aquesta ideologia més com una aspiració, que s'ha realitzat amb èxit a curt termini pel compromís amb els principis de subsidiarietat i solidaritat (aquestes essent construïdes en cooperatives locals financerament independents i petites empreses familiars), encara que els defensors també citen períodes com l'edat mitjana com a exemples de la viabilitat històrica a llarg termini de distributisme. Particularment influent en el desenvolupament de la teoria distributista eren els autors catòlics Gilbert Keith Chesterton i Hilaire Belloc, l'anomenat Chesterbelloc, dos dels més antics i més fervents partidaris del distributisme.

## Textos essencials

* Rerum Novarum (1891) Encíclica Papal, Lleó XIII
* Quadragesimo Anno (1931) Encíclica Papal, Pius XI
* Centesimus Annus (1991) Encíclica Papal, Joan Pau II
* What's Wrong with the World (1910) Arxivat 2004-05-11 a Wayback Machine. per G. K. Chesterton
* The Outline of Sanity (1927) per G. K. Chesterton
* The Servile State (1912) per Hilaire Belloc

## Referències

* ↑ Bannwart, Simon. «Distributismus – Die katholische Alternative zu Kapitalismus und Sozialismus» (en alemany), 18-05-2015. [Consulta: 19 agost 2019].
* ↑ Hoeres, Peter «Katholische Intellektuelle: Rigides Denken und frommes Lenken» (en alemany). Frankfurter Allgemeine, 10-10-2016. ISSN: 0174-4909.
# 718
## Esdeveniments
### Països Catalans

* Presa de les ciutats de Barcelona, Girona per columnes musulmanes.

### Món
#### Europa

* Creació del regne d'Astúries i començament de la reconquesta
* Els musulmans conquereixen Narbona. També edifiquen la primera mesquita a Constantinoble

#### Àsia

* Es funda l'hotel més antic del món al Japó

## Naixements

* Koken Tenno, 46a i 48a Emperadriu del Japó.
# Dominique Lang

Dominique Lang (Dudelange, 15 d'abril de 1874 - Schifflange, 22 de juny de 1919) es considera que és el pintor impressionista més important luxemburguès. Va pintar paisatges i retrats, encara que va treballar com a professor de secundària.

## Biografia

Després de completar els seus estudis el 1901, va realitzar una fase d'obres en estil prerafaelita quan va pintar el Baptisme de Crist, un fresc a l'església de Junglinster continuat de pintures representant les estacions del viacrucis a la nova església a Dudelange. Va aconseguir una beca de l'estat que va fer que pogués fer un viatge d'estudis durant quatre mesos a Itàlia visitant Florència i Roma. De tornada a Dudelange, es va enfrontar no solament amb problemes financers, sinó a la crítica negativa de les seves pintures del Cercle artistique de Luxembourg. Va començar a patir de mals de cap terribles, cosa que li va produir una depressió. El seu art va ser influït per la seva lectura de Ruskin, Schopenhauer i Spengler, fet que el va portar a un període simbolista en què el seu treball s'assemblava al dels anglesos prerafaelites. Les seves pintures La jeune fille et la mort i La mort participant dans la maison són d'aquesta època. Durant aquest període, va deixar la llar familiar i es va establir en un estudi d'una zona pobra de Dudelange.
Després d'uns mesos a París (1905), Lang va ser admès a l'Acadèmia de Múnic el 1906, on va estudiar art contemporani i impressionisme, que va tenir un efecte dràstic en el seu estil de pintura. Quan va tornar a Dudelange, va obrir un estudi fotogràfic que, finalment, li va proporcionar un ingrés raonable. El 1911, es va casar amb Anne-Marie Ney, que apareixeria en moltes de les seves pintures, i aquest mateix any va començar a treballar com a professor d'art. Primer va ensenyar al Lycée des Filles a la ciutat de Luxemburg i després a l'Escola Industrial i comercial a Esch-sur-Alzette. Incapaç de viure de la seva pintura, per la qual va rebre poc de reconeixement durant la seva vida, Lang va haver de romandre com a professor per a la resta de la seva vida laboral.

## Honors

* 1904 i 1919 Prix Grand-Duc Adolphe.

## Galeria

* Dominique Lang: First Station of the Cross (c. 1901)
* Dominique Lang: Banks of the Alzette (1915)
* Dominique Lang: Walnut Tree in Spring Sunshine (1915)

## Referències

* ↑ «Lang, Dominique». A: Luxemburger Lexikon (en alemany). Editions Guy Binsfeld, 2006.
* 1 2 «Dominique Lang (1874-1919)» (en francès). Centre de Documentation sur les Migrations Humaines. Arxivat de l'original el 2010-09-29. [Consulta: 7 juliol 2015].

## Bibliografia

* Petit, Joseph; Hoffmann, Jim: "Dominique Lang - Impressioniste luxembourgeois", Luxembourg: Raymon Mehlen, 1953.
* Waringo, René: "Dominique Lang 1874-1919 - Die Via Crucis in der Düdelinger Pfarrkirche", reprinted from the Luxemburger Marienkalender, Luxembourg: Imprimerie St-Paul, 1990.
* Waringo, René; Stammet, Danièle: "Rétrospective Dominique Lang, Dudelange": Ville de Dudelange, 1994, (catalogue of the Dudelange exhibition from 6 May to 19 June 1994).
# Parafarmàcia

Parafarmàcia és un terme que es refereix al conjunt de tots els productes per a tenir cura del cos i els de la higiene que es poden vendre sense recepta. També fa referència al mateix establiment on es venen els productes de parafarmàcia. La venda d'aquests productes no només es restringeix als farmacèutics i pot ser proposada per qualsevol mitjà o en una gran superfície comercial. De fet, la parafarmàcia no es considera una activitat mèdica i, per tant, no requereix cap grau d'estudis particular. No obstant això, la majoria de les empreses que fabriquen productes per a la cura personal requereixen la presència d'un farmacèutic en l'espai al detall.

## Reglamentació

Les vendes autoritzades a les parafarmàcies són les següents :
* Productes cosmètics i accessoris.
* Productes i accessoris per a la higiene personal.
* Productes dietètics.
No obstant això, també hi ha prohibicions de la venda en parafarmàcies, com són:
* Medicaments d'ús humà o veterinari .
* Aliments dietètics
* Les plantes medicinals que estiguin incloses en la farmacopea.
* Olis essencials.
* Els apòsits que s'ajusten a la farmacopea.
* Medicaments al·lopàtics o homeopàtics que formin part de la farmàcia

## Referències

* Reial Decret 1591/2009, de 16 d'octubre, pel qual es regulen els productes sanitaris a Espanya
* Portalfarma
# Jesús Comín Sagüés

Jesús Comín Sagüés (Saragossa, 19 d'abril de 1889 - 4 de març de 1939) va ser un advocat i polític espanyol, que va ocupar càrrecs destacats en la Comunió Tradicionalista. Va ser el pare de Alfons Carles Comín i Ros i avi d'Antoni Comín i Oliveres.

## Biografia

Era net del polític carlista Bienvenido Comín Sarté, fill de Francisco J. Comín, degà de la Facultat de Dret de la Universitat de Saragossa, i nebot del polític jaumista Pascual Comín Moya. Militant tradicionalista des de la seva joventut, va participar des de la proclamació de la Segona República el 1931 en l'oposició carlista al nou règim republicà, establint contactes amb els monàrquics partidaris del deposat Alfons XIII. Va ser elegit diputat a Corts en representació de la província de Saragossa en les eleccions generals de 1933 i 1936 (en aquesta ocasió, amb 70.462 vots).
Com a cap del tradicionalisme en Aragó, va participar en les conspiracions contra la República, que van culminar amb el cop d'estat del 18 de juliol de 1936. Aquest dia, al costat d'un grup de carlistes armats, va ocupar la Caserna de Castillejos de Saragossa, resultant decisius perquè la ciutat i la seva guarnició s'adherissin a la revolta. Amb les armes dipositades a Saragossa es va armar també a les columnes de requetés de Navarra que van lluitar en el front del País Basc en els inicis de la Guerra Civil Espanyola. També va ser un dels impulsors del Terç de Requetès Virgen del Pilar, que va lluitar al Front d'Aragó contra les tropes republicanes, i d'altres terços de carlistes aragonesos.
Quan el 1937 el general Franco va unificar a tots els partits polítics del bàndol revoltat, Jesús Comín va acceptar aquesta unificació, passant a ser membre de FET y de les JONS. Encara que va ser ferit en la guerra, va morir en un accident d'automòbil cap al final de la contesa.
Van presidir el seu enterrament importants autoritats del bàndol franquista, entre ells, els generals Monasterio i Moscardó. Amb motiu del seu enterrament, els seus correligionaris publicaren un poema a El Noticiero de Zaragoza:
| « | Jesús Comín ha muerto, los Requetés lo llevan en un sencillo féretro que cubre una bandera. La Bandera Española, amarilla y bermeja, que un día de Navarra Jesús Comín trajera. | » |

## Referències

* ↑ «Jesús Comín Sagüés». Gran Enciclopedia Aragonesa. Saragossa: DiCom Medios SL, sota llicència Creative Commons.
* ↑ Fitxa al Congrés dels Diputats
* ↑ Tercio de Nuestra Señora del Pilar.
* ↑ Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana. Vol. 3, parte 1. J. Espasa, 1944, p. 390.
* ↑ Memorias de un requeté. Editorial Bayer Hnos, 1968, p. 153.

## Enllaços externs

* Fotografia de Jesús Comín (comandant) parlant amb dos alferes del Requeté
# Districte de Minamikawachi

El Districte de Minamikawachi (南河内郡, Minamikawachi-gun) és un districte de la prefectura d'Osaka, al Japó.

## Geografia

El districte de Minamikawachi està situat al sud-est de la prefectura d'Osaka, limitant cap a l'oest amb la prefectura de Nara i amb els municipis de Kawachinagano al sud, Tondabayashi a l'oest i Habikino al nord.

### Municipis

Districte de Minamikawachi (2019) :

## Història

Des del 1880 al territori on ara es troba el districte es trobaven els següents districtes:
* Ishikawa
* Nishigori
* Yagami
* Furuichi
* Asukabe
* Tannan
* Shiki
* Kitakawachi
* Nakakawachi
Tots aquests districtes es trobaven en la seua totalitat o parcialment als territoris de l'actual districte. Després de dissoldre's el 1896, després d'una curta vida, van donar pas a l'actual districte.
En els seus millors anys, el districte va comprendre fins a 97 municipis que posteriorment han anat desapareguent per l'efecte de la fusió de municipis. L'últim canvi d'importància al districte va ser al 2005, quan el municipi de Mihara va ser absorbit per la ciutat de Sakai, convertint-se així en un districte d'aquesta i disminuint el territori de Minamikawachi.

## Regió de Minamikawachi

Existeix, de manera no oficial, una divisió regional o administrativa de la prefectura d'Osaka. Una de les divisions d'aquest sistema és la regió de Minamikawachi (南河内地域) inspirada en el districte i la qual inclou antics municipis que ara no es troben al districte. Aquesta divisió es troba reconeguda (tot i que de manera no oficial) al web del govern prefectural i és utilitzada tant per aquest com per institucions i empreses privades com a àrea de gestió, administració i descentralització del territori.
Municipis adscrits a la regió (2020) :
El municipi més poblat d'aquesta regió i, per tant, "capital de facto" és Matsubara, tot i que la seu del govern prefectural per a aquesta zona es troba a Tondabayashi.

## Referències

* ↑ https://kansai.tensyoku40.net/img/osakafuarea_c1.gif
* ↑ http://www.pref.osaka.lg.jp/attach/377/00103370/osaka.png Arxivat 2019-07-10 a Wayback Machine.
* ↑ Les dades totals són del 2015
# 825

El 825 (DCCCXLIX) fou un any comú començat en diumenge del calendari julià.

## Esdeveniments

* En un tractat es menciona la presència d'anacoretes a l'illa de Thule.
* Fundació de la ciutat de Múrcia.

## Necrològiques

* Rampó, comte de Barcelona, Girona, Besalú i Osona.