OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Massospondílids

Els Massospondílids (Massospondylidae) són una família de dinosaures en l'infraordre Prosauropoda. Els Massospondylidae formaven part del subordre Sauropodomorpha, els quals tenien el coll llarg i eren herbívors. Els Massospondylidae poden incloure Adeopapposaurus, Coloradisaurus, Glacialisaurus, Lufengosaurus, Massospondylus, Yunnanosaurus, i Jingshanosaurus; Les anàlisis filogenètiques recents han demostrat un nucli en Coloradisaurus, Lufengosaurus i Massospondylus, potencialment amb Glacialisaurus i Adeopapposaurus.
| Plateosauria | Plateosauridae  Unaysaurus Plateosaurus  Massopoda  Riojasauridae  Riojasaurus Eucnemesaurus    Massospondylidae  Massospondylus   Coloradisaurus Lufengosaurus   Jingshanosaurus Anchisauria |

## Referències

* 1 2 Yates, Adam M. Barrett, Paul M.. The first complete skull of the Triassic dinosaur Melanorosaurus Haughton (Sauropodomorpha: Anchisauria). 77. Londres: The Palaeontological Assoc., 2007, p. 9–55 (Special Papers in Palaeontology). ISBN 9781405169332.
* ↑ Smith, Nathan D.; and Pol, Diego «Anatomy of a basal sauropodomorph dinosaur from the Early Jurassic Hanson Formation of Antarctica» (pdf). Acta Palaeontologica Polonica, 52, 4, 2007, pàg. 657–674.
* ↑ Martínez, Ricardo N. «Adeopapposaurus mognai, gen. et sp. nov (Dinosauria: Sauropodomorpha), with comments on adaptations of basal sauropodomorpha». Journal of Vertebrate Paleontology, 29, 1, 2009, pàg. 142–164. DOI: 10.1671/039.029.0102.

## Enllaços externs

* Family TreeArxivat 2012-03-02 a Wayback Machine.
Sauropodomorpha :
Regne: Animalia
Filum: Chordata
Classe: Sauropsida
Clade: Avemetatarsalia
Clade: Dinosauria :
Sauropodomorpha :
Sauropoda :
Neosauropoda :
Macronaria :
Titanosauria :
# Olga (pel·lícula de 2021)

Olga és una pel·lícula dramàtica suïssa dirigida per Elie Grappe. Va ser seleccionada com la candidata suïssa a participar en la categoria de millor pel·lícula de parla no anglesa en la 94a edició dels Premis Oscar. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

L'any 2013, Olga, una gimnasta ucraïnesa de 15 anys talentosa i apassionada, s'exilia a Suïssa, país d'on és el seu pare, després que la seva mare hagi estat amenaçada per les seves activitats com a periodista política. L'adolescent intenta fer-se el seu lloc en el centre nacional d'esport. Però la revolta del Euromaidan esclata a Kíev. Mentre la jove s'ha d'adaptar al seu nou país i entrenar-se pel Campionat Europeu de Gimnasta, la revolta ucraïnesa penetra en la seva vida i la fa trontollar.

## Repartiment

* Anastasia Budiashkina com a Olga
* Sabrina Rubtsova

## Premis i reconeixements

D'entre els premis i nominacions que ha rebut la pel·lícula, destaquen:
* Festival de Cinema de Solothurn 2017: Premi Upcoming Lab d'ajuda al desenvolupament.
* Festival Premiers Plans d'Angers 2020: Premi Fundació Visio escenari de llargmetratges.
* 74è Festival Internacional de Cinema de Canes: selecció Setmana de la crítica, Premi SACD.
* Festival International de Cinema de Brussel·les 2021: Premi del públic (competició internacional), Premi TV - BeTV.
* Filmfest Hamburg 2021: Sichtwechsel Filmpreis.
* Festival Alice a la Ciutat de Roma 2021: menció especial.
* Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa 2022: seleccionat per representar Suïssa.
* Anastasia Budiashkina va ser reconeguda amb el Premi Aisge a la millor actriu en el Festival Internacional de Cinema de Gijón 2021 FICX59

## Referències

* ↑ «Pulsar Content Boards Elie Grappe's Coming-of-Age Drama 'Olga'». Variety. [Consulta: 6 setembre 2021].
* ↑ «"Olga" represents Switzerland in the competition for an Oscar». Archytele, 06-09-2021. [Consulta: 6 setembre 2021].
* ↑ «Olga». Goita què fan, ara!. [Consulta: 7 gener 2023].
* ↑ «Olga: A feature film by Elie Grappe». [Consulta: 6 setembre 2021].
* ↑ «Olga» (en francès). [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ «PALMARÉS 59 FICX» (en castellà). 59 Festival Internacional de Cine de Gijón, 27-11-2021. [Consulta: 29 novembre 2021].
# Casa Reitg Llobet

La Casa Llobet o Casa Reitg Llobet és un edifici dins del nucli antic de la població de l'Escala, a l'extrem nord del sector, amb la façana principal al carrer del General Poch.

## Arquitectura

És un edifici de planta rectangular, distribuït en planta baixa i dos pisos. La coberta és de teula a dues vessants. La façana presenta totes les obertures rectangulars. A la planta baixa hi ha una porta d'accés, amb emmarcament motllurat a manera de pilastres. Als costats, dos finestrals enreixats també emmarcats i amb llosana circular. Al primer pis hi ha un balcó corregut sostinguts per grans mènsules, amb barana de línies rectes. Hi tenen sortida dos finestrals delimitats per dues pilastres quadrades amb capitells. Aquestes sostenen un entaulament format per una llinda decorada amb motius vegetals, damunt la qual hi ha una cornisa amb motius geomètrics. Al segon pis hi ha dos balcons exempts amb el mateix tipus de decoració, tot i que a la part superior de la cornisa hi ha un petit timpà. La façana està coronada per un voladís sostingut per quatre mènsules centrals i dues laterals. La façana està emmarcada amb dues filades de carreus regulars decorats i decorada amb un fris profusament decorat a la línia divisòria dels pisos superiors.

## Història

L'any 1953 l'arquitecte Josep Esteve Corredor intervingué modificant les obertures de la façana del Carrer General Poch. Aquesta primera reforma suposà l'eliminació de la finestra balconera de la planta baixa, convertint-la en una finestra parella a l'altra que ja hi havia, i la desaparició de la tribuna del primer pis, allargant el balcó i canviant-hi la barana balustrada per una de línies rectes.
Posteriorment, en els anys seixanta la casa fou ampliada amb dos pisos, convertint l'immoble en un bloc d'apartaments. Aquesta intervenció suposa l'eliminació de tots els elements antics de les façanes. Les noves façanes presenten grans obertures cobertes amb persianes de llibret i recobriment de pedra en el mur de la planta baixa.

## Notes

* 1 2 3 4 «Casa Llobet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Pavelló Municipal de Salou

El Pavelló Municipal de Salou és una obra de Salou (Tarragonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Poliesportiu de dues plantes situat en un solar rectangular de la zona nord de Salou, entre l'Ajuntament i una escola. Té dues parts visiblement diferenciades: el volum més gran, amb les pistes i les grades, i el més petit, que presenta els vestidors i el gimnàs. La plaça pública que es troba davant de l'edifici permet l'accés al poliesportiu a través d'escales i rampes. La façana principal, que s'orienta cap aquesta plaça, està formada per un gran finestral que comunica l'espai esportiu amb l'àrea d'accés a l'immoble.
A banda i banda de la pista esportiva es troben les grades, amb una capacitat per a 800 persones. L'espai està dividit en tres zones: la de les grades, la de les jàsseres que salven transversalment la llum de la coberta, i la de les lluernes superiors, repartides en tres volums. Sota les galeries de circulació de les grades es troben els vestidors i els magatzems i, connectat amb aquests últims i sota el vestíbul d'entrada, es troba el bar.
En l'extrem oposat a l'accés principal hi ha un segon vestíbul que comunica les dues plantes i que compta amb les sortides d'emergència. A la planta superior hi ha un petit gimnàs que fa les funcions d'escenari quan es realitzen funcions teatrals.

## Referències

* 1 2 3 «Pavelló Municipal de Salou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 23 agost 2021].
# Antonio Dabán Vallejo

Antonio Dabán Vallejo (Madrid, 14 de febrer de 1877-Villanueva de la Reina, Província de Jaén, 12 de febrer de 1925) va ser un militar espanyol, fill del també militar Antonio Dabán y Ramírez de Arellano.

## Biografia

Va participar en la Guerra de Cuba de 1898 i a la Guerra del Marroc, sent ascendit a general de brigada el 31 de gener de 1922. Va formar part, juntament amb els generals Cavalcanti, Federico Berenguer y Fusté i Saro, de l'anomenat Cuadrilátero que va participar activament en el cop d'estat de Primo de Rivera de setembre de 1923, i del que va sorgir el Directori militar que va assumir el poder presidit per Primo de Rivera. Posteriorment organitzà els somatents en la I Regió Militar, i fou ascendit a comandant general.

## Referències

* 1 2 3 Gran Enciclopedia de España. Saragossa: Enciclopedia de España, S.A., 1990. ISBN 84-87544-01-0 (obra completa).
* ↑ Antonio Dabán Vallejo a xtec.es
# Despertador

Un despertador és un tipus de rellotge que s'utilitza per a despertar-se mitjançant un so o música a una hora determinada.
Per a detenir el so, és necessari estrènyer un botó o manovella. Alguns es detenen automàticament després d'alguns minuts. Un rellotge despertador analògic clàssic té una manovella addicional que s'usa per a especificar l'horari en el qual s'ha d'activar l'alarma.
Els rellotges despertadors mecànics tradicionals posseeixen una campaneta en la part superior que produeix el so, però els despertadors analògics poden fer altres sorolls. Els més simples, alimentats per piles fan un so simple, repetitiu, mentre que els més nous poden parlar, riure, o cantar. Alguns posseeixen ràdio, que comença a funcionar a una hora especificada. El nom més específic per a aquest artefacte és ràdio-rellotge. Un telèfon mòbil pot contenir una funció de despertador o incloure una agenda amb alarma i, per tant, funcionar com a tal. En els dos casos se'ls hi denominaria "telèfon mòbil amb despertador".

## Característiques

Un rellotge despertador pot tenir les següents característiques:
* Tipus d'alarma
** Alarma amb volum en progressió
** Variats sons
** Ràdio
** Campanetes, del clàssic disseny amb manovelles i sense ràdio
* Repetició de l'alarma cada cert temps, en cas que l'usuari es torne a dormir
* Activació segons el dia de la setmana
* Il·luminació
* Ajustament automàtic de l'hora

## Origen

El primer sistema per a despertar-se a una hora determinada va ser inventat pels grecs cap a l'any 250 aC. Consistia en un ocell mecànic que sonava quan la marea pujava de nivell. El despertador tal com es coneix avui va ser inventat pel rellotger Levi Hutchins de Nou Hampshire, EUA, el 1787. Fins llavors la gent era despertada pel sol però el rellotger es despertava a les quatre de la matinada, hora en la qual encara no ha eixit el sol. Hutchins va col·locar una palanca en el número quatre perquè, quan la maneta marcara aqueixa hora, sonara una campana.

## Vegeu també

* Rellotge
* Rellotge de polsera
* Llista de rellotgers catalans

## Enllaços externs

* Escapements in motion
# Casa Sabaté (Tortosa)

La casa Sabaté, o antiga Clínica Sabaté, és un edifici modernista de Tortosa (Baix Ebre) protegit com a bé cultural d'interès local. És situada al costat sud de la plaça d'Alfons XII dintre de l'Eixample.

## Descripció

L'edifici té planta baixa i quatre pisos. La planta superior és una ampliació recent, sense valor. Sobre un solar de planta rectangular, presenta tres façanes distintes, ordenades segons eixos de simetria centrals, amb composició de buits sobre eixos verticals de distribució regular. Presenta una profusa ornamentació escultòrica, amb temes i motius extrets de l'art egipci, que atorga un estil molt característic a l'obra, únic i irrepetible.
A la façana principal s'hi troba, centrat, el portal d'accés, emmarcat per dues columnes cilíndriques de pedra, que continuen als pisos superiors en falsa pilastra de fust pla que abasta tota l'altura original de l'edifici, amb capitells de lotus i figures escultòriques: dos baixos relleus a la tercera planta i sobretot, a la planta baixa, dues notables esfinxs esculpides en pedra, flanquejant la porta; també a la planta baixa, al mateix xamfrà, a tall de mènsules de la tribuna original, hi ha les escultures de dos caps d'elefant. El sòcol, els buits i les cantonades de la planta baixa són de pedra. Els paraments són arrebossats i pintats. Presenta una terrassa a la part posterior.

## Història

L'edifici ha sofert algunes reformes que n'han afectat en part la imatge; així, l'acabament superior original va desaparèixer amb l'elevació, anys després, d'un nou pis. També s'ha canviat la caixa de l'escala. Finalment, al projecte corresponent, als plànols originals hi consta un mirador sobre el xamfrà de la façana principal, que en l'actualitat no existeix. Fins no fa gaires anys ha estat una clínica privada, primer del doctor Sabaté, i posteriorment ha allotjat la Clínica Tortosa S.A.

## Galeria d'imatges

* Façana de la plaça d'Alfons XII
* Façana del carrer dels Màrtirs de 1640
* Relleus egipcis de la façana
* Detall de l'esfinx esquerra
* Detall de l'esfinx dreta
* Relleu egipci dalt del portal
* Mènsula en forma de cap d'elefant

## Referències

* 1 2 3 «Casa Sabaté». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].

## Vegeu també

* Casa Ballester
* Edifici del Centre del Comerç

## Enllaços externs

* «Casa Sabaté». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Eudromia

Eudromia és un gènere d'ocells de la família dels tinàmids. Aquests tinamús viuen en praderies i boscos oberts de Sud-amèrica meridional. Com en la major part dels paleògnats, el mascle és l'encarregat de la covada (en aquest cas uns 19 dies) i la posterior cura dels pollets.

## Llistat d'espècies

Se n'han descrit dues espècies vives dins aquest gènere:
* Eudromia elegans - tinamú crestat elegant.
* Eudromia formosa - tinamú crestat del Chaco.

## Referències

* ↑ S.J.J.F. Davies. Enciclopedia de los Animales. Ratites y tinamúes. Pàg. 268. Editorial Prensa Alicantina, 1996
* ↑ El gènere Eudromia a TAXONOMICON Rev. 28-05-2010

## Enllaços externs

* Clements, James. The Clements Checklist of the Birds of the World. 6. Ithaca, NY: Cornell University Press, 2007. ISBN 978 0 8014 4501 9.
* Davies, S.J.J.F.. «Tinamous». A: Grzimek's Animal Life Encyclopedia. 8 Birds I Tinamous and Ratites to Hoatzins. 2. Farmington Hills, MI: Gale Group, 2003, p. 57–59. ISBN 0 7876 5784 0.
* Gotch, A. F.. «Tinamous». A: Latin Names Explained. A Guide to the Scientific Classifications of Reptiles, Birds & Mammals. Nova York, NY: Facts on File, 1995, p. 183. ISBN 0 8160 3377 3.
# Antonio García Alix

Antonio García Alix (Múrcia, 28 d'agost de 1852 - Madrid, 29 de novembre de 1911) va ser un advocat i polític espanyol. Va ser ministre d'Instrucció Pública i Belles arts, durant la regència de Maria Cristina d'Habsburg-Lorena i ministre d'Hisenda i ministre de Governació durant el regnat d'Alfons XIII.

## Biografia

Nasqué el 28 d'agost de 1852 a Múrcia. Després d'obtenir, el 1874, la llicenciatura en Dret, va ingressar el 1877 en el Cos Jurídic Militar on romandria fins a l'inici de la seva carrera política quan, militant en el Partit Conservador, va ser elegit diputat per Múrcia el 1886, escó que tornaria a obtenir en les successives eleccions que es van celebrar fins a 1910.
Va ser el primer titular del recentment creat Ministeri d'Instrucció Pública i Belles arts, ocupant la cartera ministerial des del 18 d'abril de 1900 al 6 de març de 1901 en un govern presidit per Francisco Silvela. Posteriorment ocuparia les carteres de ministre de Governació entre el 20 de juliol i el 5 de desembre de 1903 en un gabinet que va presidir Raimundo Fernández Villaverde i ministre d'Hisenda entre el 27 de gener i el 23 de juny de 1905 novament en un govern Villaverde.
El 1902 és nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de Belles Arts de San Fernando, versant el seu discurs d'ingrés sobre el seu paisà Francisco Salzillo. Aquest mateix any, al desembre, és nomenat Governador del Banc d'Espanya, càrrec que ocuparia fins quan el 1903 va ser nomenat ministre. Entre setembre de 1908 i octubre de 1909 ocuparia novament el càrrec de Governador del Banc d'Espanya.
Va morir el 29 de novembre de 1911 a Madrid.

## Referències

* ↑ «D. Antonio García Alix». Revista Ilustrada de Banca, Ferrocarriles, Industria y Seguros, 25-05-1900. ISSN: 2174-6621.
* ↑ López-Ocón Cabrera, 2012, p. 51.
* ↑ «Ministros y miembros de organismos de gobierno. Regencias, Juntas de Gobierno, etc (1808-2000)». Centro de Ciencias Humanas y Sociales (CCHS) del CSIC.
* ↑ Pep Rovira. «Antonio García Alix (1852-1911)». Base documental d'Història Contemporània de Catalunya. Xarxa Telemàtica Educativa de Catalunya. Arxivat de l'original el 2015-08-03. [Consulta: 26 juliol 2015].

## Bibliografia

* López-Ocón Cabrera, Leoncio «El papel de Juan Facundo Riaño como inductor del proyecto cultural del Catálogo Monumental de España». El catálogo monumental de España (1900-1961): investigación, restauración y difusión, 2012, pàg. 49-74.

## Bibliografia addicional

* Buireu Guarro, Jorge. Antonio García Alix, un ministro del regeneracionismo (1852-1911). Ministerio de Hacienda, 1990. ISBN 84-7196-843-6.
# Togdheer

Togdheer (Togdir o Todgir) és una regió de Somalilàndia, amb capital a Burao. Agafa el seu nom del riu Todgheer que la creua i passa per la capital. El riu generalment està sec, excepte a l'època de pluges, quan fins i tot provoca inundacions.
La regió fou dividia el 2008 en les de Odweyne (la part occidental) i Buuhodle (la part sud-oriental) i a més va perdre una part que es va integrar a la regió de Saraar (formada amb territoris procedents majoritàriament de Sool). Buuhodle fou ocupada per Puntland a finals del 2003 i constituïda en la regió de Cayn i, per tant, la proclamació del govern no tenia efectivitat sobre el terreny
L'antiga regió fou creada pel règim de Siad Barre el 1982 i estava dividida en quatre districtes: Burao, Buuhodle, Odweyne, i Sheik Hasan Geele. Sota el govern de Somalilàndia es van afegir els districtes de Duruqsi i Qorylae. La nova regió va quedar dividida en quatre districtes (un de nova creació):
* Burao
* Sheik Hasan Geele
* Qorylae
* War Imran
Els districtes d'Odweyne i Duruqsi van quedar a la regió d'Odweyne, i el de Buuhodle a la regió del mateix nom. Qoryale va perdre part del seu territori que va passar a Saraar.

## Enllaços externs

* Togdheer News Network Arxivat 2009-02-06 a Wayback Machine. (en somali)
# A Ferrer i Guàrdia

A Ferrer i Guàrdia és un monument en memòria del pedagog Francesc Ferrer i Guàrdia, col·locat al parterre del centre de la plaça d'Anna Gironella, al recinte Mundet del barri de Montbau de Barcelona. Es tracta d'una reproducció en bronze del bust de Ferrer i Guàrdia que va fer l'escultor Josep Cardona i Furró l'any 1902, sobre una base de pedra amb una placa metàl·lica amb la inscripció:'A Ferrer i Guàrdia en el centenari de l'Escola Moderna'. Es va col·locar en aquesta ubicació, al costat del pavelló de Llevant on hi ha els despatxos dels departaments de la Divisió de Ciències de l'Educació, el 23 d'abril de 2002, per a commemorar el centenari de la creació de l'Escola Moderna, que Ferrer i Guàrdia va fundar. L'obra original la conservava una família de Calafell, com a herència d'un avantpassat mestre.
Els retrats de Josep Cardona, sembla que sota la influència de Pavel Trubetskoj, escultor italià d'origen rus seguidor de Rodin, són de gust impressionista, quasi improvisat, amb unes línies fugaces, senzilles però no mancades d'elegància, que plasmen a la perfecció els trets del personatge, conservant el seu aire peculiar, la seva personalitat, que en el cas de Ferrer i Guàrdia s'observa en la mirada enlairada i confiada. Hi ha també una certa propensió a un expressionisme basat en l'exageració de la geometrització dels trets facials, llavis, celles, pòmuls, etc.

## Referències

* 1 2 «A Ferrer i Guàrdia». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ López Pérez, Fàtima; López Piqueras, M. Àngels «L'escultor Josep Cardona i Furró». LOCVS AMŒNVS. Universitat Autònoma de Barcelona, 2015.
# Unça

L'unça és una unitat fraccionària, inicialment designava la dotzena part d'algunes unitats. A l'antiga Roma fou una unitat de mesura del pes equivalent a 27,29 grams. Dotze unces eren un as o lliura romana, 10 unces eren un as greu, 4 unces un terç d'as o lliura, 3 unces un quart d'as o lliura i 2 unces un sisè d'as o lliura. L'unça és dividida en dos semunciae, tres duellae, quatre sicilici, sis sextulae, 24 escrúpols i 144 siliquae. S'aplicava també a la moneda, as romà. Varró diu que derivava d’unus.
Connectant el sistema romà de pesos i diners amb els grecs, es van utilitzar altres subdivisions de l'unça; quan la dracma fou introduïda al sistema romà, l'unça contenia 8 dracmes, la dracma tres escrúpols, aquesta 2 òbols (6 òbols = 1 dracma) i un òbol 3 soliquae. Més tard l'unça fou dividida en 8 dracmes, 24 escrúpols, 48 òbols i 144 siliquae. En aquesta divisió cal buscar l'origen del sistema, ara ja fora d'ús, que s'emprava en farmàcia en què una lliura era dividida en dotze unces, una unça (28,756 g) en vuit dracmes, una dracma (3,594 g) en tres escrúpols, un escrúpol (1,198 g) en dos òbols, un òbol (0,599 g) en dotze grans.
El sistema uncial fou adoptat pels grecs de Sicília, que van anomenar al seu òbol com a lliura que estava dividida en dotze parts.
Aquest sistema uncial era derivat segurament d'Etrúria i els romans el van aplicar a tota mena de magnituds o mesures: en longitud una unça era 1/12 part d'un peu; en superfície 1/12 part d'una juguera; en volum 1/12 part d'un sextari; i en temps 1/12 part d'un any.
En joieria una unça pesa 33,54 g i equival a quatre quarts o a un vuità de marc, però existeix també l'unça de 140 quirats, de 28,75 g.

## Etimologia

Unça deriva de l'antic romà uncia (que significa: una dotzena), una de les Unitats de mesura romanes que pesa aproximadament 27,35 grams o 0,967 d'unça d'Avoirdupois, que era una dotzena part ($^1$⁄$_{12}$) de la lliura romana o as. Això al seu torn prové del llatí uno ('un') i, per tant, originalment significava simplement 'unitat'. La primera font d'unça en català data de 1272.

## Referències

* ↑ «Ounce | Imperial, Avoirdupois & Metric | Britannica» (en anglès). [Consulta: 19 agost 2024].
* ↑ «L’oncia - AIBM Project» (en italià), 16-05-2014. [Consulta: 21 agost 2024].
* ↑ Gran Enciclopèdia Catalana
* 1 2 «unça». diccionari.cat. [Consulta: 14 setembre 2024].
* ↑ Ronald Zupko. «Measurement system». A: Encyclopedia Britannica.
* ↑ uncia. Charlton T. Lewis i Charles Short. A Latin Dictionary del Projecte Perseus.

## Bibliografia

* Claudi ALSINA i CATALÀ; Gaspar FELIU i MONTFORT; Lluís MARQUET i FERIGLEː Pesos, mides i mesures dels Països Catalans. Barcelona, Curial, 1990