OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mare de Déu de Montserrat de Cal Prat

L'església de la Mare de Déu de Montserrat és l'església de cal Prat, o Colònia Prat, al municipi de Puig-reig (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una sola nau amb capelles laterals i absis poligonal. La façana està orientada a migdia i emmarca, juntament amb la torre dels propietaris de Cal Prat, una plaça quadrada. Realitzada en un historicisme de clars models renaixentistes, marcats sobretot en la façana (frontó triangular, campanar-templet, òcul i sobretot pels "Almodillados" seguint els esquemes renaixentistes).

## Història

L'Església de la Mare de Déu de Montserrat de la Colònia Prat fou dissenyada quan s'organitzà la Colònia a final de segle xix. L'any 1882 l'església fou acabada. Durant la Guerra Civil l'església va ser malmesa i l'any 1946 acabà la seva restauració tenint sempre present els models originals de l'estil neorenaixentista en què fou dissenyada.

## Goigs a la Mare de Déu de Montserrat de Cal Prat

Existeixen els Goigs de la Verge de Montserrat de la Colónia Prat (1949), fets en honor del cinquantè aniversari de la fundació de l'església de la Mare de Déu de Montserrat de Cal Prat. Van ser editats per la impremta i llibrera Roca de Manresa i aprovats pel bisbe Valentí Comellas i Santamaria el 1930 (la primera edició). Hi ha dos edicions, la primera de la qual inclou escrita la música. A les dues hi ha la mateixa fotografia amb la imatge de la Mare de Déu de Montserrat que es venera a l'església.

## Referències

* 1 2 «Mare de Déu de Montserrat de Cal Prat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 juliol 2014].
* ↑ Forner, Climent; Rafart, Benigne. Goigs marians del bisbat de Solsona. Bisbat de Solsona i Abadia de Montserrat, 2001, p. 331-332. ISBN 84-8415-348-7.

## Enllaços externs

* «Mare de Déu de Montserrat de Cal Prat». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Alceu Collares

Alceu Collares (Bagé, 12 de setembre de 1927 - 24 de desembre de 2024) va ser un advocat i polític brasiler, alcalde de Porto Alegre i governador de l'estat de Rio Grande do Sul (1991-1994).

## Referències

* ↑ «Alceu Collares morre aos 97 anos» (en portuguès brasiler), 24-12-2024. [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ «Cidadão do Povo» (en portuguès). Arxivat de l'original el 2006-10-12. [Consulta: 30 gener 2010].
# Nora Orlandi

Nora Orlandi (Voghera, 28 de juny de 1933 - Roma, 1 de gener de 2025), coneguda com a Joan Christian, fou una pianista italiana, violinista, vocalista, compositora i actriu ocasional. Com a primera compositora de música de cinema italiana, va compondre partitures per spaghetti westerns, eurospy films i films de detectius al llarg de la dècada de 1960. És coneguda per «Dies Irae», una peça curta que va escriure i va interpretar per a The Strange Vice of Mrs Wardh (1971) de Sergio Martino, i que més tard va ser reutilitzada a Kill Bill: Volume 2 (2004) de Quentin Tarantino. La seva germana més jove és la cantautora Paola Orlandi.

## Filmografia

** Johnny Yuma (1966)
** Clint the Stranger (1967)
** Ten Thousand Dollars for a Massacre (1967)
** Death at Owell Rock (1967)
** The Sweet Body of Deborah (1968)
** $100,000 for a Killing (1968)
** Double Face (1969)
** The Strange Vice of Mrs Wardh (1971)

## Referències

* ↑ «È morta Nora Orlandi, celebre il suo coro I 4 + 4 di Nora Orlandi, il ricordo di Silvia Annichiarico | Spettacolo.eu» (en italià). Spettacolo.eu, 01-01-2025.
* ↑ «COMPOSITORAS DE CINE XV: 'Nora Orlandi, entre el spaghetti y el giallo'» (en castellà), 09-12-2022. [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ «La prima storica compositrice italiana di musica per film - Intervista esclusiva a Nora Orlandi.». [Consulta: 30 agost 2023].
# Pasífae (escultura)

Pasífae és una escultura en bronze feta per l'artista Òscar Estruga i Andreu i signada el 1988-1989. L'obra està situada a l'espigó central de la platja de Ribes Roges, a Vilanova i la Geltrú des del 27 d'octubre de 1993 sobre una base rectangular de formigó. Les inscripcions de les quatre cares de la base es van afegir l'any 1997 per explicar el significat de l'obra, diuen: “Pasífae, filla del sol, va sofrir una boja passió pel blanc del ramat del seu espòs Minos, rei de Creta”, "La nostra ciutat banyada per la mateixa mar que banya Creta, es reconeix en la civilització mediterrània", "Oscar Estruga" i "Vilanova i la Geltrú 1991". El text és obra de l'escriptor Bienve Moya. L'obra pesa 2.500 quilos i fa 5,50 metres de llargada, 3,20 d'alçada i 1,50 d'amplada.
La escultura representa a Pasífae dins d'una vaca, tot i que en general es pensa que és un brau. És una al·legoria d'un mite popular a Creta. Explica la llegenda que Posidó, el déu del mar, va enviar un bou blanc a Creta perquè el seu rei, Minos, el sacrifiqués en el seu honor. Però Minos s'hi va negar, i Posidó, enrabiat, es va venjar fent que Pasífae, la dona de Minos, s'enamorés bojament del bou. Pasífae va acabar tenint un fill amb el bou, el minotaure. No va ser fins que temps després, el minotaure, un monstre que va terroritzar a tots els pobles del mediterrani, va morir en mans del príncep Teseu.
L'escultura mostra el moment en què Pasífae s'introdueix a l'interior de la vaca ingeniada per Dédal, per així ser fecundada pel toro. Per això, es veu part de la cama i del peu de Pasífae que surten de l'interior de la vaca. La proximitat de l'escultura al mar també està relacionada amb el mite, ja que el toro enviat per Posidó sorgeix del mar. Els quatre relleus amb inscripcions de l'escultura, completen la representació de la llegenda de Pasífae. L'escultura representa la unió dels pobles de la Mediterrania.

## Referències

* ↑ Francàs, Ramón «Una escultura monumental podria ubicar-se en un espigó de la platja de Ribes Roges. El projecte formarà part de la tercera fase de remodelació del Passeig Marítim». Diari de Vilanova, 03-03-1989, pàg. 43.
* 1 2 Francàs, Ramón «Després de dos anys llargs d'espera l'escultura Pasífae ja és instal·lada al dic transversal de Ribes Roges». Diari de Vilanova, 29-10-1993, pàg. 16.
* ↑ Redacció «Una inscripció explicarà el significat de l'escultura Pasífae de Ribes Roges». Diari de Vilanova, 28-02-1997.
* ↑ Callejón, Joan; Cabrera. Pasífae: oracle a Ribes Roges. Vilanova i la Geltrú. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa, 2004. ISBN 8485960971.
* ↑ Callejón i Cabrera, Joan.. Pasífae : oracle a Ribes Roges : Vilanova i la Geltrú. Vilanova i la Geltrú: El Cep i la Nansa, 1996. ISBN 84-85960-06-8.

## Enllaços externs

* Pàgina de l'escultor
* Patrimoni de Vilanova i la Geltrú
# Bietan jarrai

Bietan jarrai (del basc bi-, "dos" i jarrai, "seguir") és el símbol d'ETA. Va ser creat per l'exiliat anarquista Félix Likiniano, solidari amb la lluita independentista del poble basc.
És compost per una serp i una destral, símbols de l'astúcia o el sigil i la força respectivament. Tanmateix, el significat de Bietan jarrai no és clar. Pot ser que vulgui dir "seguir en les dues" o "endavant amb les dues", fent referència a no abandonar les dues vies de lluita, si es té en compte l'escissió en la VI assemblea d'ETA militar i ETA politicomilitar l'any 1973.

## Galeria d'imatges

* Pintada de la serp i la destral a Altsasu
* Ezaren gudaz baietza sortuz
* Bietan jarrai a Altsasu
* Bietan jarrai a un mur de Palestina

## Referències

* ↑ «Bloc del País Basc (euskalherria.indymedia.org)». Arxivat de l'original el 2012-01-23. [Consulta: 30 agost 2010].

## Enllaços externs

* Vídeo musical amb imatges de l'ús simbòlic del Bietan jarrai YouTube
# Manuel Jesús Plaza Reyes

Manuel Jesús Plaza Reyes (San Bernardo, 17 de març de 1900 - Santiago de Xile, 9 de febrer de 1969) va ser un atleta xilè, especialista en el proves de fons, que va competir durant la dècada de 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on fou sisè en la marató del programa d'atletisme. Quatre anys més tard, als Jocs d'Amsterdam, guanyà la medalla de plata en la mateixa prova, sent aquesta la primera medalla xilena en uns Jocs. En ambdues edicions dels Jocs fou el portador de la bandera.

## Millors marques

* 10.000 metres. 31' 54.0" (1926)
* Marató. 2h 33' 23" (1928)

## Referències

* 1 2 3 «Manuel Plaza Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 14 novembre 2018].
* 1 2 Chile Arxivat 2010-10-14 a Wayback Machine.. sports-reference.com
* ↑ Manuel Plaza a trackfield.brinkster.net
# Juan Manuel Pedrón Alfonso

Juan Manuel Pedrón Alfonso (Morales del Vino, Castella i Lleó, 1998) és un advocat i polític espanyol.
Actualment és regidor de l'Ajuntament de Morales del Vino des del 2023 i president de les Noves Generacions de Zamora des del 2024. Va estudiar el grau en Dret a la Universitat de Salamanca. Posteriorment va cursar el màster en advocacia. Després de superar la prova d'accés, va obtenir el títol d'advocat, exercint com a advocat. És advocat col·legiat de l'ICA Zamora. El 2024 va rebre el Premi Joves Advocats Antonio Hernández-Gil.

## Referències

* ↑ Galende, Leticia. «Pedrón asume el cargo de presidente de Nuevas Generaciones de Zamora» (en castellà), 03-02-2024. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ ZA3.0. «El XI Congreso de las NN.GG confirma a Juan Manuel Pedrón como nuevo presidente - Zamora3punto0» (en castellà), 03-02-2024. [Consulta: 6 gener 2025].
* 1 2 H.Barrueco. «El Colegio de Abogados de Zamora premia a Juan Manuel Pedrón, presidente de NNGG: un referente entre los jóvenes magistrados» (en castellà), 19-12-2024. [Consulta: 6 gener 2025].
# Caríssims fills

Caríssims fills (títol original en francès, Mes très chers enfants) és una pel·lícula francesa de 2021 dirigida per Alexandra Leclère. S'ha doblat i subtitulat al català.
El llargmetratge va tenir diverses adaptacions. La primera versió va ser la italiana, dirigida per Giovanni Bognetti amb el títol de Natale a tutti i costi, i estrenada el 2022. Compta amb una altra seqüela de 2024, Ricchi a tutti i costi. El segon nova versió va ser la versió espanyola dirigida per Susan Béjar amb el títol Un lío de millones, gravada el 2024 i estrenada el 20 de desembre de 2024.

## Referències

* ↑ «Mes très chers enfants Bande-annonce VO.». allocine.fr, 08-11-2021.
* ↑ «BANDE-ANNONCE DE MES TRÈS CHERS ENFANTS, AVEC DIDIER BOURDON ET JOSIANE BALASKO.». leblogtvnews.com, 12-11-2021.
* ↑ «Caríssims fills». Goita què fan, ara!. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Natale a tutti i costi, Christian De Sica nel trailer della nuova commedia Netflix!» (en italià), 29-11-2022. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Ricchi a tutti i costi, il cast del film. FOTO» (en italià). Sky TG25, 04-06-2024. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ Lizarribar, Ana Oliveira. «Se rueda en Navarra 'Mis hijos valen oro', una "comedia con corazón"» (en castellà), 29-05-2024. [Consulta: 6 gener 2025].
# Torreta dels Quatre Batlles

La Torreta dels Quatre Batlles és una muntanya de 616 metres repartida entre els municipis de Castelló de Farfanya, les Avellanes i Santa Linya i Os de Balaguer, a la comarca del Noguera.
Al cim hi ha un vèrtex geodèsic (referència 255104001) i les restes del castell de Campvim.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Santuari de la Mare de Déu del Padró

El Santuari de la Mare de Déu del Padró és una església de Sant Hilari Sacalm (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici religiós orientat a ponent, i situat dintre de l'agregat de Santa Margarida de Vallors.
Té una sola nau rectangular, i una edificació annex, construïda posteriorment i la sagristia. La coberta és a doble vessant en teula àrab.
Porta d'entrada adovellada i en arc de mig punt i a cada costat una finestra amb ampit, brancal i llinda de pedra. A la part superior hi ha un ull de bou amb una reixa.
L'altar compta amb la imatge de la Verge del Padró, del s. XVII, de tradició gòtica i formes abarrocades. Se celebra un concorregut aplec el tercer diumenge de juny. La devoció a aquesta marededeu té diversos Goigs dedicats.
Corona l'edifici un campanar d'espadanya.
El més destacable són uns contraforts que hi ha a la part sud, que semblen fets amb les pedres de l'antic temple.
Els murs estan construïts amb carreus granítics mig escairats.

## Història

L'església apareix documentada el 1285 però l'edifici actual respon a una reforma del 1520 i a una ampliació del 1619. L'edifici annex es construí el 1833.
La placa de la façana del 1978 fa referència al bisbe Salvi Huix (1877-1936), natural de la zona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Santuari de la Mare de Déu del Padró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2017].
* ↑ «Goigs a la Mare de Déu del Padró de Sant Hilari Sacalm». [Consulta: 2019].
# Vivers (Sant Joan les Fonts)

El Casal de Vivers és una obra de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Vivers està ubicat dalt del puig del mateix nom a poca distància del mas Puig de Vivers. Aquesta casa pairal està formada per un conjunt de tres edificis units per l'era i per passos voltats. A un d'aquests cossos s'allotjaven els masovers; és de planta rectangular i va ser bastit amb carreus ben escairats en els cantoners i les obertures. Cal destacar la inscripció de la llinda de la porta principal: "J O A N V I V E S 1 8 5 3". El segon cos pertany a la pallissa de dimensions considerables; té baixos i pis. El tercer cos pertany a la casa pairal i es troba en un estat força degradat. Hom hi veu restes d'arcades i trossos de columnes escampats.

## Història

Les cases i terres de Vivers eren tributàries de l'església de Sant Esteve de la Vall de Bianya, i després Sant Joan les Fonts. L'hereu més antic que es troba en els documents és Bernat de Vivers (1189), que va tenir dos fills: Ramon Bernat i Arnau. Un Bernat Andreu de Vivers reconeix ésser la seva propietat del directe domini de fra Joan de Montuello, prior de Sant Joan, l'any 1333. Per vendra el mas va passar a la família Prats de Montcorp de Girona i més tard a Joan Castanyer, pegès de Sant Joan les Fonts, el 28 de gener de 1589 qui pren el nom de Joan Vivers. En una escriptura d'afrontació de termals dels masos Vivers i Puig de Vivers, datada el 2 de juny de 1594, en citar el mas Vivers l'anomenada "casa, força i castell de Vivers", cosa que dona a entendre que antigament existí una fortificació en el lloc.

## Referències

* 1 2 3 «Casal de Vivers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Pic de Fonguero

El Pic de Fonguero és una muntanya de 2.885 metres que es troba al municipi d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà.
Al cim s'hi pot trobar un vèrtex geodèsic (referència 262070001).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Castell de Kórnik

El Castell de Kórnik (en polonès: Zamek w Kórniku o bé Zamek Kórnicki) va ser construït al segle xix. L'actual disseny neogòtic és obra de Tytus Działyński, i la posterior remodelació i obres de renovació del castell són obra del seu fill Jan Kanty Działyński. Després de la mort de Jan, el seu cunyat, el comte Ladislau Zamoyski va rebre el castell en herència. Poc abans de morir el 1924, el comte, sense fills, va llegar el castell, juntament amb una extensa col·lecció d'art, i la Kórnik Arboretum a l'Estat polonès. El castell alberga actualment un museu i la Biblioteca de Kórnik.
# Meublé

Un meublé és un establiment semblant a un hotel però orientat a facilitar les trobades sexuals de curta durada. La paraula meublé prové del francès (en francès significa "moblat") i molt probablement és una adaptació local del concepte hôtel meublé que a París, al voltant de 1900, servia per a designar les cases on residien les prostitutes de nivell alt. A començaments del segle xxi, la paraula d'origen francés "meublé" tendeix a ser substituïda per una denominació en anglès love hotel.
El meublé antic o el love hotel actual es diferencien clarament del bordell o del prostíbul, ja que aquests darrers establiments estan directament relacionats amb l'exercici de la prostitució, mentre que els meublés són utilitzats per parelles ocasionals de tota classe.
Una de les característiques que millor defineixen els meublés són la discreció i les mesures per garantir l'absoluta privacitat dels clients. A part, és clar, de l'adequació del parament i de la decoració de les habitacions a la funció que han de complir.
Entre els meublés més coneguts de Barcelona, sobresurt molt especialment La Casita Blanca, que va iniciar la seva activitat cap al 1912 i va tancar les portes el 2011. Per la seva pròpia naturalesa, el món dels meublés sempre ha estat envoltat de llegendes urbanes.

## Referències i notes

* ↑ «Los sofisticados "Love Hotels" suceden a los antiguos meublés». La Vanguardia, 09-12-2010 [Consulta: 7 abril 2016].
* ↑ «La Casita Blanca al bloc "Barcelofilia"». [Consulta: 7 abril 2016].
# Cal Paraire (Bordils)

Cal Paraire és una masia de Bordils (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una antiga masia de planta rectangular estructurada en tres crugies perpendiculars a la façana amb accés central. La construcció es desenvolupa en planta baixa, pis i golfes. Les parets estructurals són de pedra morterada, amb carreus a les cantonades i en algunes obertures de la façana principal. Els sostres de la planta baixa són fets amb volta de rajol pintada i amb llunetes en els llocs on s'obren portes. Els sostres del pis també són voltes i la coberta és a dues vessants i està formada per cairats, llates i teula àrab, acabada amb u ràfec de tres fileres. Les portes interiors estan emmarcades amb carreus.
A l'interior hi ha uns arcs perpendiculars a les parets estructurals. Una reforma recent ha estat l'allargament de les dues finestres laterals del nivell de la planta baixa. En una pedra de l'arc de la porta d'entrada hi ha la inscripció: "J.M.J." i l'any 1846 a sota.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Paraire». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Besteu

El Besteu és una muntanya de 363 metres que es troba al municipi de Cubells, a la comarca catalana de la Noguera.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 260105001).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Mocàrab

Un mocàrab (de l'àrab: مُقَرْنَص, muqarnaṣ) és un element arquitectònic decoratiu a base de prismes juxtaposats (l'un al costat de l'altre) i penjants, que semblen estalactites soltes o arraïmades. Acostumen a disposar-se revestint les cúpules o l'intradós dels arcs. Son tridimensionals però dissenyats en dues dimensions amb dibuixos de cel·les geomètriques.
És peculiar de l'arquitectura islàmica. Van aparèixer a Pèrsia des d'on, a partir del segle x, es van estendre a gran part del món islàmic: Síria, Egipte, Sicília, el Magrib i l'Àndalus. Tot i que aquesta decoració va ser emprada ja pels almoràvits, només es conserven exemples d'aquesta època al nord d'Àfrica. A l'Àndalus hi va va ser introduïda pels almohades, la qual cosa explica que no estigui present en construccions anteriors al segle xii i sí, en canvi, que se'n trobin magnífics exemples als Reales Alcázares de Sevilla, a l'Alhambra de Granada, cimera de l'art nassarita. També és present en l'art mudèjar i, en conseqüència, en la seva recreació moderna neomudèjar. També n'hi ha en dos teginats del castell de Belmonte, a Conca.
Antigament, en català també s'hauria anomenat almocàrab i, en documentació del rei Martí l'Humà, els mocàrabs apareixen esmentats amb el nom d'almigarves.

## Referències

* 1 2 3 «Mocàrab». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ van den Hoeven, Saskia; van der Veen, Maartje. «Muqarnas-Mathematics in Islamic Arts» (en anglès), 2010. Arxivat de l'original el 6 de maig 2019. [Consulta: 21 maig 2019].
* ↑ Faraudo de Saint-Germain, Lluís. «almigarves». Vocabulari de la llengua catalana medieval de Lluís Faraudo de Saint-Germain. Institut d'Estudis Catalans. [Consulta: 8 gener 2025].
# Vítiza

Vítiza (?, 687 - Toledo, 710) (visigòtic: * Wiþigja) fou rei visigot d'Hispània del 695 al 710. Era fill del rei Ègica i d'una seva primera muller. El seu pare l'associà al tron el 695 i l'envià a governar el Regne Sueu, i residí a Tui de Galícia. A la mort d'Ègica (702), Vítiza governà sol a Toledo.
Vítiza sembla haver estat un governant més suau que el seu pare. Conscient segurament de la tensions creades pel seu antecessor amb les seves persecucions, va cridar als desterrats pel seu pare, i els va tornar les seves propietats i els seus esclaus i va cremar públicament les declaracions, que havien signat obligats, sobre deutes al tresor. Fins i tot els va tornar els seus càrrecs palatins.
El seu regnat es va iniciar amb la celebració del XVIII Concili de Toledo, les actes del qual no s'han conservat, en el qual segurament se li va confirmar en el tron. Estaria presidit pel metropolità Fèlix, al que una mica més tard va succeir Gunderic o Gulderic (qui no exercí el càrrec molts anys doncs els últims anys de Vítiza era metropolità Sindred, que dirigia al clero amb mà fèrria, seguint els dictats regis).
Poc se sap del seu regnat, però el cronista anònim continuador de la Crònica de Sant Isidor esmenta que va portar prosperitat i goig a Hispània. En 697 va enviar un contingent de visigots per a una força expedicionària romana a defensar l'exarcat d'Àfrica, que havia estat envaït pel Califat omeia en témer que l'extensió musulmana arribés als seus dominis. En un atac sorpresa van aconseguir ocupar la ciutat i fer fugir la guarnició, però Hassan ibn al-Nu'man va aturar la seva campanya, va retornar a la ciutat, on va derrotar els defensors. Molts visigots van lluitar a mort i els musulmans van reduir Cartago a runa, tal com ho havien fet segles abans els romans.
A la seva mort l'any 710, una facció de funcionaris palatins, segurament derivada dels perjudicats per Ègica, va col·locar en el tron a Toledo a Roderic probablement dux de la Bètica (conegut a Espanya com don Rodrigo), qui no va obtenir el suport d'una bona part de la noblesa ni tampoc del clero.
Encara que se suposa a Roderic combatent als vascons quan van desembarcar els àrabs el 711, la cosa més probable és que hagués hagut de fer front a una rebel·lió de la noblesa vitiziana, que dirigida pels germans de Vítiza, fills d'Ègica i de Kiksilo o Quixilona, que es deien Oppas i Sisibert, i pel fill de Vítiza, Àquila II que dominaven almenys la Tarraconense i la Narbonense mentre Roderic dominava Lusitània, Cartaginense (en totes dues va emetre moneda) i la Bètica.

## Referències

* ↑ Cf. p.e., el nom Withigo del baix-alemany antic i Widiko, Witiko de l'alt-alemany antic, anglès antic Widia, norrè occidental antic Viðga.
* ↑ «Vítiza». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Farina, William. Perpetua of Carthage: Portrait of a Third-Century Martyr (en anglès). McFarland, 2019, p. 197. ISBN 078648263X.

## Vegeu també

* Sara la Goda
# 1187
## Esdeveniments

* Saladí venç els croats a Cresson i captura Jerusalem, per la qual cosa es proposa endegar la Tercera Croada.
* Derrota tolteca.
* Es crea l'orde dels cavallers teutònics sota el model dels templers.
* Traducció de l'Almagest de Ptolemeu, obra cabdal de l'astronomia, de l'àrab al llatí.

## Naixements

* Pere I d'Urgell, comte d'Urgell (m. 1255).

## Necrològiques

* 17 de desembre - Pisa (Itàlia): Gregori VIII, Papa de l'Església Catòlica.

## Referències

* ↑ Caixal, David. Les croades. Editorial UOC, 2008, p. 72. ISBN 978-84-9788-734-2.