OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Aigua de mina

L'aigua de mina o aigua de mineria és l'aigua que es recull en una mina, durant l'extracció d'un mineral i que ha de ser portada a la superfície mitjançant algun mètode de gestió d'aigua per tal de possibilitar que la mina pugui continuar treballant.
De fet, s'anomena així tota aigua que està o estava en contacte amb mines subterrànies o a cel obert i que es porta a la superfície mitjançant el drenatge. L'aigua que es produeix a les mines de lignit s'anomena aigua de pantà. Encara que tota l'aigua que entra en una mina prové de precipitació atmosfèrica, el miner distingeix entre les aigües superficials i les aigües subterrànies. Les aigües superficials entren al pou a través d'obertures a la mina, com ara les entrades de pous. Les aigües subterrànies, en canvi, es formen per filtració a la terra de l'aigua de pluja quan es troba amb capes de roca no impermeable. L'aigua de mina és principalment aigua intersticial i aigua subterrània que s'infiltra a les obres de la mina.

## Vegeu també

* Drenatge àcid de roques
* Pou

## Referències

* ↑ Christian Wolkersdorfer, A. Hasche, J. Göbel. {{{títol}}}.
* ↑ Diana Burghardt, Wilhelm G. Coldewey, Christian Melchers, Johannes Meßer, Michael Paul, Thomas Walter, Dominik Wesche, Sebastian Westermann, Georg Wieber, Frank Wisotzky, Christian Wolkersdorfer. {{{títol}}}. ISBN 978-3-926775-72-6.
* ↑ Rolf Dieter Stoll, Christian Niemann-Delius, Carsten Drebenstedt, Klaus Müllensiefen. {{{títol}}}. ISBN 978-3-540-78400-5.
* ↑ Carl Hartmann: Handwörterbuch der Berg-, Hütten- u. Salzwerkskunde der Mineralogie und Geognosie. Third volume, 2nd edition, Buchhandlung Bernhard Friedrich Voigt, Weimar, 1860

## Bibliografia

* «Von Agricolas "pompen" im Bergbau, "die das wasser durch den windt gezogen", zu den Gestängetiefpumpen im Erdöl». Erdöl/Erdgas/Kohle Zeitschrift, Heft 10, 2007.
* Water Management at Abandoned Flooded Underground Mines – Fundamentals, Tracer Tests, Modelling, Water Treatment, 2008. ISBN 978-3-540-77330-6.
* Mine Water – Hydrology, Pollution, Remediation, 2002. ISBN 1-4020-0137-1.
* Mine Water Hydrogeology and Geochemistry, 2002. ISBN 978-1-86239-113-0.

## Enllaços externs

* Gut aufgehoben? Arxivat 2016-12-06 a Wayback Machine. – article sobre la possibilitat de rehabilitar àcid pou d'aigua utilitzant CO₂-emmagatzematge a planeterde
# Ca Quies

Ca Quies és una obra d'Alcover (Alt Camp) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa havia pertanyut a una família benestant holandesa del segle XVII-XVIII. La planta baixa de l'edifici es va recobrir amb carreus ben tallats que formen una llinda amb carreus al mig de la clau de la llinda, i dins d'una cartel·la hi ha la data 1774.
Damunt de l'entrada, composta per una porta petita, i una de més grans (era l'entrada a un comerç de teixits durant molts anys) hi descansa un balcó i, damunt hi ha encara un altre pis.
A l'exterior de l'habitatge, al raval del Carme, hi ha un arc escarser a la planta baixa que resta una mica més elevada del nivell del carrer.
Segons C. Vidal a la façana de la casa hi va existir un escut que els mateixos propietaris de la casa tragueren i el traslladaren a un edifici de Vila-seca anomenat
Castell. La família que va aixecar aquesta casa eren nobles i rics.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Ca Quies». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2018].
# Font del Perxe (el Masroig)

La Font del Perxe és una obra del Masroig (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de font i abeurador, formant dos nínxols separats aprofitant el desnivell d'un curt carrer que mena del carrer Major al carrer Barceloneta. El fons de la font és de pedra, formant un senzill element decoratiu del centre del qual surt l'aixeta. L'abeurador és íntegrament de pedra, amb carreus al davant. És possible que alguns elements hagin estat reaprofitats. El conjunt és arrebossat.

## Història

La font de pedra del perxe deu el seu nom a un antic perxe o portal desaparegut potser abans de la fi del segle xix. La fons ha de ser inclosa dins les obres que, a la segona dècada del segle, es dugueren a terme per a abastir el poble d'aigua, inaugurada el dia 11 de maig de 1912. Encara en ús avui dia, la font del perxe ha estat remodelada en algunes ocasions.

## Referències

* 1 2 «Font del Perxe». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Font del Perxe». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Cal Marimon

Cal Marimon és una obra de Torroja del Priorat (Priorat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció d'aspecte sòlid i massís, de planta baixa, pis i golfes; bastida de paredat arrebossat amb reforç de carreus als angles. A la planta baixa s'obren la porta i dues finestres, tres balcons i una finestra al pis i quatre finestres a les golfes. La teulada és a dues vessants, de teula. Per la part posterior té unes arcades de maó i pedra que formen un "perxe" per sobre d'un carreró sense nom i que aixopluguen l'entrada al celler.

## Història

Cal Marimon constitueix una de les cases pairals importants del poble, amb possessions importants dins el terme, tals com el Mas del Marimon. L'actual edifici correspon, segurament, a l'ampliació d'un altre de preexistent i sofrí algunes modificacions al segle passat. A la seva façana s'hi instal·là, pel novembre del 1911, una de les primeres bombetes de l'enllumenat elèctric del poble, la fàbrica de l'electricitat del qual era en el molí de la propietat.

## Referències

* 1 2 «Cal Marimon». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Cal Marimon». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Faixa Pirítica Ibèrica

La Faixa Pirítica Ibèrica (en castellà: Faja Pirítica Ibérica; en portugués: Faixa Piritosa Ibérica; en anglès: Iberian Pyrite Belt) és una enorme concentració de sulfurs massius localitzada al SO de la península Ibèrica, entre Espanya i Portugal.
Aquesta zona ha sigut objecte d'explotació minera, deixant 20 llacs artificials amb aigua amb poc pH i molts metalls solubles i sulfats.

## Referències

* ↑ Gibbons, Wes; ), Teresa Moreno (Ph. D «Economic and Environmental Geology». A: The geology of Spain, 2002, p. 478–484. ISBN 978-1-86239-127-7.
* ↑ Falagán, Carmen et al. «New insights into the microbiology of meromictic acidic pit lakes in the Iberian Pyrite Belt (Spain)». A: Proceeding International Mine Water Association, 2016, p. 192-198.
# Cal Pitrera

Cal Pitrera és una obra d'Albatàrrec (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta baixa, pis i golfes que conforma la plaça de Sant Roc. La façana principal té una arcada d'arc de mg punt adovellat al primer pis, dues finestres quadrades al segon i una galeria d'arcs de mig punt a les golfes. Les finestres del primer pis i la separació entre els pisos està marcat per una motllura. La teulada és a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. El parament és de grans carreus regulars ben escairats.

## Referències

* ↑ «Cal Pitrera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].
# Cal Rosa

Cal Rosa és un conjunt de dos habitatges d'Alfés (Segrià) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Dos habitatges aïllats i aparellats que repeteixen la mateixa tipologia: planta baixa, primer pis i golfes. A la planta baixa s'obren dos portals; el de l'esquerra és allindat i el de la dreta és d'arc de mig punt. Al primer pis hi ha pues finestra amb llinda i brancals fets de carreus de pedra i ampit de pedra motllurada. Entre les dues finestres s'obren dos balcons, també amb carreus a les llindes i als brancals. A les golfes es veuen dues finestres quadrangulars, similars a les del primer pis, i al centre una galeria de quatre arcs de mig punt tots encegats. Tres motllures separen els diferents cossos horitzontalment, la del coronament de la façana és ornamentada a la part esquerra.
Els murs són fets de pedra picada i desbastada i arrebossat sobretot en l'habitatge de la dreta.

## Referències

* 1 2 «Cal Rosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].
# Sant Miquel d'Almatret

Sant Miquel d'Almatret és una església barroca d'Almatret (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de dimensions petites amb tres naus i cimbori. El portal d'entrada, d'estil barroc, està una mica deteriorat. Tota la façana de l'església i el campanar estan fets amb carreus de pedra picada regular. No surt de la tipologia de les esglésies barroques de l'època. La composició és ben equilibrada en el seu conjunt.

## Referències

* ↑ «Sant Miquel d'Almatret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Sant Miquel d'Almatret». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià.
# Sant Julià d'Aspa

Sant Julià d'Aspa és una església barroca d'Aspa (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església situada en cantonera, que conforme amb la façana principal la plaça vella i mab la façana lateral un plaça nova. Una nau central i dues laterals amb estructures de volta de canó donant lloc a contraforts exteriors. Façana d'ornamentació barroca molt deteriorada, amb carreus regulars de pedra. A la façana lateral, per l'altra banda, la pedra fou només utilitzada fins als tres metres d'alçada i als punts de forta solicitació constructiva. Acabada de fer amb terra i pedra irregular.

## Història

L'antic retaule de l'altar major, de Jaume Ferrer II, es conserva al museu diocesà de Lleida.

## Referències

* 1 2 «Sant Julià d'Aspa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Sant Julià d'Aspa». Patrimoni arquitectònic. Consell Comarcal del Segrià.
# Casa Torelló

La Casa Torelló és una obra d'Igualada (Anoia) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa pairal del segle xviii que tot i les transformacions sofertes manté les característiques de les edificacions de l'època.
Edifici entre mitgeres, de planta baixa i dos pisos, amb la planta baixa molt transformada. A la façana destaquen els tres balcons de cada planta que sobresurten del parament estucat amb motius geomètrics que imiten els carreus.
A un costat de la part posterior hi trobem l'església de la Mare de Déu de Montserrat, de planta baixa, que tenia un petit campanar avui desaparegut.
A l'interior de la capella destaquen les pintures de l'absis, obra de Miquel Llacuna. S'hi poden observar uns àngels amb els símbols de la lletània a les mans. A sota, l'escolania i una mestressa amb un grup de nens, al·legoria de la fundadora de la capella. A la nau hi ha uns plafons laterals. Un és dedicat al vot de poble que va fer Igualada l'any 1515 a la verge de Montserrat, a causa de la pesta. Un segon és dedicat a la batalla del Bruc. L'últim és una representació de tots els sants que han passat per la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Torelló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].
# Muralles de Peratallada

Les Muralles de Peratallada és una obra de Forallac (Baix Empordà) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Edificació militar.- La vida medieval de Peratallada posseïa un sistema defensiu format per tres recintes de muralla; el principal tenia el castell-palau al centre i els altres dos eren grans avançades o barbacanes vers N i E. La muralla, amb alts llenços i torres, era protegida per valls molt pregons excavats a la roca que subsisteixen en diferents indrets, i són l'element més singular. Els sectors ara més vistents de les muralles són al N i NW del poble; els fragments més grans pertanyen al recinte N i també en part al recinte principal que envolta el castell i el seu barri immediat. A l'extrem N de la vila hi ha un extens llenç amb torres rectangulars en el qual hi ha "el Portal de la Verge", força ben conservat; per entrar-hi cal passar per un pont sobre el fossat que en aquest indret és on es conserva millor. Al sector NW hi resta una torre cilíndrica, murs i valls i "la Torre de les Hores", quadrada, agençada tardanament per a cloquer. Destaca també una altra torre quadrada al tram W del recinte principal; altres diversos elements de la fortificació es poden veure a la part oriental del recinte i dins el nucli de la vida entremig d'edificis més tardans. Hi predominen els paraments de grans carreus.

## Història

Segons que sembla en documents del segle X ja apareix el topònim "Petra scissa" o "Petra tallada", el qual es repeteix profusament, amb poques variacions en textos posteriors a partir del segle xi. Al terme de Peratallada hi ha testimonis de poblament preromà i romà, alguns a pocs metres de la vila medieval com el jaciment iberoromà del Mas de Bou Negre, vora l'església, i el d'època romana de Ca N'Aliu. Al subsòl del castell hi són evidents habitacions i altres diverses estructures tallades a la roca natural i hi aparegueren material preromans juntament amb d'altres de medievals. Representa un enigma l'època en què fou tallat el sòcol de roca natural del castell i el gran fossat, almenys en llur par més primitiva, els quals semblen haver contribuït a donar nom al lloc.
El primer personatge documentat del llinatge feudal que senyorejà i prengué el nom del lloc és Guillem de Peratallada qui assistí a un judici l'any 1039. Vers el 1249 Guillema de Peratallada, que hi havia heretat el senyoriu del ser germà Ponç, casà amb Gilabert de Cruïlles. D'aquesta forma eixí el llinatge dels Cruïlles-Peratallada, bressol de personatges notables i de diferents branques laterals, i es creà el domini territorial centrat a Peratallada que, al Baix Empordà, s'estenia des del mar (Begur) als cims de les Gavarres (Sant Cebrià dels Alls).

## Referències

* 1 2 3 «Muralles de Peratallada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Cal Cardenal (Palafrugell)

Cal Cardenal és una obra neoclàssica de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa urbana entre mitgeres, de tres plantes i tres crugies. La façana és simètrica, amb ritmes verticals. A cada planta hi ha tres obertures. El portal d'accés és d'arc i té dues finestres amb reixa, una a cada banda. Als dos pisos hi ha un balconet semicircular, mentre que a les crugies laterals hi ha grans balconades. Sota les llosanes dels balconets hi ha grosses mènsules de terracota. Una d'elles representa una dama de llarga cabellera i l'altre un bust militar. L'arrebossat té incisions imitant carreus.
L'interior de la casa està ben cuidat. Les habitacions tenen les bigues vistes. Destaquen els arrambadors de rajola policroma amb decoració modernista. A la decoració de ferro forjat de la tarja de la porta hi figura l'any 1858.

## Referències

* 1 2 «Cal Cardenal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Mas Solers

El Mas Solers és una obra de Rupià (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una construcció situada al veïnat de Sobrevila, sud de la carretera GI-642, al costat del camí que hi porta. El Mas Rupiana, també conegut com a Mas Solés, mostra una tipologia d'arquitectura popular i tradicionals. Consta de planta baixa pis i golfes, i presenta una coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. A l'extrem esquerre del frontis s'obre el portal d'accés, allindanat i emmarcat per carreus de pedra, on hi apareix l'anagrama de Crist gravat i la següent inscripció: "PETRUS RUPIANA ME FECIT, 1602". A l'altre extrem del frontis s'hi ubica un portal d'arc rebaixat de pedra, que juntament amb la resta d'obertures de la façana, van ser incorporades vers la dècada del 1930.

## Història

El casal comptava amb elements arquitectònics d'estil gòtic i renaixentista, tals com finestrals, portes o emblemes, que foren desmuntats i portats per l'arquitecte Massó a la casa dels Encesa de la urbanització de s'Agaró. El mas conegut com a Mas Rupiana s'estructura en una o vàries masoveries dels segles xiv i xv, que patiren un creixement als segles XVII i XVIII fins a formar una masia més gran. Quan es va produir aquesta consolidació, la coneguda masoveria va tapar la façana antiga del Mas Rupiana, conegut com a Mas Solés Ribot.

## Referències

* 1 2 «Mas Solers». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2018].
# Amanitores

Candaces Amanishakheto o Amanitores fou reina de Núbia amb capital a Mèroe. Va governar del 10 aC fins vers el 20 dC. Va succeir a Akinidad i després d'uns deu anys va governar plegada amb Natakamani o Natekamani i més tard tornava a governar sola o potser amb els reis Arikhankharer i Arikakahtani. Després de l'any 20 dC ja apareix com a rei Shorkaror.
Amanitore (c. 50 d.C.) va ser una nubia Candances, o reina-faraó, de l'antic Regne de Cuix de Mèroe, que també es coneix com a Núbia en moltes fonts antigues. En els jeroglífics egipcis, el nom del tron d'Amanitore es diu Merkare. Molts Kandak es descriuen com a reines guerreres que van dirigir forces a les batalles.
Kandake Amanitore s'esmenta sovint com a corregent amb Natakamani encara que no és clar si era la seva dona o mare.
El seu palau reial es trobava a Gebel Barkal, al Sudan actual, que ara és patrimoni de la UNESCO. L'àrea del seu domini estava entre els rius Nil i Atbara.
Va formar part del període històric meroític i el seu regnat va començar l'1 aC. El govern del seu successor, Amanitaraqide, es va completar el 50 dC.
Aquesta reina és esmentada pel Nou Testament (Actes (:26-40)

## Referències

* ↑ Mark, Joshua J. «The Candaces of Meroe» (en anglès). [Consulta: 8 octubre 2022].
* ↑ Török, László. The Image of the Ordered World in Ancient Nubian Art: The Construction of the Kushite Mind, 800 Bc-300 Ad (en anglès). BRILL, 2002, p. 262. ISBN 978-90-04-12306-9.
* ↑ Lebedev, Maksim «Archaeological works to the north of the Great Amun temple at Jebel Barkal (Sudan): preliminary results and new perspectives» (en anglès). Vostok. Afro-Aziatskie obshchestva: istoriia i sovremennost, 4, 24-08-2021, pàg. 36–47. DOI: 10.31857/S086919080014745-6. ISSN: 0869-1908.
* ↑ The Holman Illustrated Study Bible (en anglès). B&H Publishing Group, 2006, p. 70. ISBN 978-1-58640-275-4.
* ↑ Khan, Daniel. «The Queen Mother in the Kingdom of Kush: Status, Power and Cultic Role». A: Teshura le-Zafrira: Studies in the Bible, the History of Israel, and the Ancient Near East Presented to Zafrira Ben-Barak of the University of Haifa, 2012, p. 67-68.
# Serra de Ca l'Erota

La Serra de Ca L'Erota és una serra situada al municipi de Sant Martí de Tous (Anoia), amb una elevació màxima de 636 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Sorrilla

Can Sorrilla és una masia de Cornellà del Terri (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antic mas de planta rectangular, estructurat en tres crugies paral·leles, perpendiculars a la façana principal. L'accés a la casa es realitza a través d'una crugia lateral. Les parets estructurals són morterades i les façanes estan arrebossades i pintades, canviant el color de la pintura a les cantonades que imiten carreus. L'edifici es desenvolupa en planta baixa, planta pis i golfes. La coberta és de teula àrab a una sola vessant i acabada a la façana amb un ràfec de quatre fileres, combinació de teula i rajol.
La porta d'accés està emmarcada per carreus bisellats que formen un arc molt rebaixat. Sobre la porta hi havia una antiga finestra d'origen medieval amb reminiscències gòtiques i trencaaigües emmotllurat a la part superior de l'ampit. A la façana posterior també hi ha una finestra gòtica. A l'interior els sostres són coberts amb fusta.

## Història

En una pedra lateral de l'arc de la porta d'entrada hi ha cisellat l'any 1582, i a la pedra central del mateix arc, l'any 1833.

## Referències

* 1 2 3 «Can Sorrilla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Paul Christian Lauterbur

Paul Christian Lauterbur (Sidney, 6 de maig de 1929 - Urbana, 27 de març de 2007) fou un químic estatunidenc guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 2003.

## Biografia

Va néixer el 6 de maig de 1929 a la ciutat de Sidney, població situada a l'estat nord-americà d'Ohio. Va estudiar química, física i biologia a la Case Western Reserve University, on es graduà el 1951 i posteriorment realitzà el seu doctorat a la Universitat de Pittsburgh l'any 1962, on s'especialitzà en química. L'any 1969 fou nomenat professor de química a la Universitat de l'Estat de Nova York, el 1985 de la Universitat d'Illinois, càrrec que ocupà fins a la seva jubilació l'any 1990.
Va morir d'insuficiència renal a la ciutat d'Urbana (Illinois), el 27 de març de 2007.

## Recerca científica

Impressionat pel treball de recerca de Felix Bloch i Edward Purcell sobre la Ressonància Magnètica Nuclear (RMN), investigacions per les quals foren guardonats amb el Premi Nobel de Física l'any 1952, i que permeteren poder estudiar en profunditat l'estructura de les diferents substàncies químiques, Lauterbur conjuntament amb Peter Mansfield realitzaren investigacions sobre la RMN per tal de poder-la utilitzar per reproduir imatges del cos humà, desenvolupant el que es coneix com a Magnetic resonance imaging (MRI) o Projecció d'imatges de ressonància magnètica. Lauterbur tingué la idea d'introduir gradients en el camp magnètic que permet determinar l'origen de l'ona emesa pel nucli atòmic de l'objecte de l'estudi, un procés que permet reproduir objectes en dues dimensions.
L'any 2003 fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia, juntament amb Peter Mansfield, pel desenvolupament de la projecció d'imatges de ressonància magnètica.

## Enllaços externs

* «Paul Christian Lauterbur» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Baudó

El baudó emberà també conegut com baudó és una fracció de l'emberà, una de les llengües chocó parlada al departament de Chocó, a la conca del riu Baudó i rius costaners del Pacífic entre el Cap Corrientes cap al nord (Colòmbia). És parcialment intel·ligible tant amb l'emberà septentrional com l'eperara, i no és clar a quina branca d'emberà pertany.

## Referències

* ↑ Baudó a Ethnologue (18th ed., 2015)
# Boo

Boo, és un personatge fictici inventat per l'empresa de videojocs Nintendo. Apareix en jocs com: Super Mario 64, Mario Party, Mario Strikers, Super Mario Sunshine, etc. En els primers jocs que apareix, es representa com un personatge malvat, que no afavoreix els plans del protagonista. En canvi, en els jocs més moderns, se'l pot triar, fins i tot, com a personatge controlat pel mateix jugador.
Se suposa que els boos podrien haver estat altres espècies vives abans que es convertissin en boos, però això no és clar.

## Referències

* ↑ Stuart, Keith «Super Mario Bros: 25 Mario facts for the 25th anniversary | Technology | guardian.co.uk». Guardian, 13-09-2010 [Consulta: 15 setembre 2012].
* ↑ Intelligent Systems. Paper Mario. Nintendo. Nintendo 64.

## Enllaços externs

* Boo al Super Mario Wiki
Viccionari