OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abraham Simpson

Abraham "Abe" Jeremiah Simpson és un personatge de ficció de la sèrie de televisió Els Simpson. És el pare de Homer Simpson i l'avi de Bart Simpson, Lisa Simpson i Maggie Simpson

## Biografia

Va néixer l'any 1902. És veterà de la Primera i Segona Guerra Mundial, i contínuament està explicant batalles. Va tenir una filla amb una anglesa quan va desembarcar amb les tropes. Gràcies a ell la família Simpson va poder comprar la seva casa, ja que ell va vendre la que havia guanyat en un concurs anys enrere.
Segons ell, va iniciar les baralles entre gats i gossos i en un naufragi d'ell i Burns va fer caure al Pare Noel per accident. Pot treure's la roba interior sense treure's primer els pantalons. Odia el xou de Grata i Pica. El seu besavi va inventar un estimulant sexual mentre creava medecines que en realitat causa un lleuger enverinament per la falta d'higiene en la seva preparació. De nen, després d'emigrar d'Irlanda, va viure a l'estàtua de la Llibertat. Va ser deixat en una residència d'ancians per Homer, el seu fill.
La seva ex-esposa, la mare d'Homer, és una activista pacifista, hippy i pròfug de la justícia. En un capítol, Abraham Simpson es va enamorar de Jacqueline Bouvier, la mare de Marge, encara que finalment Burns li va arrabassar. Se li coneix pel renom d'"Avi" o "Abe". Té un germà, anomenat Cyrus que viu a Tahití amb 15 manilles natives que, segons Abraham, va desaparèixer en la Segona Guerra Mundial i no el va tornar a veure més fins i tot que al capítol "Contes de Nadal d'Els Simpson" de la 17a temporada apareix a la història "I Saw Grampa Cussing Santa Claus". Es diu que per escapar del servei militar en la Segona Guerra Mundial, es va disfressar de dona i va jugar a la lliga femenina de beisbol de Springfield, fins que una vegada li va caure la perruca i va ser descobert.

### Personalitat

L'avi Simpson és un home vell i bastant senil, que viu al Castell del Jubilat de Springfield; que és un lloc trist, solitari, esguerrat i depriment gent vella (un senyal prop de l'entrada diu "Gràcies per no parlar del món exterior"). El seu amic més proper sembla Jaspi, que també resideix al Castell del Jubilat.

## Referències

* ↑ «Flying Hellfish» (en anglès). Wikisimpsons. [Consulta: 15 setembre 2023].
* ↑ ; Appel, Rich; Silverman, David «[Mother Simpson Mother Simpson]». . The Simpsons (Fox), Temporada:07 , episodi:08, 19-11-1995. « »
Personatges d'Els Simpson :
# Gorg (revista)

Gorg fou una revista mensual literària en català publicada a València entre juny de 1969 i abril de 1972. Nasqué com a «butlletí bibliogràfic» d'una iniciativa de Joan Josep Senent i Anaya per tal d'aprofitar l'aperturisme franquista i publicà un total de 29 números. Inicialment era bimestral, però des de 1970 fou mensual. Va dur a terme moltes iniciatives de caràcter valencianista per tal de promoure una consciència valenciana i moderna basada en la cultura, inspirats en Nosaltres els valencians de Joan Fuster i Ortells. Alguns dels editorials els signaren Alfons Cucó, Joan Fuster o Rafael Ninyoles.
En els seus Quaderns col·laboraren Enric Valor, Ricard Blasco i Laguna, Gonçal Castelló, Amadeu Fabregat, Manuel Sanchis Guarner, Josep Melià i Pericàs, Rodolf Sirera Màrius García Bonafé, Valerià Miralles i Ortolà, Josep Vicent Marquès i Vicent Ventura, entre d'altres. L'Equip Crònica va dissenyar algunes de les portades. Intentà fer de plataforma cultural del País Valencià i fou un dels promotors del Primer Congrés d'Història del País Valencià de 1971, raó per la qual fou acusada de «catalanista» per la premsa conservadora local.
Segons Vicent Salvador, «el debat sobre l'anomenat realisme social estava a l'ordre del dia, en un període frontissa que plantejava, en aquelles coordenades historicogeogràfiques, un greu dilema: les contradiccions entre el canvi de tendència estètica i la necessitat peremptòria d'un compromís cívic i antifeixista enfront de les darreres i furioses embranzides de la repressió franquista. El cas de Gorg és, sens dubte, un observatori privilegiat per analitzar aquesta dialèctica.»
Quan el 1972 J. J. Senent va demanar a les autoritats franquistes l'ampliació a publicació general, la delegació del ministeri va iniciar un procés administratiu i judicial que culminà amb el tancament de la revista l'abril d'aquell mateix any.
Va tindre més de quatre mil subscriptors i tirava més de sis mil exemplars que es distribuïen per tot el territori dels Països catalans. A més a més, al seu temps era l'única revista de tot el País valencià publicada en llengua catalana.

## Referències

* ↑ «Gorg». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Diversos números de Gorg digitalitzats per Faximil Edicions Digitals».
* ↑ Salvador, Vicent. «Periodisme i fet literari: el cas de Gorg». A: Els arxius del discurs: episodis valencians d'història social de la llengua i la literatura. València: Universitat de València, 2001, p. 205-214.
* 1 2 Castelló, Gonçal. Viure a Madrid. Cròniques des de l'altiplà. València: Editorial Gorg, 1972, p. 90.
Viccionari
# Ca l'Oriol

Ca l'Oriol, Ca n'Oriol Vell o la Torre dels Conills, és un edifici de Montcada i Reixac (Vallès Occidental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquesta casa correspon a Ca l'Oriol antic, ja que es varen fer construir una altra torre més senyorívola en un turó ple de boscos davant d'aquest indret.
L'edifici presenta planta rectangular gairebé quadrada. La façana principal està dividida en planta baixa, pis i golfes. Les laterals tenen planta baixa i pis, el nivell de golfes sobresurt per cadascuna dels vessants de la teulada. Els murs es troben totalment arrebossats excepte un sòcol de pedra ben encaixada però seguint la seva pròpia estereotomia que es troba a la part inferior. Entre el sòcol i on comença el mur arrebossat hi ha una línia decorativa feta de maons.
A la façana principal, a la planta baixa, hi ha la porta d'entrada de forma rectangular d'arc extremadament rebaixat i sengles finestres a cada costat on a la seva part superior es pot distingir la disposició dels maons en projecció cap a l'interior i formant un arc equilibrat. Al que podríem anomenar brancals de les finestres i sense enreixat al davant s'hi ubica un motiu decoratiu de trencadís ceràmic. Al pis hi ha tres finestres rectangulars, on les laterals porten un ampit/jardinera.
Al registre de les golfes hi ha una finestra central per sota la teuladeta en voladís que es troba prolongada als extrems seguint la inclinació de la teulada en un ràfec pronunciat sobre bigues, enllatat i modillons de suport. La coberta és a dues vessants amb carener perpendicular a la façana.

## Referències

* ↑ «Ca n'Oriol Vell – Catàleg de patrimoni Montcada i Reixac». Arxivat de l'original el 2021-04-21. [Consulta: 21 abril 2021].
* 1 2 3 4 «Ca l'Oriol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Can Masó (Sant Joan de Mollet)

Can Masó és una obra de Sant Joan de Mollet (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta rectangular, estructurada en tres crugies perpendiculars a façana i accés central. Parets de pedra morterada i façanes arrebossades. Els sostres de la planta baixa i el primer pis són amb volta enguixada, mentre que a la segona planta hi ha cairats. La coberta és feta de teula a dues vessants, amb ràfec de filera doble format per rajols plans i teula girada. La porta principal és emmarcada per carreus de pedra amb un arc rebaixat. A les obertures del primer pis hi ha balcons amb barana de ferro forjat i llosanes de pedra motllurada. Les finestres del segon pis tenen l'ampit amb trencaaigües motllurat.
Destaca el paller, un edifici de planta rectangular amb parets de pedra morterada i carreus ben tallats a les cantonades. Coberta amb cairats, llates i teules a dues vessants. Són de destacar les dues columnes formades per peces de pedra cilíndriques ben tallades i capitells de planta quadrada que suporten una gran biga de fusta a sota el carener.

## Història

A l'arc rebaixat del portal d'entrada al pati hi ha la inscripció "Bernat Masó 1641 reat per Joan Masó 1871". La família dels Masó sempre ha estat una de les més importants de la població. A l'interior de l'església es conserva la seva antiga tomba, amb la inscripció "sepultura de Antich Masó de Mollet i dels seus. Any 1584". També van contribuir a la construcció del nou temple. Les obres es van fer essent obrer major Joan Masó i com a encarregat dels treballs, el seu germà Miquel Masó.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Masó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 novembre 2016].
# Miquel Ribes de Vilar

Miquel Ribes de Vilar (Tuïr, desembre del 1731 - Sant Cugat del Vallès, 25 d'octubre del 1799) fou un sacerdot benedictí i traductor català, fill d'Antoni Ribes i de Joana de Vilar. Entrà al monestir de Sant Miquel de Cuixà i va rebre l'hàbit monàstic el 4 d'octubre del 1748, de mans de l'abat Salvador Copons i de Tamarit i feu la professió l'endemà. Va succeir Ramon Rovira, mort el 1772, en l'ofici de prior de Santa Maria de Riquer. Ell ja era prior enclaustrat en aquella època. Des del començament d'aquell any fins al desembre del 1772, és a dir, des de la mort de l'abat Joan-Baptista Guanter fins al nomenament de Reard de Taqui, Ribes fou vicari general de l'abadia. Després de la mort de Reard fou anomenat, per decisió del capítol del 29 de novembre del 1790, de bell nou vicari general de l'abadia. Durant la Revolució francesa, es retirà a Codalet, on era encara el 7 d'abril del 1793, dia en què la municipalitat del vilatge, volent posar-se a cobert del "decret de la Convenció Nacional sobre els sacerdots no ordenats, i tement que s'estengués a tots els de la República, pregava als "cossos administratius d'aquest departament" d'utilitzar llur influència en els comissaris de la Convenció aleshores a Perpinyà perquè el "ciutadà Michel Ribes, sacerdot de seixanta-dos anys i de salut molt feble no sigui afectat per la mesura". El Consell certificà que el dit Miquel Ribes, resident en aquella municipi, sempre s'havia conduït com a "a ciutadà pacífic, que sempre s'havia conformat a les lleis, que mai no havia causat el mínim problema i que era un bo i fidel patriota". Malgrat el suport benvolent de la municipalitat de Codalet, Ribes de Vilar no va poder continuar residint en aquell poblet. Es va refugiar al Principat de Catalunya i va parar casa a Sant Cugat del Vallès, on va morir el 25 d'octubre del 1799, als seixanta-vuit anys.

## Obres com a traductor

El 1774, Miquel Ribes va escriure una traducció al català de la tragèdia d'Athalie composta pel poeta francès Jean Racine. Aquesta obra no es va publicar fins al 1912. Es va emprendre per a cobrir els costos de l'obra de la nova església parroquial de Tuïr que estava llavors en construcció i que tan sols es consagrà el 6 d'agost del 1816. El 1792, Agel, impressor a Tuïr, edità una traducció al català d'Esther. Ribes també feu una traducció de Polyeucte, obra de Pierre Corneille.
* Racine, Jean; Ribes, Miquel (traductor). Esther. Tragedia Santa ...Traduhida en versos catalans, en tres actes. Thuir: Guillem Agel, estamper y llibreter, 1792 [Consulta: 7 març 2016]. Arxivat 2016-03-07 a Wayback Machine.
* Racine, Jean; Ribes, Miquel (traductor). Athalia, tragedia, trad. per Dom Miquel Ribes. Perpinyà: Impremta Catalana d'En Comet, 1912.

## Referències

* Delamont, Ernest. Histoire de la ville de Prades en Conflent (province de Roussillon) des communes du canton et de l'abbaye Royale de Saint-Michel de Cuixa. Perpinyà: Imprimerie de l'Indèpendant, 1878.
# 517
## Esdeveniments

Països Catalans
* Se celebra el Concili de Girona. Hi assisteixen set bisbes.
Resta del Món
* L'emperador Wu de la xinesa dinastia Liang es fa budista i introdueix la religió a la Xina central.
* Clotilde, filla del rei franc Clodoveu I i de Clotilde es casà amb Amalaric, rei dels visigots, cosa que va permetre segellar la pau entre els hereus de Clodoveu i els visigots, deu anys després de la batalla de Vouillé.
* El rei Segimon de Borgonya fa escanyar el seu fill Sigeric. El remordiment acabaria fent-lo ingressar al monestir de Sant Maurici d'Agaunum que ell mateix fundà al 522.
* Timoteu III succeeix Diòscor II com a patriarca grec ortodox d'Alexandria.
* Concili d'Epaone (a prop d'Anneyron i Albon), on bisbes del sud de la Gàl·lia dictaminen que els altars no poden ser de fusta, sinó que han de ser de pedra i ungits amb el crisma.
* Flavi Anastasi Probus és nomenat cònsol.
* Els búlgars envaeixen Tràcia, fins aleshores sota el control de l'Imperi Romà d'Orient.

## Naixements

* Caribert I, rei franc (m. 567).
* Sant Ebrulf, hermità i abat franc (m. 596).

## Necrològiques

* Diòscor II, Papa copte i patriarca grec ortodox d'Alexandria
* Timoteu I, patriarca d'Alexandria

## Referències

* ↑ Buenacasa Pérez, Carles; Sales Carbonell, Jordina «Importància geopolítica d'una ciutat: Girona després de De Vouillé (ss. VI-VII)». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins. Vol. XLI, 2001, pàg. 66.
* ↑ «Previous Patriarchs Archives - Page 5 of 7» (en anglès americà). Official web site of the Greek Orthodox Patriarchate of Alexandria and All Africa.. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «Dictionary of Christian Biography and Literature to the End of the Sixth Century/Timotheus, patriarch of Constantinople - Wikisource, the free online library» (en anglès). [Consulta: 8 gener 2025].
# Ratpenat cuallarg de Nigèria

El ratpenat cuallarg de Nigèria (Mops nigeriae) és una espècie de ratpenat de la família dels molòssids, que està amenaçat per la pèrdua del seu hàbitat natural.

## Subespècies

* Mops nigeriae nigeriae
* Mops nigeriae spillmani

## Referències

* ↑ «ratpenat cuallarg de Nigèria». Diccionari dels mamífers del món. Fundació Barcelona Zoo i TERMCAT, 2023 i 2024. [Consulta: 4 gener 2025].
Espècies vivents de molòssids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Molossoidea :
Subfamília Molossinae :
Subfamilia Tomopeatinae :
# Can Batalla

Can Batalla és una masia del municipi de Santa Maria de Palautordera (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Masia orientada a l'est. Coberta a dues vessants. Consta de planta i pis. La porta és dovellada. Hi ha dues finestres de pedra d'arc pla i dues de maó. La finestra situada al damunt del portal és de pedra semiarquejada, els arcs estan decorats amb dues boles. Al seu interior hi ha festejadors. Entre aquesta finestra i el portal hi ha una finestra espitllerada i tapada. La teulada ha estat parcialment reformada en substituir algunes bigues de fusta per "Portland". Al centre de la casa hi ha una biga mestre de fusta amb la forma dels vessants.

## Història

Una família anomenada Leget apareix al fogatge de 1553. segons els propietaris la masia patí les conseqüències de la Guerra del Francès i per aquell motiu s'hi feren diferents obertures.
El 1883 hi hagué una reforma donat que a la teulada hi ha dues rajoles que marquen aquesta data.

## Referències

* 1 2 3 «Can Batalla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Cargolet pitblanc

El cargolet pitblanc (Henicorhina leucosticta) és un ocell de la família dels troglodítids (Troglodytidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial de les terres baixes des de l'est de San Luis Potosí, Hidalgo i nord de Veracruz, cap al sud, pel vessant del Golf de Mèxic. Localment també al vessant del Pacífic a Chiapas i Guatemala, fins Nicaragua, ambdues vessants de Costa Rica (excepte el nord-oest) i Panamà, i des de l'oest, nord i sud-est de Colòmbia, sud de Veneçuela i Guyana, cap al sud, per l'oest dels Andes, fins al nord-est de l'Equador fins Pichincha, i el vessant oriental dels Andes, cap al sud, a través de l'est de l'Equador fins al centre del Perú i nord del Brasil.

## Referències

* ↑ «Cargolet pitblanc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 2/12/2021(català)
# Creu de Pedralbes

La creu de Pedralbes és una creu de terme situada a la cruïlla de les avingudes de Pedralbes i d'Esplugues, davant del monestir de Santa Maria de Pedralbes, al barri de Pedralbes de Barcelona.

## Història i descripció

Fou encarregada l'any 1945 per la la Junta Diocesana de Acción Católica als arquitectes Lluís Bonet i Josep Maria Sagnier, en homenatge a totes les creus que havien estat enderrocades durant la Guerra Civil espanyola.
Amb reminiscències gòtiques, va ser construïda en pedra. Està precedida per una petita escalinata. Té tres escuts de Barcelona esculpits a la base de la columna i el fust és poligonal i llis. El tambor és eneagonal i hi ha les figures de 9 sants que van néixer o morir a la ciutat. La creu té dues cares: en una hi ha la imatge de la Mare de Déu i el nen, i a l'altra Jesucrist crucificat.

## Referències

* ↑ «La Creu de Pedralbes i els seus jardins». Ajuntament de Barcelona.
* ↑ Barajas, Patricia «Recuerdo de piedra». El Periódico, 27-01-2016.

## Enllaços externs

* «Creu de Pedralbes». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Puebla de Albortón

Puebla de Albortón és un municipi d'Aragó, situat a la província de Saragossa i enquadrat a la comarca del Camp de Belchite.

## Fills i il·lustres

* Miguel de Ambiela, (1665-1733), compositor i mestre de capella.
# Fluorocarboni

Els fluorocarbonis, o fluorocarburs, són compostos químics que contenen enllaços químics de carboni-fluor. La relativament baixa reactivitat i alta polaritat de l'enllaç carboni-fluor els dona característiques úniques. Els fluorocarbonis tendeixen a trencar-se molt lentament en el medi ambient i, per tant, molts es consideren contaminants orgànics persistents. Molts fluorocarbonis comercialment útils també contenen hidrogen, clor i brom.

## Classes de fluorocarbonis
### Clorofluorocarbonis i hidrofluorocarbonis

Els clorofluorocarbonis (CFCs) són fluorocarbonis que també contenen àtoms de clor. Van ser usats en la indústria com a refrigerants, propel·lents i disolvents de neteja, però actualment gairebé estan prohibits del tot per atacar l'ozó.
Els hidrofluorocarbonis (HFCs) són hidrocarburs amb alguns àtoms d'hidrogen reemplaçats per fluor. No ataquen l'ozó.

### Fluoropolímers

L'exemple més conegut és el tefló, són resistents i químicament inerts i elèctricament aïllants. Altres són el fluorur de polivinil ([CH₂CF₂]$_n$) i el policlorotrifluoroetilè ([CFClCF₂]$_n$, abreujat como PCTFE o Kel-F).

## Usos

Es fan servir principalment com anestèsics, refrigerants, propel·lents i dissolvents.

## Referències

* ↑ «fluorocarboni - Diccionari de química | TERMCAT». [Consulta: 3 octubre 2022].
* ↑ Olba, Amparo. Química general: Equilibri i canvi. Universitat de València, 2011-11-28, p. 276. ISBN 978-84-370-8457-2.
* ↑ Avià i Nóvoa, Blai. «Per què ja no sentim parlar del forat de la capa d'ozó?». Vilaweb.cat. [Consulta: 3 octubre 2022].
* ↑ Delgado, José Fernando Isaza; Romero, Diógenes Campos. Cambio climático: glaciaciones y calentamiento global (en castellà). U. Jorge Tadeo Lozano, 2007, p. 171. ISBN 978-958-9029-89-3.
* ↑ ALBERT, GINJAUME PUJADAS; FELIPE, TORRE CRESPO. Ejecución de procesos de mecanizado, conformado y montaje (en castellà). Editorial Paraninfo, 2005, p. 141. ISBN 978-84-9732-382-6.
* ↑ «El contraban arruïna el pla de la UE per suplir els gasos que perjudiquen el clima». LaVanguardia, 06-05-2020. [Consulta: 3 octubre 2022].
# Institut-Escola de la Generalitat de Catalunya

Institut-Escola de la Generalitat de Catalunya fou un centre escolar fundat a Barcelona durant el govern de la Generalitat Estatutària (1932-1933), el 3 de febrer de 1932, impulsat pel llavors conseller de Cultura Ventura Gassol, i segons el model de l'Instituto Escuela de Madrid, per tal de reestructurar l'ensenyament secundari. La seu era al Palau del Governador del parc de la Ciutadella i el director en fou Josep Estalella i Graells.
El seu funcionament es regia per unes Normes elaborades pel Consell de Cultura de la Generalitat de Catalunya, que fixaven l'edat mínima d'ingrés al centre -11 anys-, l'admissió d'alumnes d'ambdós sexes i el seu nombre, el Pla d'Ensenyament, l'organització, etc. Endemés, un reglament intern en definia els trets pedagògics i organitzatius: coeducació de sexes, l'ús del català com a llengua bàsica, laïcisme en la teoria i els costums i la continuïtat coordinada de l'ensenyament primari a la secundària. Era fortament influït pel krausisme i la Institución Libre de Enseñanza. Entre els seus professors hi figurà Ramon Sugranyes.
Durant la guerra civil espanyola la seu es va traslladar a Sants, al carrer d'Olzinelles, i això en va limitar molt l'expansió. El 1939 fou clausurat.
Hi hagué tres altres institut-escola: l'Institut-Escola Pi i Margall, l'Institut-Escola Ausiàs March, ambdós a Barcelona, i l'Institut-Escola Manuel Bartolomé Cossío a Sabadell.

## Referències

* ↑ El Punt, 28/02/2011, Ramon Sugranyes de Franch. Intel·lectual catòlic
* 1 2 Domènech i Domènech, Salvador. Els alumnes de la Generalitat: els institut-escola republicans. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2009 (Biblioteca Abat Oliba). ISBN 9788498831900.
* ↑ El País, 21-03-2007

## Bibliografia

* Domènech i Domènech, Salvador.. L'Institut-Escola de la Generalitat i el doctor Josep Estalella. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1998. ISBN 9788478269891.

## Enllaços externs

* Fons Institut-Escola a l'Arxiu Nacional de Catalunya.
* 75è Aniversari de l'Institut-Escola Arxivat 2010-05-28 a Wayback Machine.
* L'Institut Verdaguer, de palau del Governador a institut de secundària
* ALSINA, Claudi. Josep Estalella. L'anima de l'Institut Escola del Parc http://www.ub.edu/cubic/wp-content/uploads/2018/12/Text-Claudi-Alsina_-ESTALELLA.pdf
# Cisteller becfí

El cisteller becfí (Asthenes pyrrholeuca) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la vegetació baixa dels vessants pedregoses semiàrides, normalment a prop de l'aigua dels Andes a Xile i Argentina.

## Referències

* ↑ «Cisteller becfí». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/04/2021(català)
# Can Sabater (Vilablareix)

Can Sabater és una masia de Vilablareix (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de tipus basilical. A la llinda de la porta té la data de 1645. Primitivament era de tres crugies però posteriorment se li adossà un element lateral que, al principi, seguí la mateixa pendent del teulat i després es modificà. Els murs són de pedra morterada amb carreus a les cantonades. Les finestres del primer pis són molt austeres. La teulada presenta un ràfec format per una filera de teules girades. Darrerament s'ha restaurat repicant la façana principal i deixant arrebossades les parets laterals.

## Referències

* 1 2 3 «Can Sabater». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 novembre 2016].