OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Iolcos

Iolcos (grec antic: Ἰωλκός, llatí: Iolcus) era una antiga ciutat de Magnèsia (Tessàlia) situada a la punta inicial del golf de Pàgases, al peu del Mont Pèlion.
És famosa perquè ja de temps antics es deia que era la residència de Jàson i el lloc on es van reunir els argonautes. El seu pare, Èson, era rei de Iolcos. Homer l'esmenta al Catàleg de les naus de la Ilíada, i també a l'Odissea, on li dona els epítets de ἐϋκτιμένη (euktimene, 'ben construïda') i εὐρύχορος (eurýchoros, 'de llocs molt amplis'). Segons el mite, la ciutat la va fundar Creteu, rei de Tessàlia, i va ser colonitzada pels mínies d'Orcomen.
En època històrica, Iolcos apareix esmentada molt poques vegades. Segons Heròdot, els tessalis la van donar al tirà Hípies quan va ser expulsat d'Atenes l'any 510 aC. La ciutat va patir divisions internes i lluites pel seu govern, fins que l'any 290 aC els seus habitants, junt amb els habitants d'altres ciutats veïnes, van ser traslladats a la nova ciutat de Demètrias, que Demetri Poliorceta acabava de fundar. La ciutat va romandre quasi buida i finalment es va despoblar del tot al segle i aC. Tal com en parla Estrabó sembla que la ciutat no existia a la seva època.
Estrabó diu que estava situada a la via que anava de Bebe a Demètrias, i que de Iolcos a Demètrias hi havia 7 estadis. Píndar situa Iolcos al peu del Pèlion, una mica cap a l'interior, i segons Titus Livi estava situada vora la costa. La ciutat, per aquestes descripcions, es trobava molt a la vora de l'actual Volos.

## Notes

* ↑ Segons el Diccionari Grec-Català p. 940

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Iolcus». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 1r gener 2021].
# Eine Nacht in Venedig

Eine Nacht in Venedig (en alemany, Una nit a Venècia) és una opereta còmica en tres actes amb música de Johann Strauss fill i llibret de Friedrich Zell (Camilo Walzel) i Richard Genée basat en Le Château Trompette (1860), de François-Auguste Gevaert. L'estrena es va dur a terme a Berlín el 3 d'octubre de 1883 en el Neuen Friedrich-Wilhelmstädtischen Theater i és l'única de les operetes de Strauss que es va estrenar fora de Viena.
La primera representació no és la versió que es representa avui dia, ja que el llibret va ser sotmès a diverses revisions. Els primers comentaris de l'estrena a Berlín van ser desfavorables. Impassible, Strauss al costat dels seus llibretistes van fer diverses modificacions a l'obra i aquesta vegada es va anotar un triomf en la seva nativa Viena en el famós Theater an der Wien el 9 d'octubre de 1883. Va ser representada quaranta-quatre vegades consecutives i es va establir com una de les tres obres més famoses de Strauss al costat de Die Fledermaus i Der Zigeunerbaron. Strauss va treure alguns temes de l'obra i les va presentar com a peces individuals com el Lagunen Walzer op. 411 (Vals de la llacuna) i la polca Die Tauben von San Marco op. 414 (Els coloms de Sant Marc) que gaudeixen de gran popularitat.
Una producció de 1923, protagonitzada per Richard Tauber al Theater an der Wien, va utilitzar una partitura i un llibret revisats pel compositor Erich Wolfgang Korngold i l'escriptor Hubert Marischka, que més tard es van utilitzar en altres produccions i gravacions.

## Referències

* ↑ «Eine Nacht in Venedig (Strauss Jr., Johann)». Imslp. [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ «Lagunen-Walzer, Op.411 (Strauss Jr., Johann)». Imslp. [Consulta: 5 maig 2024].
* ↑ Kirk, David L. A Night in Venice Arxivat 2018-10-03 a Wayback Machine., Arkivmusic, 2009, consultat el 17 de maig de 2011. Arkivmusic diu que la versió va ser editada per Hubert Marischka, mentre que Naxos diu que va ser el seu germà Ernst.
* ↑ Walker, Malcolm. "Sobre aquesta gravació" Arxivat 2014-01-06 a Wayback Machine.. Naxos.com, consultat el 17 de maig de 2011.
# Liu Taifeng

En una onomàstica xinesa Liu es el cognom i Taifeng el prenom.
Liu Taifeng (xinès simplificat: 刘泰风 ) (Nanjing 1984 - ) Fotògraf, guionista i director de cinema xinès. Ha guanyat reconeixement en festivals internacionals pel seu estil visual evocador i per combinar realisme i simbolisme, afavorint la comunicació amb el seu públic.

## Biografia

Liu Taifeng va néixer l'any 1984 a Nanjing, província de Jiangsu (Xina). Es va graduar a la Universitat de Comunicació de Zhejiang, especialitzat en disseny d'art escènic per a teatre, cinema i televisió i va estudiar a l'Acadèmia de Cinema de Pequín. L'any 2010 va marxar als Estats Units per estudiar a l'escola Departament de Cinema de l'Institut d'Art de Chicago, i després va continuar els seus estudis al Departament de Fotografia de l'American Film Institute on va obtenir un màster el 2016.

## Filmografia

El 2023 fa filmar 又是充满希望的一天 (Another Day Of Hope ), presentada a diversos festivals com el Asian Film Festival Barcelona de 2024. En el Festival de Cinema Juvenil de Zhejiang de 2024 li van atorgar el premi al "Millor director jove".
La pel·lícula va ser nominada al premi al millor director nou al 31è Festival Internacional de Cinema EnergaCAMERIMAGE de Polònia, i ha estat preseleccionada per al 54è Festival Internacional de Cinema de l'India a Goa, el 26è Festival Internacional de Cinema de Shanghai.Va entrar a la secció principal de competició del Festival Internacional de Cinema Laboral de Sri Lanka i va guanyar la Menció Especial del Jurat i el Premi Esperit Humanisme.
Protagonitzada per l'actor Song Ningfeng i l'actriu Zhang Xinyi, el film explica la història de Wei Li : gerent d’una empresa de repartiment d'aliments per Internet. El seu dia a dia està marcat per la monotonia d’una vida laboral plagada d’hores extres i nits sense dormir. La seva esposa Shen Junyi, dirigeix un estudi de dansa, i la seva filla adolescent està ocupada preparant-se per a l’important examen d’ingrés a l’escola de secundària. L’aparentment inamovible esdevenir dels seus dies es veurà sacsejat per un accident. En Wei Lei haurà de prendre decisions inesperades que donaran un gir important a la seva vida.
Liu Taifeng , en una entrevista, explica que va insistir a utilitzar pel·lícula de 16mm per rodar el film. Segons la seva opinió, "el granulat únic de la pel·lícula és com la rugositat i la imperfecció de la vida mateixa, mentre que la tecnologia digital és com un filtre que pot tapar fàcilment la veritable naturalesa de la realitat."

## Referències

* 1 2 3 «Another Day Of Hope – Asian Film Festival Barcelona». [Consulta: 12 novembre 2024].
* 1 2 «导演刘泰风：展现“去掉滤镜”的真实生活_电影_影片_观众». [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ «2024 Zhejiang Youth Film Festival kicks off in Hangzhou». [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ «刘泰风» (en xinès (Xina)). [Consulta: 12 novembre 2024].
* ↑ «Director Liu Taifeng: Reject "success studies" and let the story flow in life». iNews, 11-2024.
# Universitat de Gant

La Universitat de Gant (en neerlandès Universiteit Gent, abreujat UGent) és una de les tres més grans universitats flamenques. Està situada en la històrica ciutat de Gant a Flandes, Bèlgica. Té 36.000 estudiants i un cos docent i funcionari de gairebé 9.000 membres.

## Història

La universitat va ser fundada pel rei Guillem I i va obrir les portes el 9 d'octubre de 1817. En el seu primer any, va tenir 190 estudiants i 16 professors. Les quatre facultats originals eren Humanitats, Lleis, Medicina i Ciència, i l'idioma d'instrucció era el llatí. El francès es va convertir en l'idioma oficial de la Universitat després de la independència de Bèlgica. El 1903, el polític flamenc Lodewijk De Raet va conduir una reeixida campanya per a començar la instrucció en neerlandès, i els primers cursos en aquest idioma van començar el 1906.
Un "Institut Flamenc" (Vlaemsche Hoogeschool) va ser fundat el 1916, però va ser tancat a causa de la Primera Guerra Mundial. El ministre del gabinet Pierre Nolf va alçar una moció el 1923 per a establir completament l'holandès com l'idioma de la universitat, el que es va oficialitzar el 1930, convertint a la Universitat de Gant en la primera universitat exclusivament neerlandesa a Bèlgica.
Durant la Segona Guerra Mundial, l'administració alemanya de la Universitat va intentar dotar-la d'una orientació germanista instal·lant a activistes lleials a la seva ideologia. No obstant això, la universitat es va convertir en el punt focal per a molts membres de la resistència mentre progressava la guerra.
Cap a 1953, havien més de 3.000 estudiants, i el 1969 més d'11.500. El nombre de facultats va augmentar a onze, començant amb Ciències Aplicades el 1957, seguint amb Economia i Medicina Veterinària el1968, Psicologia i Biociències el 1969, i Ciències Farmacèutiques. La facultat de Ciències Polítiques i Socials és la més recent, datant de 1992.

## Facultats

Les onze facultats de la Universitat de Gant reuneixen conjuntament més de 130 departaments, i són les següents:
* Facultat d'Arts i Filosofia
* Facultat de Lleis
* Facultat de Ciències
* Facultat de Medicina i Ciències de la Salut
* Facultat d'Enginyeria
* Facultat d'Economia i Administració d'Empreses
* Facultat de Medicina Veterinària
* Facultat de Psicologia i Ciències de l'Educació
* Facultat de Bioenginyeria
* Facultat de Ciències Farmacèutiques
* Facultat de Ciències Polítiques i Socials
A més, la Universitat de Gant té cinc Escoles de Doctorats únicament per a investigadors de programes doctorals.

## Enllaços externs

* Web oficial de la Universitat de Gant
# Heerlen

Heerlen ( pronunciació (?·pàg.)) (limburguès Heële) és una ciutat al sud-est dels Països Baixos i el quart municipi més gran de la província de Limburg. Forma una part de "Parkstad Limburg", una aglomeració urbana d'uns 220.000 habitants. Limita al nord amb Schinnen, Brunssum i Landgraaf, a l'oest amb Nuth, a l'est amb Kerkrade i al sud amb Voerendaal, Simpelveld i Aquisgrà
En el segle xix va arribar a ser un centre per a la indústria minera del carbó.

## Història

Encara que hi ha signes de l'habitació més primerenc, la història de Heerlen comença amb l'arribada dels romans que hi van fundar un assentament militar anomenat "Coriovallum". L'assentament es trobava a l'encreuament de dues vies romanes: Boulogne-sur-Mer - Colònia i Xanten - Aquisgrà - Trèveris.
Heerlen i l'àrea circumdant encara contenen molts vestigis de la vida romana, com ara viles i granges. Les "Thermae", (termes romanes) (unes de les poques dels Països Baixos), descobertes el 1940 eren les més llargues. Un museu, obert el 1977, que conté també altres troballes romanes, va construir-se sobre les termes i obrir les portes el 1977. El 1984 hi va obrir les portes la Universitat Oberta dels Països Baixos.

## Ajuntament

El consistori municipal consta de 36 membres, format des del 2006 per:
* SP, 11 regidors
* PvdA, 6 regidors
* Stadspartij Heerlen, 4 regidors
* CDA, 4 regidors
* VVD, 3 regidors
* Leefbaar Heerlen, 3 regidors
* Ouderen Partij Heerlen, 2 regidors
* GroenLinks, 1 regidors
* Fractie Heinen, 1 regidor
* Fractie Moonen, 1 regidor

## Persones notables

* Jeanine Hennis-Plasschaert
# Aules d'extensió Universitària per a la Gent Gran de Barcelona

Les Aules d'Extensió Universitària per a la Gent Gran de Barcelona és una entitat sense afany de lucre, reconeguda per la Generalitat de Catalunya, com Entitat d'Utilitat Pública i regida pels Estatuts aprovats per la mateixa Generalitat. L'objectiu de les Aules és acollir persones de més de cinquanta-cinc anys, que tinguin interès a obtenir nous coneixements i que sentin la necessitat de seguir sent útils a la societat. Entre les funcions que desenvolupa l'entitat hi ha les de fomentar la comunicació i les relacions socials per tal de conservar l'estat físic i intel·lectual de la gent gran, i motivar l'ocupació del temps lliure amb conferències, seminaris, viatges i altres activitats culturals.

## Història

Les Aules van començar a Barcelona l'any 1980, seguint l'experiència duta a terme pel sociòleg francès Pierre Velhas, que fundà l'any 1975 les primeres Aules per la Gent Gran a la Universitat de Tolosa de Llenguadoc, sota l'eslògan “Deixar d'aprendre és començar a envellir”.
Les primeres conferències, que van ser impartides per un grup de persones molt reduït, es donaven periòdicament a la Mútua Metal·lúrgica i a l'Agrupació d'Enginyers Industrials.
Va ser durant el rectorat del Dr. Antoni Maria Badia i Margarit a la Universitat de Barcelona, que el Dr. Francesc Pons Catchot, president de les Aules el 1980, li va transmetre les inquietuds i objectius d'aquell grup de persones grans per seguir amb la seva formació. La Universitat de Barcelona va obrir les portes per integrar l'associació en el seu si.
L'any 2020 la Generalitat de Catalunya li va concedir la Creu de Sant Jordi pel seu "compromís pioner i sostingut durant quaranta anys, que ha facilitat l'accés als coneixements universitaris a milers de persones més grans de 55 anys".

## Funcionament

Les Aules d'Extensió Universitària per a la Gent Gran de Barcelona és un col·lectiu format per quasi 4000 socis, distribuïts en dotze grups als quals se'ls imparteixen conferències dos dies a la setmana. També organitzen altres activitats com audicions musicals ("Audicions Íntimes"), sortides i viatges culturals. També disposen d'un grup de teatre i una coral.
Les Aules estan dirigides per la Junta Directiva, formada per un president, tres vicepresidents, el tresorer, el comptador, la secretària i els vocals que representen els dotze grups, els equips de coordinació, viatges, coral i la revista.
El seu àmbit d'actuació és la ciutat de Barcelona i àrea metropolitana.

## Presidents

* Joaquim Fortino Viadé, 2017-
* Josep M. Merino, 2014-2017
* Francesc Pons Catchot, 1980-2014

## Enllaços externs

* Pàgina oficial

## Referències

* ↑ Vídeo de presentació de les AUGG BCN (2011). Vímeo. https://vimeo.com/7894851
* ↑ "Aules que donen vida" (2014). InfoGiH: La Facultat al dia. Facultat de Geografia i Història. http://www.ub.edu/facgh/infogih/Novetats/aules-que-donen-vida-aules-dextensio-universitaria-per-la-gent-gran/%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ «El Govern aprova concedir la Creu de Sant Jordi a 30 personalitats i 15 entitats». Arxivat de l'original el 2020-03-28. [Consulta: 21 abril 2020].
* ↑ Revista AULES (octubre 2018).
# Aeroport de Berlín-Tegel

L'Aeroport de Berlín-Tegel "Otto Lilienthal" (codi IATA: TXL, codi OACI: EDDT) (en alemany: Flughafen Berlin-Tegel "Otto Lilienthal") era un aeroport internacional que donava servei a Berlín, localitzat a Tegel, una secció del nord del districte de Reinickendorf, a 8 km al nord-oest del centre de la ciutat. L'Aeroport de Tegel destacava pel seu edifici terminal hexagonal al voltant d'una plaça oberta, cosa que feia que s'haguessin de caminar distàncies tan curtes com 30 metres des de l'avió fins a la sortida de la terminal. L'any 2010, va gestionar poc més 15 milions de passatgers, convertint-se en el quart aeroport més transitat d'Alemanya i en l'28è més transitat d'Europa.

## Història

Durant el Bloqueig de Berlín es va construir la pista d'aterratge més gran d'Europa (2.400 m) en tan sols dos mesos de treballs duts a terme per les forces franceses a Alemanya. D'aquesta manera, el primer avió del pont aeri que va poder aterrar ho va fer el 5 de novembre de 1948, un mes abans de la seva obertura oficial. Durant la dècada del 1970, l'aeroport s'ha anat dotant d'una infraestructura moderna i ha anat substituint progressivament l'Aeroport de Berlín-Tempelhof per tal d'esdevenir el principal aeroport de Berlín Oest.
Durant la Guerra Freda, i a causa de la situació especial de Berlín Oest, només la companyies aèries aliades podien operar a Tegel. No va ser el 3 d'octubre de 1990, data de la reunificació alemanya, quan Lufthansa va poder beneficiar-se de les seves instal·lacions. La seva activitat cessà el 31 d'octubre de 2020, després de l'entrada en funcionament del nou aeroport de Berlín-Brandenburg.

## Terminals

* Terminal A: És una gran sala de forma hexagonal integrada dins de l'edifici principal, la part original de l'aeroport. Hi operaven les aerolínies més grans i importants, principalment les que ofereixen serveis intercontinentals o rutes als principals aeroports d'Europa.
* Terminal B: Com la Terminal A, està integrada dins de l'edifici principal i és una antiga sala d'espera convertida.
* Terminal C: Va ser oberta al maig de 2007 com una solució temporal a la saturació de l'aeroport.
* Terminal D: Va obrir les portes el 2001 i era utilitzada per aerolínies amb aeronaus petites. L'àrea d'arribades situada al nivell superior era anomenada Terminal E.
* Avions de diferents aerolínies a l'aeroport.
* Mostradors de facturació a la Terminal D.
* Principal vestíbul d'entrada a l'aeroport.

## Referències

* ↑ atwonline.com (Hofmann, K., Berlin Brandenburg Airport opening delayed until 2013, 18 maig 2012)

## Enllaços externs

* Pàgina web oficial de l'Aeroport de Berlín-Tegel Arxivat 2006-10-13 a Wayback Machine.
* Informació de l'aeroport del World Aero Data
# George Eastman House

El George Eastman House és un museu de fotografia ubicat a Rochester, Nova York, Estats Units. Està situat en la qual fos la residència d'Eastman Kodak i és considerat com el museu fotogràfic més antic del món.
L'herència de George Eastman va ser confiada a la Universitat de Rochester que després de la Segona Guerra Mundial va passar la seva gestió a una fundació. Així la idea de crear un museu es va iniciar el 1947 amb l'objecte de guardar i preservar la història de la fotografia i el Cine. El 1949 va obrir les portes al públic.
Compta amb una col·lecció de 400.000 fotografies de més de 8.000 fotògrafs i amb una de les majors col·leccions de daguerrotips amb uns 3.500. Així mateix té gran part del llegat d'Alfred Stieglitz que va ser donada per la seva vídua i ascendeix a unes 4.300 obres així com gran quantitat de les obres de Steichen.
Disposa d'obres de destacats fotògrafs contemporanis entre els quals s'inclouen Steve McCurry, Robert Frank, James Nachtwey, Sebastião Salgado o Manuel Rivera-Ortiz.
És considerat una fita històrica nacional dels Estats Units des del 13 de novembre de 1966.
Els directors que ha tingut són:
Directors de George Eastman House :
| Període | Nom |
| 1947 – 1958 | Oscar N. Solbert |
| 1958 – 1971 | Beaumont Newhall |
| 1971 – 1972 | Van Deren Coke |
| 1972 – 1981 | Robert J. Doherty |
| 1981 – 1989 | Robert A. Mayer |
| 1989 – 1995 | James L. Enyeart |
| 1996 – 2012 | Anthony Bannon |
| 2012 – present | Bruce Barnes |

## Referències

* 1 2 Sougez, M.L.; Pérez Gallardo, H.. Diccionario de historia de la fotografía. Madrid: Ediciones Cátedra, 2003, p. 199. ISBN 84-376-2038-4.
* ↑ «2006 Annual Report» (en anglès). George Eastman House, p. 9 [Consulta: 7 març 2010]. Arxivat 2009-03-15 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2009-03-15. [Consulta: 15 juny 2015].
* ↑ «National Historic Landmarks Program. Eastman, George, House». National Park Service. Arxivat de l'original el 2009-05-22. [Consulta: 2 març 2010].
# Kunsthaus Zürich

La Kunsthaus Zürich és una galeria d'art de la ciutat suïssa de Zúric. Conserva algunes de les col·leccions d'art més destacades de Suïssa, compilades durant els anys per una associació anomenada Zürcher Kunstgesellschaft. La col·lecció va des de l'Edat Mitjana fins a l'art contemporani, amb una especial atenció a l'art suís. L'edifici del museu fou dissenyat per Karl Moser i Robert Curjel i va obrir les portes el 1910. Els baixos relleus de la façana són obra d'Oskar Kiefer. L'edifici fou ampliat en 1925, 1958, 1976 i en 2020, per David Chipperfield.
Entre les seves obres més destacades, cal mencionar les d'Edvard Munch, Jacques Lipchitz i Alberto Giacometti. Entre els artistes suïssos destaquen Johann Heinrich Füssli, Ferdinand Hodler, Pipilotti Rist i Peter Fischli.

## Galeria

* Berner Nelkenmeister: Johannes der Täufer in der Wüste
* J. M. William Turner: Die Teufelsbrücke St. Gotthard
* Johann Heinrich Wüest: Der Rhonegletscher
* Arnold Böcklin: Der Krieg
* Édouard Manet: Die Flucht des Rochefort
* Henri Rousseau: Am Waldrand
* August Macke: Landschaft mit Kühen und Kamel
* Piet Mondrian: Composició II, en vermell, blau i groc

## Referències

* ↑ Martin Bailey. «A tale of two extensions» (en anglès). Art Basel, 20-06-2014. Arxivat de l'original el 25 de juny 2014. [Consulta: 27 abril 2024].
* ↑ «Sir David Alan Chipperfield CH Receives the 2023 Pritzker Architecture Prize». anglès: The Pritzker Architecture Prize, 07-03-2023. [Consulta: 27 abril 2024].

## Enllaços externs

* Kunsthaus Zürich, lloc web oficial.
# Jardins de Tívoli

Els Jardins de Tivoli (o simplement Tivoli) és un famós parc d'atraccions de Copenhaguen, Dinamarca. El parc va obrir les portes el 15 d'agost de 1843 i és el segon parc d'atraccions més antic del món, després del parc de Dyrehavsbakken al municipi de Gentofte, a la rodalia del districte de Klampenborg.
El Tivoli és actualment el parc temàtic més visitat d'Escandinàvia i el tercer més visitat d'Europa.
Des del principi, el parc inclou una gran varietat d'atraccions: edificis d'estil exòtic d'un Orient imaginari: un teatre, restaurants i cafeteries, jardins de flors, jocs mecànics i atraccions.
# Nino Pisano

Nino Pisano, va ser un escultor italià, actiu des del 1349 fins a 1368. Va ser l'últim dels grans escultors del Trecento italià, fill d'Andrea Pisano.
No hi ha informació ben definida sobre el seu naixement, ni de la seva formació, fins a un document als arxius de l'Òpera del Duomo d'Orvieto, que estableix la successió del seu pare com a mestre de la Catedral d'Orvieto, el 1349. Va treballar amb el seu pare en algunes obres com la tomba Cornaro a la basílica de Sant Zanipolo a Venècia, obra signada; a la tomba de Saltarelli a l'església de Santa Caterina a Pisa amb almenys dues estàtues d'àngels cap a 1343 que, malgrat tot, presenta la intervenció d'altres escultors de més baixa qualitat. Va participar també a l'escultura dels plafons per al Campanile de Santa Maria del Fiore. Va treballar basant-se a la gran tradició escultòrica de Pisa, des de Nicola Pisano al geni de Giovanni Pisano, amb les innovacions de l'escultura gòtic francesa, les solucions són d'una refinada elegància, que es converteixen en una font d'inspiració per al conjunt de quatre-cents i cinc-cents. Junt amb el seu pare, va obrir les portes al renaixement italià.
Obres individuals són la Mare de Déu i l'Infant a la Basílica de Santa Maria Novella a Florència, el Sant bisbe i L'Anunciació, respectivament, a l'església de Sant Francesc i la Catedral d'Oristano, o el monument del bisbe Scherlatti, que es conserva al Museu dell'Opera del Duomo de Pisa.
Se li adjudiquen un Sant Francesc, novament al Museu del Duomo de Pisa, la Madonna del Latte al Museu Nazionale di Sant Matteo, la Madonna della Rosa entre els sants Pere i Joan el Baptista a l'església de Santa Maria della Spina a Pisa i Mare de Déu amb Infant al Santuari de l'Anunciació de Trapani.
Al museu de Sant Mateu es troba una Anunciació, provinent de Santa Caterina, atribuïda per Vasari, dels quals també hi ha una còpia de fusta, quasi amb tota seguretat també realitzada per ell, a la Galeria Nacional a Washington. Altres obres menors es troben per exemple a l'església de Sant Stefano di Marinasco (La Spezia), la Chiesa di Santa Maria a Mantignano (prop de Florència), o a les esglésies de Sant Nicolau i Sant Michele a Borgo de Pisa.
El seu estil està relacionat amb canvis en el gust, en correspondència amb els dictats provinents de França amb sinuosos plantejaments, més allunyat del classicisme del seu pare.

## Bibliografia

* Ilaria Toesca, Andrea e Nino Pisani, Firenze, Sansoni, 1950.
* Andrea, Nino e Tommaso scultori pisani, catalogo della mostra (Pisa, 1983) a cura di M. Burresi, Milano, Electa, 1983.
* Anita Fiderer Moskowitz, The sculpture of Andrea and Nino Pisano, Cambridge, Cambridge University Press, 1986.

## Enllaços externs

* Nino Pisano amb fotografies de les seves obres Arxivat 2007-08-04 a Wayback Machine.