OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Michel Stoffel

Michel Stoffel, (Bissen, 24 de març de 1903 - Ciutat de Luxemburg, 29 de març de 1963) fou un pintor luxemburguès. Juntament amb Joseph Kutter, és considerat com un dels pintors més importants de Luxemburg.
El 1913, la seva família es va traslladar a Lieja, on va assistir a l'escola primària i secundària, encara que va acabar els seus estudis a Luxemburg al Liceu de nois de Luxemburg al barri de Limpertsberg. El 1919, va seguir un curs per correspondència de l'Ecole de Dessin Universelle de París i, després de treballar en el negoci d'assegurances durant uns anys, va completar els seus estudis a l'Acadèmia de Belles Arts de Weimar el 1933.
Mentre treballava en el sector de les assegurances i la fundació d'una companyia pròpia el 1934, també va continuar pintant, guanyant el Prix Grand-Duc Adolphe el 1936 i estant el president del Cercle Artístic de Luxemburg el 1939. Després de la Segona Guerra Mundial, juntament amb altres artistes de Luxemburg, va exposar al Salon d'Automne des Artistes lorrains a Nancy (1945) i també va realitzar una exposició a la Galeria Bradtke de Luxemburg (1946). El 1948, va participar en el Salon d'Art moderne et contemporain a Lieja.
Va ser el 1950 quan va començar a pintar en estil geomètric de l'art abstracte, que ho va portar el 1954 a ser un dels membres fundadors i portaveu dels Iconomaques, un grup d'artistes de Luxemburg dedicats a l'art abstracte. El 1956, va rebre una menció d'honor a la quarta Biennal de São Paulo. Va completar dos mosaics per a Luxembourg's Nouvel Athénée el 1962 i es va convertir en membre de la secció d'arts i literatura de l'Institut Gran Ducal.
Amb motiu del centenari del seu naixement, l'any 2003 el Museu Nacional d'Història i d'Art de Luxemburg va organitzar una exposició de la seva obra: Rétrospective Michel Stoffel des de 1903 fins a 1963.

## Referències

* ↑ «Stoffel, Michel». A: Luxemburger Lexikon. Luxemburg: Editions Guy Binsfeld, 2006.
* 1 2 3 4 «Michel Stoffel» (PDF) (en francès). MediArt.lu. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 30 agost 2015].
* ↑ Rétrospective - Michel Stoffel - 1903–1963. Catalogue (en francès). Luxemburg: Musée national d'histoire et d'art. ISBN 2-87985-048-7.
# Torre Hassan

La torre Hassan és un minaret de la mesquita homònima de Rabat.

## Història

El sultà almohade Abu-Yússuf Yaqub al-Mansur (segle xii) projectava construir la mesquita més gran del món després de la de Samarra a l'Iraq. Les obres van ser abandonades després de la seva mort el 1199. La torre havia de mesurar més de 60 metres, però només va arribar als 44. En l'actualitat, l'aspecte de la mesquita és el d'un bosc de 348 gruixudes columnes en el qual sobresurt la gran torre, germana del minaret que després es va convertir en la Giralda de Sevilla i del de la mesquita Kutubiyya de Marràqueix.
A l'esplanada de la mesquita es va construir també el mausoleu de Mohammed V, primer rei del Marroc independent, en el qual també està enterrat el seu fill i successor Hasan II, pare de l'actual rei alauita Mohammed VI.

## Referències

* ↑ Bloom, Jonathan M. Architecture of the Islamic West: North Africa and the Iberian Peninsula, 700-1800 (en anglès). Yale University Press, 2020-06-30. ISBN 978-0-300-21870-1.
# Mina de carbó de Miike

La mina de carbó de Miike (三池炭鉱, Miike Tankō) també coneguda com a mina de carbó de Mitsui Miike (三井三池炭鉱, Miike Tankō), va ser la mina de carbó més gran del Japó. Estava situada a la zona de Ōmuta a la prefectura de Fukuoka i Arao, Prefectura de Kumamoto. Forma part de la llista del patrimoni de la Humanitat per la UNESCO des de juliol de l'any 2015 dins del conjunt «Llocs de la revolució industrial de l'era Meiji al Japó: siderúrgia, construccions navals i extracció d'hulla».
L'explotació de la mina va començar durant l'era Kyōhō sota el control del clan Tachibana. Va ser nacionalitzada el 1872 pel Govern de Meiji i el zaibatsu Mitsui en va pendre el comandament el 1899. La mina va ser tancada el 1997 amb efectes devastadors sobre l'economia local.
El 9 de novembre de 1963 va tenir lloc una explosió accidental en la qual 458 persones van morir per l'explosió i 438 per intoxicació per monòxid de carboni. Molts dels supervivents van patir greus i permanents lesions cerebrals.

## Referències

* 1 2 3 Karan, P.P. & Stapleton, K.E. (1997) The Japanese city University Press of Kentucky ISBN 0-8131-2035-7
* ↑ «Sites of Japan's Meiji Industrial Revolution: Iron and Steel, Shipbuilding and Coal Mining» (en anglès). UNESCO.
* 1 2 Norman, E.H. & Woods, L.T. (2000) Japan's emergence as a modern state: political and economic problems of the Meiji period, 59
* 1 2 Industrial pollution in Japan Arxivat 2010-12-02 a Wayback Machine. Chapter - 5 The Miike coal-mine explosion
* ↑ Workers get the shaft in Mitsui coal mine closure Asahi Shimbun, 18 febrero 1997
# Riu Blanc

El riu Blanc o barranc d'Espés és un afluent del riu Isàvena, situat al municipi de Les Paüls, de la Baixa Ribagorça, a la Franja de Ponent de l'Aragó. El riu transcorre per les terres d'Espés i Alins d'Isàvena, al nord de la serra de Vallabriga, del camí de la Croqueta, el barranc de la Garanta i la carretera que puja a Espés i a Les Paüls des del riu Isàvena. Desemboca en l'Isàvena just abans del congost d'Ovarra, actualment zona lliure de pesca de captura i solta, com tot el barranc d'Espés, el barranc de Castrocit, el barranc de Salat i el barranc de les Paüls afluents tots ells del riu Isàvena. Les seues aigües són d'alta muntanya i pertany a la conca del riu Éssera. És l'afluent de l'Isàvena més cabalós junt al riu de Vilacarle.
El riu Isàvena és un riu de la zona dels Prepirineus.

## Referències

* ↑ «Riu Blanc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu Blanc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu Blanc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu Blanc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Cruchaga, Luis Javier. PRAMES. Turbón y Sierra de Sis (en espanyol). PRAMES, 2002, p. 40 (Mapas excursionistas, 12). ISBN 84-8321-123-8.
* ↑ Beranui. Madrid: Ministeri de Foment - Institut Geogràfic Nacional, 1.997 (Mapa Topogràfic Nacional d'Espanya escala 1:25.000, 213-III).
* ↑ «Riu Blanc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Govern d'Aragó, Departament d'Agricultura, Ramaderia i Medi». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 5 setembre 2015].
* ↑ «Riu Blanc». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Ministeri de Medi, Estudi de la qualitat ecològica del riu Isàvena». Arxivat de l'original el 2015-09-25. [Consulta: 5 setembre 2015].
# Gonadotropina coriònica humana

La gonadotropina coriònica humana (hCG) o beta-hCG és l'hormona de tipus peptídic segregada a l'embrió i la placenta de les dones embarassades i al cervell, amb diferents funcions en homes i dones: en la dona estimula la maduració de l'òvul i en l'home la secreció de testosterona.
L'hCG durant l'embaràs prevé la desintegració del cos luti a l'ovari i, per tant, manté la producció d'estrògens, summament importants per l'embaràs; a més, intervé en la tolerància immunitària durant l'embaràs. Com que la dona comença a secretar l'hCG al cap dels primers 6 dies de quedar prenyada, es pot usar com a marcador de l'embaràs.
Els fetus amb alteració cromosòmica poden tenir alterats els valors de la beta-hCG lliure o l'hCG. En la trisomia 21, en general, estan elevats, i són sospitosos de patologia els valors superiors a 2,5 MoM. En les trisomies 13 i 18, en general, són baixos, i es consideren sospitosos valors inferiors a 0,4 MoM.
# John Jesus Flanagan

John Joseph Flanagan (28 de gener 1868 - 3 de juny 1938) fou un atleta dels Estats Units, irlandès de naixença, especialista en llançament de martell.
John Jesus Flanagan nasqué a Kilbreedy, Comtat de Limerick, Irlanda el 28 de gener de 1868. Emigrà als Estats Units el 1896. En aquests anys ja havia establert el rècord del món en llançament de martell. Defensà els colors dels clubs New York Athletic Club i Irish American Athletic Club.
Als Jocs de París 1900 guanyà la seva primera medalla d'or en llançament de martell, representant el seu país adoptiu, i fou setè en llanllament de disc. A St. Louis 1904 repetí la medalla d'or en martell (rècord del món amb 168 peus, una polzada) i a més guanyà la d'argent en llançament de pes de 56 lliures. Finalment, a Londres 1908, guanyà el seu tercer or en martell, establint un nou rècord del món amb 170 peus, 4,5 polzades. John Flanagan també competí en joc d'estirar la corda. El 24 de juliol de 1909, Flanagan establí el seu darrer rècord del món amb 56,18 metres.
Flanagan retornà a Kilmallock, Comtat de Limerick, República d'Irlanda on morí el 3 de juny de 1938.

## Referències

* ↑ «[https://web.archive.org/web/20111005234347/http://www.wingedfist.org/John_Flanagan_Hercules.html John Joseph* Flanagan: Modern Hercules]». Arxivat de l'original el 2011-10-05. [Consulta: 16 juliol 2022].
* ↑ 1910 Mecca Cigarettes Champion Athlete and Prize Fighter Series trading card.
* ↑ Obituary in New York Times, June 5, 1938.
* Cook, Theodore Andrea. The Fourth Olympiad London 1908 Official Report (PDF). London: British Olympic Association, maig 1909 [Consulta: 29 desembre 2008].
* De Wael, Herman. «Athletics 1908». Herman's Full Olympians, 2001. Arxivat de l'original el 2006-09-27. [Consulta: 26 agost 2009].
* Greenberg, Stan. Olympic Games: The Records. London: Guinness Books, 1987. ISBN 0-85112-896-3.

## Enllaços externs

* (anglès) Irish America Archives - NYU
* (anglès) John Flanagan - Hèrcules Modern Arxivat 2011-10-05 a Wayback Machine.
# Santa Anna de Riber

Santa Anna de Riber és l'església parroquial de Riber, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de nau única, de tres trams amb volta de llunetes i cor. Té dues capelles laterals per banda i les dues primeres amb volta de creueria i les segons s'obren al mur amb volta de canó. Té l'absis tallat. Tota feta amb carreus irregulars de pedra, amb arrebossat pintat de blanc a les voltes. Té l'enllosat de pedra.
A l'exterior, hi ha una entrada rectangular emmarcada amb carreus de pedra, i porta de fusta. A sobre petita obertura de mig punt que complementa l'entrada. Més a sobre, rosassa amb motllura, i culminant la façana, campanar d'espadanya amb dues obertures. La coberta a dues aigües.

## Referències

* 1 2 «Església de Santa Anna de Riber». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Tony Krier

Antoine (Tony) Krier (Ciutat de Luxemburg, 21 de juliol de 1906 - Howald, 22 de setembre de 1994) fou un periodista i fotogràf luxemburguès.
Tony Krier va ser fotògraf de la Cort, va treballar per al diari Luxemburger Wort i va editar àlbums amb les seves fotografies. Els seus temes eren retrats i paisatges. Molt famosos són també els dos llibres il·lustrats publicats immediatament després de la Segona Guerra Mundial Luxembourg Martyr 1940-1945, dedicat als pobles destruïts a Luxemburg durant la batalla de les Ardenes. Quan l'Alta Autoritat de la CECA es va establir el 1952 a Luxemburg, va ser amb Théo Mey, un dels reporters fotogràfics més actius. Les seves escenes d'aquest període s'han salvat i van seguir apareixent a les principals llibreries.
Algunes de les seves 400.000 fotografies s'emmagatzemen a la Fototeca de Ciutat de Luxemburg.

## Obres editades

* D'Jorhonnertfeier 1939 am Bild.
* Mam Pierre Hentges a Joseph Kanivé (Texter), 1945. Luxembourg Martyr 1940-1945. 2 Bänn.
* Le Souverain et son peuple (1965).
* Mam Jemmy Koltz, 1975. Les châteaux historiques du Luxembourg.
* La vie d'une grande dame. 1986.

## Referències

* ↑ «Krier, Tony (Antoine)». A: Editions Guy Binsfeld. Luxemburger Lexikon, 2006.
# Museu Artizon

El Museu Artizon (アーティゾン美術館, Aatizon Bijutukan), fins a l'any 2015 Museu d'Art Bridgestone (japonès: ブリヂストン美術館, Burijisuton Bijutsukan) és un museu d'art de Tòquio (Japó). El museu va ser fundat el 1952 pel fundador de Bridgestone Pneumàtic Co., Ishibashi Shojiro (el nom familiar seu significa pont de pedra). Les col·leccions del museu inclouen Impressionistes, post-Impressionistes i art del segle XX d'artistes japonessos, europeus i americans, així com obres ceràmiques de la Grècia Antiga. El museu està localitzat en la seu de l'empresa Bridgestone a Chūō, Tòquio.
El museu va tancar les portes el 18 de maig de 2015 per tal de poder fer la construcció d'un edifici nou i es va reobrir el 2020 passant a anomenar-se Museu Artizon. Durant aquesta clausura diverses obres de la col·lecció del museu han estat prestades a d'altres institucions.

## Selecció d'artistes

* Edgar Degas
* Pierre-Auguste Renoir
* Camille Pissarro
* Édouard Manet
* Vincent van Gogh
* Paul Gauguin
* Gustave Moreau
* Paul Cézanne
* Claude Monet
* Amedeo Modigliani
* Maurice Denis
* Georges Rouault
* Pablo Picasso
* Paul Klee
* Narashige Koide
* Tsuguharu Foujita
* Fujishima Takeji
* Shigeru Aoki

## Referències

* ↑ «About us» (en anglès). Artizon Museum. [Consulta: 20 novembre 2020].
* ↑ «Artizon Museum» (en anglès). Ishibashi Foundation. [Consulta: 20 novembre 2020].
* ↑ Käthe Roth, Louis-Frédéric. Japan Encyclopedia. Harvard University Press, 2002, p. 671–673. ISBN 978-0-674-01753-5.
* ↑ Dunn, Michael «Bridgestone museum celebrates 50th anniversary». The Japan Times, Ltd, 04-05-2006 [Consulta: 4 desembre 2011].
* ↑ «Announcement: We will close for renovation on maig 18.». Bridgestone Museum of Art, 18-11-2014. Arxivat de l'original el 2 d’abril 2015. [Consulta: 9 abril 2015].
* ↑ Mcgivern, Hannah «Tokyo’s treasure house of Impressionist painting reopens as Artizon Museum». The Art Newspaper, 17-01-2020.
* ↑ «Works on loan to other museums». Bridgestone Museum of Art. Arxivat de l'original el 25 de desembre 2015. [Consulta: 11 setembre 2015].
* ↑ Wada, Yuhei «'Why is it Masterwork?'». The Japan Times, Ltd, 21-01-2011 [Consulta: 4 desembre 2011].

## Enllaços externs

* Web Museu d'Art de Bridgestone Arxivat 2018-03-07 a Wayback Machine.
# Amador Famadas i Blanxart

Amador Famadas i Blanxart (Girona, 1889 – Barcelona, 1962) va ser un tenor català de molta anomenada a començaments del segle xx.
Estudià amb Bonaventura Frígola i Frígola i al conservatori del Liceu. Debutà a Les Arenes de Barcelona el 1909, al teatro Real de Madrid el 1910, i al Liceu el 1912, i posteriorment s'incorporà a la San Carlo Grand Opera Company, amb què cantà a Roma, a Nàpols i, als EUA, a Nova York i Filadèlfia; el 1933 estrenà Neró i Acté, de Joan Manén, al Liceu. El seu rastre artístic s'esvaeix entre la Guerra Civil i el franquisme.
A partir dels anys quaranta, allunyat dels escenaris, s'instal·la a Barcelona.
La seva figura és el personatge principal de l'obra El darrer cant d'Amador Famadas (2021), de Pau Saavedra.

## Referències

* Brugués i Agustí, Lluís. La música a la ciutat de Girona (1888-1985) [tesi doctoral]. Girona: Universitat de Girona, 1998.
* Saavedra Bendito, Pau. El darrer cant d'Amador Famadas. Girona: Círculo Rojo, 2021.
# Torre de Cal Casas

Torre de Cal Casas és una casa del municipi de Puig-reig (Berguedà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta quasi quadrada, amb coberta de doble vessant i el carener paral·lel a la façana principal. Amb un gran predomini de finestres, balcons i portes sobre l'estructura massissa, de l'edifici. Els materials bàsics són la pedra i el maó, amb decoració amb obra vista i rajola.

## Història

La torre fou construïda a principis del segle xx, després que la fàbrica, ja existent el 1890, va patir un gran incendi el 1909. Era la primera residència dels propietaris de la fàbrica Mata i Pons, fou després l'habitatge dels successius directors.
La fàbrica de filats va tancar les portes després de la gran crisi del tèxtil dels anys seixanta del segle xx. La torre quedà habitada els caps de setmana pels antics directors, fins que pel desembre del 1981, uns nous propietaris condicionaven la fàbrica i de moment la torre restà deshabitada.

## Referències

* 1 2 3 «Torre de Cal Casas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 juliol 2014].

## Enllaços externs

* «Torre de Cal Casas». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Promontori d'Hèrcules

Promontori d'Hèrcules (en llatí Herculis promontorium, en grec antic τὸ Ἡράκλειον) va ser un promontori del Brútium que Estrabó diu que era l'extrem sud de la regió i, per tant, de la península d'Itàlia.
Correspon a l'actual Capo Spartivento, i és en realitat la part sud-est de la península que té al sud-oest el Capo dell'Armi, antic cap de Leucopetra, que era el cap més comunament considerat com l'extrem sud d'Itàlia.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Herculis Promontorium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 14 juliol 2022].
# Santa Maria de Sant Martí de la Morana

Santa Maria és l'església parroquial de la població de Sant Martí de la Morana, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
És un edifici de pedra de dimensions reduïdes. La façana principal presenta una coberta a dues aigües esgraonada i una portada amb llinda de pedra, on apareix la inscripció "1706". En el mur de llevant, als peus de la nau, s'aixeca una estilitzada torre de tres cossos. Aquesta presenta quatre cares amb una finestra d'arc de mig punt en cadascuna i una petita balustrada. Al damunt, anys més tard, s'hi va afegir un cos més petit, també quadrangular, amb obertures semicirculars.
És una església de nau única que consta de tres trams, un cor i un absis rectangular. S'obren dues capelles en el mur de tramuntana i una capella coberta amb volta de canó al mur de llevant. El seu interior es troba tot arrebossat i pintat de blanc, mentre que els murs exteriors presenten un parament amb filades de carreus regulars molt ben escairats.

## Referències

* 1 2 «Església parroquial de Sant Martí de la Morana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Artocarpeae

Artocàrpia (artocarpeae) és una tribu de la família de les moràcies que agrupa els gèneres tropicals amb caràcters morfològics similars: arbres monoics, sincàrpics, que produeixen un fruit ric en glúcids i que tenen la fulla més o menys lobulada. Les espècies de les Artocarpeae són arbres o arbustos tropicals que, com tots els membres de les Moraceae, produeixen làtex. La majoria són dioicas, encara que algunes són monoicas. Les inflorescències masculines i femenines inclouen una varietat d'estructures allargades o compactes. Les Artocarpeae és la menys homogènia de les cinc tribus que formen les Moraceae.

## Gèneres

Dins la tribu hom pot trobar els gèneres següents:
* Artocarpus
* Batocarpus
* Clarisia
* Hullettia
* Parartocarpus
* Prainea
* Treculia

## Referències

* ↑ Berg, Cornelis C. «Moreae, Artocarpeae, and Dorstenia (Moraceae), with Introductions to the Family and Ficus and with Additions and Corrections to Flora Neotropica Monograph 7». Flora Neotropica, vol. 83, 2001, pàg. 1–346.
* ↑ «Genera of Moraceae tribe Artocarpeae». Germplasm Resources Information Network. United States Department of Agriculture. [Consulta: 11 març 2009].

## Enllaços externs

* Informació bàsica sobre les artocàrpies (anglès)
# Partit Socialista Independent (Luxemburg)

El Partit Socialista Independent PSI (en luxemburguès: Parti socialiste indépendant) també conegut com a Llista Socialista Independent de Jean Gremling, va ser un partit polític a Luxemburg dels anys 1970 i 1980.

## Història

Es va formar el partit per disputar les eleccions legislatives luxemburgueses de 1979 per Jean Gremling. L'execució d'una campanya que va acusar al Partit Socialista Obrer Luxemburguès de comprometre el socialisme, només va aconseguir guanyar un escó, que va ocupar Gremling.
El partit va perdre el seu escó en les eleccions de 1984, i posteriorment va desaparèixer.

## Referències

* ↑ McHale, 1983, p. 621.

## Bibliografia

* McHale, Vincent E. Political parties of Europe (en anglès). Greenwood Press, 1983. ISBN 0-313-23804-9.
# Pierre Loeb

Pierre Loeb (París, 24 de setembre de 1897- 4 de maig de 1964 fou un galerista francès. Fou el fundador de la Galerie Pierre.
Els bessons Pierre i Edward Loeb van néixer a París el 1897. Després de la Primera Guerra Mundial, Pierre Loeb veia sovint al Dr Tzanck, un col·leccionista d'art i amic de Pascin, Derain, Othon Friesz. Pierre va inaugurar la seva pròpia galeria, la Galerie Pierre, el 10 d'octubre de 1924 al número 13 de la rue Bonaparte, amb la col·laboració d'Henriette Gomès, model de Pascin, abans d'obrir la seva pròpia galeria a 1938. Pierre Loeb es converteix en amic de Picasso. Va exposar l'obra de Miró a París el juny de 1925 i li va dedicar una exposició el 14 de novembre del mateix any a la pintura surrealista (amb obres de Paul Klee, Man Ray, Joan Miró, Max Ernst, Pablo Picasso, André Masson, Giorgio de Chirico, Pierre Roy, Georges Malkine…)
El 1926, la galerie es trasllada al número 2 de la rue des Beaux-Arts. En aquella època exposa obres de Georges Braque, Raoul Dufy, Marc Chagall, Jean Arp. Loeb es casa el 1928 amb Silvia Luzzatto. Van tenir 2 fills: Florence Loeb i qui també seria galerista Albert Loeb. Es va fer amic d'Antonin Artaud, qui va realitzar diversos retrats de Pierre Loeb i de la seva filla Florence. Entre 1933 i 1939 va representar artistes com Balthus, Victor Brauner, Picasso, Wasily Kandinsky, Wolfgang Paalen, etc.
Durant la Segona Guerra Mundial Loeb va marxar a Cuba amb la seva família. Un cop finalitzada, va reobrir el seu negoci aquesta vegada a la rue de Seine, amb obres d'Alberto Giacometti, Antonin Artaud, Dora Maar, Vieira da Silva, Zao Wou-Ki, Jean-Paul Riopelle, Georges Mathieu, André Lanskoy, Sergio de Castro, Constantin Macris…
El 1957 es va casar amb Agathe Vaïto. Aquell any va exposar fotos de Denise Colomb, qui va immortalitzar pintors i escultors relacionats amb la galeria des dels seus inicis.
Va tancar les portes el 1963. Loeb moriria un any més tard. Es troba enterrat al Cementiri de Montparnasse.
El 1979, el Musée d'art moderne de la ville de Paris va organitzar una exposició a la Galerie Pierre del 7 de juny 16 de setembre. També es va poder veure al Museu d'Ixelles entre el 4 d'octubre i el 23 de desembre de 1979.

## Referències

* ↑ Catalogue de l'exposition L'Aventure de Pierre Loeb - La galerie Pierre - Paris 1924/1964 (1979)
# Jaume Llull Bibiloni

Jaume Llull Bibiloni (Manacor, 1936 - 7 de gener de 2025) fou un polític mallorquí, diputat en la primera legislatura del Parlament de les Illes Balears i únic batle de Manacor socialista.
A les eleccions municipals espanyoles de 1979 fou escollit regidor de l'ajuntament de Manacor pel PSIB-PSOE. Quan va dimitir Llorenç Mas Sunyer (Candidatura Democràtica Independent) fou escollit batle de Manacor, càrrec que ocupà fins a les eleccions municipals espanyoles de 1983, quan fou escollit alcalde Gabriel Homar Sureda (Alianza Popular). Deixà el seu càrrec municipal quan fou elegit diputat a les eleccions al Parlament de les Illes Balears de 1983.
No es va presentar a la reelecció com a diputat per tal d'optar a l'alcaldia de Manacor. Tot i que el candidat del Partido Popular, Gabriel Homar Sureda, havia estat el més votat a les eleccions municipals espanyoles de 1987 (8 regidors), s'arribà a un pacte entre PSIB-PSOE, Unió Mallorquina, CDI i CDS i Jaume Llull assolí l'alcaldia de Manacor. Es va mantenir al capdavant del consistori fins a les eleccions municipals espanyoles de 1991, quan Gabriel Homar va recuperar l'alcaldia. Jaume Llull es va mantenir com a regidor socialista en l'oposició i no es va presentar a la reelecció en 1995, abandonant la política activa.

## Referències

* ↑ Jaume Llull, nuevo alcalde de Manacor a Perlas y Cuevas, 4 de juliol de 1987
* ↑ Jaume Llull cede el puesto a Gabriel Homar a Perlas y Cuevas, 21 de juny de 1991
* ↑ ´El poder absoluto puede convertirte en un sicario de la política´, entrevista a Diario de Mallorca, 4 de març de 2012