OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Els déus de Grècia

Els déus de Grècia (en alemany: Die Götter Griechenlands: Das Bild des Göttlichen im Spiegel des griechischen Geistes) és una obra sobre mitologia grega escrita el 1929 per Walter F. Otto.

## Contingut

Dedicat a l'essència dels déus en la mitologia grega, l'obra de Walter F. Otto és considerada ja des de la seva primera publicació el 1929 fins a la seva última revisió de 1965 com un clàssic en la matèria. Otto descriu els detalls que caracteritzen cada un dels déus de l'Olimp, detenint-se especialment en Atena, Apol·lo, Àrtemis, Afrodita i Hermes.

## Referències

* ↑ Otto, Walter F. «Contraportada». A: Los dioses de Grecia (en castellà). Madrid: Ediciones Siruela, 2012. ISBN 9788478446445.

## Bibliografia

* Otto, Walter F. Los dioses de Grecia (en castellà). Madrid: Ediciones Siruela, 2012. ISBN 978-84-7844-644-5.

## Enllaços externs

* Los dioses de Grecia Arxivat 2013-11-15 a Wayback Machine.
# La Mare de Déu de la Caritat (Retaules d'Illescas)

La Mare de Déu de la Caritat és una obra d'El Greco, realitzada a l'oli sobre tela entre el 1603 i el 1605, durant el seu últim període toledà. Es conserva a l'Hospital de la Caritat d'Illescas.
El Greco, per mitjà del seu fill, va aconseguir l'any 1603 un contracte per realitzar quatre quadres per la Capella major de l'Hospital de la Caritat de Illescas (Toledo). Els quadres corresponen al període tardà del pintor i encara que no poden ser contemplats a la Capella major per a la qual van ser dissenyats, es troben a la sagristia de l'Hospital de la Caritat d'Illescas.

## Temàtica de l'obra

Aquest llenç, que originàriament centrava el retaule principal, estava flanquejat per les estàtues de la Fe i de l'Esperança, la qual cosa donava sentit a tot el conjunt d'Illescas. El Greco representava la Virtut de la Caritat a través de la iconografia d'art medieval sobre la Mare de Déu de la Misericordia.

## Anàlisi de l'obra

En el centre de la composició es troba la imponent Mare de Déu obrint el seu mantell i albergant a un grup de fidels abillats amb escarolat al coll, propi de la moda de l'època. Algunes d'aquestes figures eran retrats de cavallers pertanyents a la noblesa toledana del segle xvi –entre ells també es troba Jorge Manuel Theotocópuli, fill d'El Greco–. En aquest llenç es veu que El Greco utilitza la desproporció típica del seu estil final, una mica acusada aquí perquè aquest quadre va ser dissenyat per ésser vist des de sota cap amunt. Avui a l'abast dels ulls de l'espectador, sembla massa desproporcionat, sobretot, el cos de Maria amb unes cames monumentals en primer pla i concloent en un minúscul cap.

## Estat de conservació

Aquest llenç ha sofert vàries vicissituds que han deteriorat la seva qualitat. L'any 1902 va ser traslladat des del retaule principal fins al retaule lateral exterior dret. Per adaptar-lo al nou format rectangular, se li va afegir un tros de llenç semicircular. L'any 1940 va ser netejat i restaurat abusivament, de forma que es van perdre les veladures sobre els caps dels personatges de sota el mantell de la Verge. Tanmateix, també es van eliminar les repintades sobre els escarolats dels personatges que adoren la Verge. Aquests escarolats segurament van ser amagats l'any 1906 per ordre del Tribunal de l'Hospital, de forma que la neteja de l'any 1940 va retornar-li al llenç els seu aspecte original. La figura de la Verge està més ben conservada que les altres. El cel al rerefons s'ha deteriorat molt, enfosquint-se i deixant al descobert la preparació.

## Vegeu també

* L'Anunciació
* La coronació de la Mare de Déu
* La Nativitat
* Sant Ildefons
* Retaules de Santo Domingo el Antiguo

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Harold E., p. 33.

## Bibliografia

* WETHEY; Harold E.; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
* Álvarez Lopera, José. El Greco. Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-9550-344-1.
* Scholz-Hänsel, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Enllaços externs

* http://www.artehistoria.jcyl.es/genios/cuadros/1715.htm Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.
# Puig Rodó (Vilallonga de Ter)

El Puig Rodó és una muntanya de 1.680 metres que es troba al municipi de Vilallonga de Ter, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Casa al carrer de l'Esperança (la Canya)

La Casa al carrer de l'Esperança és una obra de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa entre mitgeres de planta rectangular i teulat a dues aigües. Disposa de planta baixa i dos pisos superiors, sense golfes. Les obertures són rectangulars i es troben repartides per la façana de manera totalment simètrica. La porta d'accés a l'edifici és central amb una finestra a cada costat. Estan emmarcades per estuc llis de formes ondulades. El primer pis té balcó central, sostingut per mènsules decorades amb fullatges estilitzats; està emmarcat per estuc llis, de formes ondulades i coronat per un escut, net d'ornamentació, envoltat per volutes i fullatges. Aquesta mateixa decoració es repeteix en les dues finestres dels costats. El segon pis disposa també de balcó central i una finestra a cada costat, emmarcats per estuc de formes ondulades. Cal remarcar la decoració feta amb estuc dels murs d'aquesta façana: els cantoners imiten grans carreus de pedra i la resta dels murs imiten encoixinats.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer de l'Esperança». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# Cotxoa verdosa

La cotxoa verdosa (Cochoa viridis) és un ocell de la família dels túrdids (Turdidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc dels boscos de ribera als vessants de les muntanyes al nord de l'Índia, sud i est de Myanmar, sud-est de la Xina, nord-oest i sud-est de Tailàndia i nord i centre del Vietnam.

## Referències

* ↑ «Cotxoa verdosa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Eucalyptus sideroxylon

Eucalyptus sideroxylon és una espècie d'eucaliptus de la família de les Mirtàcies.

## Descripció

És un arbre de mida petita a ocasionalment mitjana. L'escorça és persistent al tronc i les branques grans. És dura i profundament solcada, de gris fosca a negra, amb les branques superiors llises i blanquinoses.
Les fulles adultes són pedunculades, lanceolades de 14 x 1,8 cm, sub-glauques o verdes opac. Les flors són blanques, roses, vermelles, o groc pàl·lides i apareixen des del principi de la tardor fins a mitjans de la primavera.

## Distribució i hàbitat

La seva distribució és àmplia però esporàdica: al sud-est de Queensland, als vessants occidentals i planes de Nova Gal·les del Sud i al sud del centre-nord de Victòria.
E. Sideroxylon és molt conspicu amb la seva inusual escorça. És un arbre molt popular com a ornamental i de carrer, plantat a les avingudes dona un aspecte molt exòtic als carrers. A la naturalesa creixen sorprenentment sobre sòls pobres, sovint una mica més grans que a la grava sorrenca.

## Usos

La fusta és relativament dura i densa, i és freqüentment usada per a llenya. Té una alta resistència a la putrefacció i pot ser usada per a pals de tanques, molls i dorments. El duramen és vermell fosc i l'albeca groga pàl·lid. El seu gra és molt dens, dur i fi, difícil de tallar, però es pot polir fins a donar-li una lluentor molt atractiva. Ha estat usada en la producció de mobles, objectes tornejats, embarcacions, banques i cadires. Va ser molt popular el seu ús en la producció de mobles artesanals durant els 1990 i principis dels 2000. Amb aproximadament 1130 kg/m³ és una de les poques fustes que no suren. Les fulles són usades en la producció d'eucaliptol.

## Cultiu

Com tots els eucaliptus, aquesta espècie no pot ésser cultivada des d'estaques. Són fàcils de reproduir per llavors. Són molt resistents, necessitant menys de 400 mm a l'any per sobreviure, tot i així poden créixer en climes amb més de 1000mm/any.

## Taxonomia

Eucalyptus sideroxylon va ser descrita per A.Cunn. ex Woolls i publicada a Proceedings of the Linnean Society of New South Wales, ser. 2 1(3): 859–860. 1886.

### Etimologia

* Eucalyptus: prové del grec kaliptos, "cobert", i el prefix eu-, "bé", en referència a l'estructura llenyosa que cobreix i dona protecció a les seves flors.
* sideroxylon: epítet que deriva de les paraules del grec sidero, "ferro", i xylon, "fusta".

### Sinonímia

* Eucalyptus sideroxylon var. rosea Rehder in L. Bailey
* Eucalyptus leucoxylon var. minor Benth.
* Eucalyptus sideroxylon var. minor (Benth.) Maiden

## Referències

* ↑ «Eucalyptus sideroxylon». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 10 març 2014].
* ↑ Eucalyptus a Etymonline.
* ↑ sideroxylon a Nombres Botánicos.
* ↑ «Eucalyptus sideroxylon» a EOL. Data consulta: 02 de juliol de 2014.

## Bibliografia

* Department of Primary Industries: Red Ironbark
# La Torreta (Roses)

La Torreta o Torre del Moro és una obra del municipi de Roses (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local.. És situada al nord del nucli urbà de la població, a la vall de la Trencada, a pocs metres de la carretera de Roses a Cadaqués, prop del quilòmetre 4. S'hi accedeix per un camí de terra força malmès que discorre pel mig d'un oliverar conreat.

## Descripció

Es tracta d'una torre de defensa que formava part d'una masia, de la qual només en queden vestigis. La torre és l'únic element del conjunt edificat que es manté dempeus. Es tracta d'una torre de planta quadrada amb el basament lleugerament atalussat i coberta a un vessant de teula. Aquesta coberta va substituir l'antic terrat que cobria l'edifici. Bastida amb pedra sense treballar lligada amb morter de calç i disposada formant filades irregulars, la torre presenta carreus ben escairats a les cantonades, col·locats a llarg i través.
La porta d'accés està situada al mur est, força enlairada respecte al nivell del sòl dels camps de conreu. Per aquest motiu es va construir una rampa d'accés exterior de pedra, a principis del segle xx. La porta té els brancals construïts amb carreus de pedra desbastats i una llinda monolítica amb un ressalt rectangular al centre sense decorar. Tot l'emmarcament de la porta presenta un queixal. Al seu damunt hi ha una sagetera vertical, tapiada, i dues petites espitlleres més d'obertura quadrangular, per armes de foc, alineades a diferents nivells a la part oest del mur.
A la part superior del mur sud destaca una finestra rectangular amb els brancals bastits amb carreus desbastats, llinda monolítica i amb l'ampit i tot l'emmarcament motllurat. Per sota hi ha una altra petita espitllera quadrangular per arma de foc. Al mur nord també hi ha una espitllera de les mateixes característiques anteriors, al nivell del primer pis. En canvi, el mur oest no presenta cap obertura.
Exteriorment, els murs est, sud i oest es troben arrebossats i pintats de color blanc, fins al nivell del primer pis. Actualment, la torre presenta un petit cos adossat al mur sud, utilitzat com a magatzem agrícola. Les restes de la masia de la que formava part es localitzen a la part nord-est de la torre.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «La Torreta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
# Guan camagroc

El guan camagroc (Aburria aburri), és una espècie d'ocell de la família dels cràcids (Cracidae), a l'ordre dels gal·liformes (Galliformes).

## Descripció

* Cràcid de bona grandària, fa 72 - 78 cm de llarg.
* Color general negrenc.
* Llarga i fina carúncula roja i groga a la gola.
* Potes grogues i bec blau.

## Hàbitat i distribució

Habita el bosc humit de muntanya, i boscos secundaris propers, als vessants dels Andes septentrionals i centrals, des del nord-oest de Veneçuela, Colòmbia i l'Equador fins al sud del Perú.

## Hàbits

S'alimenta de fruites que cerca en petits grups, de dos o tres individus. S'han observat moviments estacionals.

## Taxonomia

És l'única espècie del gènere Aburria L. Reichenbach, 1853, segons algunes classificacions, mentre que altres inclouen al gènere Aburria les quatres espècies del gènere Pipile.

## Bibliografia

* AGUILAR Héctor F. & Rafael F. AGUILAR H., 2012.- Redescripció del Gualí Aburria aburri (Lesson, 1828), (Craciformes: Cracidae) amb notes sobre el niu i els ous. Rev. Ecol. Lat. Am. 17(3): 53-61 ISSN 1012-2494

## Referències

* ↑ «Guan camagroc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2021(català)
* ↑ Aburria aburri en Birdlife (anglès)
* ↑ Aburria aburri a Infonatura Arxivat 2009-02-25 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Classificació del COI Arxivat 2013-10-15 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ Classificació de ITIS (anglès)
# Parbati (Himachal Pradesh)

Parbati és un riu de l'Índia a Himachal Pradesh, principalment al districte de Kangra, regant el Kullu. Neix a Waziri Rupi a la glacera Man Talai (sota el Pas de Pin Parbati) als vessants de l'Himàlaia a una altura de 6.000 metres. Corre en direcció occidental i desaigua finalment al riu Beas o Bias passat Sultanpur a 31° 53′ 33″ N, 77° 11′ 00″ E﻿ / ﻿31.89250°N,77.18333°E﻿ / 31.89250; 77.18333 a Bhuntar (10 km al sud de Kullu) després d'un curs de 145 km, els primers 70 dels quals són a través de muntanyes més aviat poc poblades.

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Salta-roques del Cap

El salta-roques del Cap (Chaetops frenatus) és un ocell de la família dels quetòpids (Chaetopidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als vessants rocosos de Sud-àfrica al sud-oest de la Província del Cap.

## Referències

* ↑ «Salta-roques del Cap». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/10/2023(català)
# Sit cendrós

El sit cendrós (Emberiza cineracea) és una espècie d'ocell de la família dels emberízids (Emberizidae) que habita zones amb arbustos als vessants pedregosos de l'oest i sud-est de Turquia i oest de l'Iran. Passa l'hivern al sud d'Aràbia i nord-est d'Àfrica.

## Hàbitat i Ecologia

L'espècie cria en vessants rocalloses seques i zones altes amb vegetació arbustiva i de vegades coníferes. És migratòria, hivernant en camps oberts secs amb herba curta, semi desèrtiques, turons rocosos baixos, terres cultivades nues i matolls secs, sovint a les zones costaneres.

### Amenaces

Els canvis per la pressió de pasturatge d'ovelles i cabres podrien afectar la quantitat d'exemplars. Un excés de pasturatge podria provocar la destrucció de nius (trepitjats, ús de maquinària, etc), mentre que un pasturatge massa baix podria reduir l'àrea dels llocs d'alimentació oberts (Albayrak et al. 2003). La resta de l'hàbitat a l'oest de Turquia s'està desenvolupant ràpidament per al turisme (Tucker i Heath 1994). Els hàbitats adequats al sud-est de Turquia s'han vist inundats per la construcció de preses, la qual cosa ha provocat tant la pèrdua directa d'hàbitat com la reubicació dels habitants desplaçats a noves zones actualment despoblades (Albayrak et al. 2003). A Turquia, la construcció de parcs eòlics i la mineria als hàbitats de l'espècie són altres amenaces (S. Isfendiyaroglu in litt. 2015).

## Taxonomia

Va ser descrita per primera vegada per l'ornitòleg alemany Christian Ludwig Brehm l'any 1855
Es reconeixen dues subespècies:
* E. c. cineracea (Brehm, 1855) - Lesbos i Quíos (est de Grècia), sud-oes, centre i sud-est de Turquia.
* E. c. semenowi (Zarudny, 1904) - sud-est de Turquia, nord i centre oest d'Iran.

## Referències

* ↑ «Sit cendrós». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/12/2012 (català)
* 1 2 «Cinereous Bunting (Emberiza cineracea)» (en anglès). The IUCN Red List of Threatened Species. [Consulta: 4 abril 2023].
* 1 2 Albayrak, Tamer; Gursoy, Arzu; Kirwan, Guy M «International Action Plan for the Cinereous Bunting». BirdLife International, 12-2003, pàg. 7.
* ↑ Tucker, Graham M; Heath, Melanie F. Birds in Europe : their conservation status (en anglès). Cambridge: Birdlife International, 1994. ISBN 0-946888-29-9.
* ↑ «Emberiza cineracea (Cinereous Bunting)» (en anglès). Avibase. [Consulta: 4 abril 2023].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Buntings – IOC World Bird List v13.1g» (en anglès americà), 2023. [Consulta: 4 abril 2023].
# Noi encenent una candela

Noi encenent una candela és una obra d'El Greco, realitzada a l'oli sobre tela entre el 1571 i el 1571, durant l'estada de l'artista cretenc a Roma. Va poder haver estat un encàrrec ducal, encara que no se'n coneix de ciència certa l'origen.
El pintor repetirà aquest tema diverses vegades al llarg de la seva carrera -per exemple, La faula (c. 1580)–. El quadre està inspirat en un passatge de la Naturalis Historia de Plini el Vell, que esmenta diversos pintors i escultors que representen nois encenent foc.

## Anàlisi

Tradicionalment, s'ha considerat aquesta imatge com a producte de la influència de Jacopo Bassano, encara que recents estudis han determinat que intenta reproduir un quadre de l'antiguitat clàssica, avui perdut.
En l'obra, concebuda potser durant l'estada d'El Greco i d'altres intel·lectuals al palau Farnese, un noi intenta encendre una espelma valent-se d'una brasa, que incideix de diferent manera en la camisa. Una fogonada de llum sobre el fons obscur impedeix veure qualsevol referència a l'espai pictòric.
El noi que protagonitza l'escena evidencia l'enorme qualitat dels primers retrats d'El Greco, igual que el Retrat de Giulio Clovio, realitzat també durant la seva època romana.

## Bibliografia

* Álvarez Lopera, José. El Greco. Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-9550-344-1.
* Scholz-Hänsel, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Enllaços externs

* http://www.artehistoria.jcyl.es/genios/cuadros/1685.htm Arxivat 2010-12-10 a Wayback Machine..
# Puig Sec (Molló)

El Puig Sec és una muntanya de 1.638 metres situada en el límit entre el terme comunal de Prats de Molló i la Presta, de la comarca del Vallespir, a la Catalunya del Nord i el municipal de Molló, de la comarca del Ripollès.
Es troba a la zona meridional del terme de Prats i Molló i la Presta, i a la septentrional del de Molló. És al nord-est del Coll de les Basses de Fabert i a llevant del Puig de la Clapa.
Diverses rutes de senderisme tenen com un dels seus objectius el Puig de les Forques, o de l'Hospitalet.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «puig Sec | enciclopedia.cat». [Consulta: 2 novembre 2022].
* ↑ El Puig Sec en els ortofotomapes de l'IGN
# El Diumal

El Diumal és una masia de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El Diumal, juntament amb el Mas de l'Om, la Badosa i l'Hostal són les cases que resten habitades de l'antic poble de la Vall del Bac; sens dubte, les tres primeres es beneficien de la seva proximitat a Sant Pau i des de fa pocs anys disposen de llum elèctrica. Arquitectònicament, el Diumal és una petita masia feta de carreus ben tallats a les cantonades. És de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes laterals. Disposa de planta baixa i pis, amb escala exterior de pedra. Davant el mas hi ha la pallissa, amb teulat a dues aigües, sostingut per bigues de fusta, cairats, llates i les teules col·locades a salt de garsa. A la façana de migdia s'obren tres obertures de punt rodó.

## Referències

* ↑ «Casa del Diumal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# Termòmetre de Breguet

El termòmetre de Breguet, també anomenat termòmetre espiral, és un tipus de termòmetre que utilitza l'expansió d'un metall causada la calor per tal de generar una mesura més precisa, amb més sensibilitat, i amb un rang més elevat, que els termòmetres tant de mercuri com d'aire . Funcionant amb el principi d'una banda bimetàl·lica, consisteix en una tira molt esvelta de platí soldada a una tira similar de plata, amb una làmina d'or soldada entremig.
Les tires de metalls soldats es corben en una hèlix (a). L'extremitat superior de l'hèlix està subjecta a un suport metàl·lic (c) i l'extremitat inferior està connectada a un índex, que es projecta sobre un cercle graduat (b).
L'expansió de la plata amb la temperatura és gairebé el doble que la del platí amb l'or en algun punt intermedi. El resultat és que un augment o descens de la temperatura provocarà un gir corresponent a l'espiral, movent l'índex. La làmina d'or entremig és per evitar "moviments sobtats".

## Referències

* ↑ Draper, John William. A Textbook on chemistry. Harper & Bros., 1852, p. 28.
* ↑ Partington, By Charles Frederick. A manual of natural and experimental philosophy. J. Taylor, 1828, p. 330.
# Casa Balcells (la Garriga)

La Casa Balcells és una obra noucentista de la Garriga (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La portalada de can Balcells, situada entre dos contundents murs, s'obre al centre d'un gran arc de tipus carpanell que incorpora un capcer de perfil sinuós amb motllures. Al centre del capcer com a element destacat hi ha un medalló de forma el·líptica en baix relleu. La porta, de dues batents, és de ferro amb barrots acabats amb motius ornamentals recargolats que pugen per les bandes dels muntants.
De la casa, probablement amb un origen anterior, destaca la motllura sinuosa que corona l'edifici. De planta baixa i dues plantes pis, a l'edifici s'adosa un cos que actua de terrassa a la planta principal. Totes les obertures són de llinda plana, a excepció dels dos òculs el·líptics de la planta superior, i incorporen engaltats i a les llindes estuc a la manera de carreus de pedra

## Referències

* 1 2 «Casa Balcells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2017].
# Toquí d'Apurímac

El toquí d'Apurímac (Atlapetes forbesi) és un ocell de la família dels passerèl·lids (Passerellidae). És endèmic de Perú.

## Descripció

És l'únic toquí peruà amb ventre color ocre i cap negre. Mesura uns 18,5 cm. Té el dors gris fosc i el pit i el ventre gris més clar. El cap és vermellós amb negre al voltant de l'ull. També té una franja malar blanca i taques blanques al front. S'alimenta a matolls andins i boscos de Polylepis. El distribució del toquí d'Apurímac no se superposa amb el toquí cap-roig (Atlapetes forbesi) ni amb el toquí arlequí (Atlapetes melanopsis). Les vocalitzacions inclouen vívids trinats descendents i una sèrie irregular de sons curts i aguts.

## Hàbitat i distribució

Habita la selva humida als vessants dels Andes del sud d'aquest país en elevacions que oscil·len entre 2700 i 4100 m.

## Etimologia

El nom «Atlapetes» deriva del grec antic “Atles” que en la mitologia grega va ser un tità que va ser convertit en una muntanya. «Pets» deriva també del grec antic i significa “ocell”. L'epítet «forbesi» és en honor a Sir Victor Courtenay Walter Forbes (1889-1958) Diplomàtic britànic a Mèxic, Espanya i Perú.

## Referències

* ↑ «Toquí d'Apurímac». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/02/2023(català)
* 1 2 3 «Matorralero de Apurímac (Atlapetes forbesi)» (en castellà). Aves de Perú, 14-01-2024. [Consulta: 19 gener 2024].
* ↑ «Rusty-bellied Brushfinch» (en anglès). eBird. [Consulta: 19 gener 2024].
# Puigcubell

El Puigcubell és una muntanya de 1.171 metres que es troba al municipi d'Ogassa, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya