OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Besants i rodelles

En heràldica, els besants i les rodelles són uns mobles rodons i plans en forma de petit disc.
Si és de metall en diem besant; si és de color, rodella. Per la regla del contrast dels esmalts, un besant sempre anirà sobre un camper de color, i una rodella sobre un camper de metall.

## Besants

El besant sembla que té l'origen en el nom d'una moneda de Bizanci.
* En la tradició heràldica francesa, el besant és d'or per defecte i no cal blasonar-lo. En català sí que cal indicar el metall. (Fig. 1: D'atzur, un besant d'or.)
* Quan és d'argent, en francès s'anomena platte. (Fig. 2: De gules, un besant d'argent al cap.)

## Rodelles

La rodella agafa el seu nom de l'escut homònim rodó. Segons de quin color sigui, també rep diversos noms segons la tradició francesa, seguida més o menys fidelment també en l'heràldica anglesa i espanyola.
* La rodella de gules s'anomena, en francès, guse (Fig. 3: D'or, tres rodelles de gules. La posició 2 i 1 és la normal per defecte, per tant no cal blasonar-la.)
* La rodella d'atzur s'anomena, en francès, heurte (Fig. 4: D'argent, tres rodelles d'atzur en banda.)
* La rodella de sable s'anomena, en francès, ogoesse (Fig. 5: D'or, una creu d'atzur cantonada de quatre rodelles de sable.)
* La rodella de sinople s'anomena, en francès, somme, volet o pomme (Fig. 6: D'argent, dues rodelles de sinople en pal).
* La rodella de porpra s'anomena, en francès, gulpe (Fig. 7: D'or, tres rodelles de porpra malordenades; és a dir, posades 1 i 2, en comparació amb les «ben ordenades», que serien les de la Fig. 3.)

## Variants

Els besants i les rodelles es poden combinar l'un amb l'altre mitjançant una partició, habitualment un partit (o partició en vertical), però també mitjançant el truncat (partició en horitzontal), el tallat (partició en barra), el trinxat (partició en banda) o el quarterat (partició en creu o en aspa):
* La combinació metall-color és un besant rodella, que sempre anirà sobre camper de color (Fig. 8: De sable, un besant rodella d'or i de sinople posat al punt d'honor.)
* La combinació color-metall és una rodella besant, que sempre anirà sobre camper de metall (Fig. 9: D'or, una rodella besant d'atzur i d'argent.)
També en terminologia francesa, s'anomena œil de faucon (és a dir, 'ull de falcó') el besant d'argent perfilat de sable (Fig. 10: Trinxat d'or i de sinople, un besant d'argent perfilat de sable sobre el tot.) També existeix la combinació contrària: una rodella de sable perfilada d'argent.
La font heràldica, o deu, també és representada per un besant faixat ondat, ordinàriament d'argent i d'atzur, que representa l'aigua corrent.
# Alfred Christensen (escaquista)

Alfred August Christensen (16 d'agost de 1905 – 1974) va ser un jugador d'escacs danès de la dècada del 1930.

## Biografia i resultats destacats en competició

Va participar al Campionat danès d'escacs en quatre ocasions, els anys 1935, 1936, 1939 i 1942.
Alfred Christensen va jugar representant Dinamarca a les Olimpíades d'escacs següents:
* El 1936, al setè tauler a la 3a Olimpíada d'escacs no oficial a Múnic (+11 –4 =4) i hi va guanyar la medalla de plata individual;
* El 1939, al tercer tauler a la 8a Olimpíada d'escacs a Buenos Aires (+5 –9 =5).
Christensen va ser també escriptor d'escacs. El 1943 va publicar el llibre "I Caissas Tjeneste" on comentava les seves partides disputades entre 1934 i 1942. També va ser coautor amb Bjørn Nielsen del llibre de text d'escacs "Alt om Skak" (Odense, 1943).

## Referències

* ↑ «Nota biogràfica de Alfred Christensen (escaquista)» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 9 gener 2025].

## Enllaços externs

* Alfred August Christensen a ChessGames.com (anglès)
* Alfred August Christensen a 365Chess.com
# El sastre valent

El sastre valent és un conte popular europeu recollit pels germans Grimm i posteriorment per Andrew Lang. Se n'han fet nombroses edicions en format infantil, incloent una versió en dibuixos animats de Walt Disney.

## Argument

Un sastre molt pobre va comprar una confitura, on es van posar set mosques. Enfadat, va colpejar-les amb una tela feta fuet i en va matar set d'un cop. Va cridar la seva proesa (o la va brodar al cinturó, segons les versions) i va arribar a oïdes d'un gegant de la zona, qui va pensar que es referia que havia matat set homes d'un cop d'espasa. Per això va desafiar en duel el sastre.
El sastre valent va anar a veure el gegant i va comprovar que no hi veia gaire bé. Llavors li va proposar que fessin una demostració de força. El gegant va agafar una roca i la va esmicolar a trossos. El sastre va agafar un formatge i el va aixafar entre les mans. El gegant, sorprès, va prendre una roca encara més pesant i la va llançar ben lluny. Aleshores el sastre va agafar un ocellet i en alliberar-lo, va volar fins a desaparèixer en l'horitzó. El gegant va creure que era una pedra llançada tan fort que no havia aterrat a la vista i, per tant, es va rendir.
Va convidar el sastre a casa seva amb la intenció de matar-lo mentre dormia, però va errar el cop perquè el sastre dormia en un racó del llit, que era massa gran per a ell. El gegant, com que era curt de vista, va pensar que havia resistit el cop i va abandonar la regió humiliat.
El rei va sentir el seu èxit i va manar tres tasques al sastre a canvi de la mà de la seva filla: matar dos gegants més, enxampar un unicorn i un porc senglar furiosos. El sastre va anar a veure els gegants i mentre dormien, va llençar-los pedretes, de tal manera que cadascú va creure que havia estat l'altre qui l'havia molestat i van començar a lluitar entre ells fins a la mort. Aleshores el sastre va anar al bosc, on va fer envestir l'unicorn fins que es va quedar atrapat al tronc d'un arbre per la banya i igualment al porc senglar, al qual va tancar en una ermita, després de fugir per la finestra. Malgrat la negativa de la filla, que no volia casar-se amb un sastre, el rei va haver de complir la seva promesa perquè cap dels seus homes va gosar atacar el sastre, de qui es deia que matava set homes d'un cop.

## Anàlisi

El conte compleix l'esquema característic d'aquestes històries, on un protagonista humil aconsegueix el final feliç (riquesa i la mà de la princesa) gràcies al seu enginy. Les proves o episodis són una altra constant d'aquestes històries. El conte sembla refundar elements de la mitologia grega, com el gegant mig cec (que recordaria al cíclop de l'Odissea) o l'estratègia d'enemistar els dos gegants, similar a la història de Cadme. L'ambientació al bosc és una constant a les aventures que poden suposar perill.
El nombre tres (tres proves ha de complir, tres gegants surten a la història) és també típic dels contes (on apareixen tres aventures o tres germans quan el petit és l'heroi). Com a molts relats populars, el triomf acaba amb l'ascens social, molt preuat en una societat estamentada, i el menyspreu de la força i la por (gegants, feres), el recurs usual dels poderosos.
# Comunitat índia Colusa

La banda Cachil DeHe d'indis wintun de la comunitat índia Colusa és una ranxeria reconeguda federalment d'amerindis wintun del centre de Califòrnia.

## Reserva

La reserva de la tribu és la ranxeria Colusa, també coneguda com a ranxeria Cachildehe. Està situada a al comtat de Colusa (Califòrnia) i fou fundada en 1907. L'altura mitjada és de 18 m, i la ranxeria té una superfície de 573 acres o 2,32 km². D'ells 273 acres o 1,10 km² són de fideïcomís federal i 300 acres o 1,22 km² eren propietat privada de la tribu. La població és d'aproximadament 77 individus.

## Govern

La comunitat índia Colusa és governada per un consell tribal escollit democràticament. Llur quartel general és a Colusa (Califòrnia), i llur actual cap tribal és Daniel Gomez.

## Llengua

Tradicionalment la tribu parlava wintu i patwin, llengües wintun del grup penutià. El Consell de la Comunitat índia Colusa publicà un llibre de llengua i treballa en l'elaboració de CDs i DVDs de llengua per tal ajudar a la preservació de l'idioma.

## Desenvolupament econòmic

La tribu és propietària i opera el Colusa Casino Resort, Seasons Buffet, Wintun Dinnerhouse, i Jack's Lounge, tots situats a Colusa. La llengua tradicional parlada pels wintun no era pas el wintu sinó el patwin. El wintu era una llengua penutiana parlada pels wintus de les terres del nord de Cottonwood Creek a l'àrea de Redding, Califòrnia.

## Història

La banda Cachil Dehe d'indis wintun, amb 45 membres originals, ratificà llur constitució i estatuts el 23 de novembre de 1941. En 1969 la tribu construí una casa rodona tradicional i renovada en 1993.

## Referències

* ↑ California Indians and Their Reservations: P. San Diego State University Library and Information Access. 2010 (retrieved 30 June 2010)
* 1 2 Pritzker, 154
* 1 2 Hinton, 83
* 1 2 California Indians and Their Reservations: C. Arxivat 2010-01-10 a Wayback Machine. San Diego State University Library and Information Access. 2010 (retrieved 30 June 2010)
* ↑ "Tribal Governments by Area." Arxivat 2010-05-05 a Wayback Machine. National Congress of American Indians. (retrieved 30 June 2010)
* ↑ "Government." Arxivat 2014-03-01 a Wayback Machine. Colusa Indian Community. 2010 (retrieved 30 June 2010)
* ↑ "Colusa Casino Resort." 500 Nations. (retrieved 30 May 2010)
* ↑ una bona font són els primers lèxics de Paul Radin, recollits dels Colusa, arxivats a la Societat Filosòfica de Filadèlfia.

## Bibliografia

* Hinton, Leanne. Flutes of Fire: Essays on California Indian Languages. Berkeley: Heyday Books, 1994. ISBN 0-930588-62-2.
* Pritzker, Barry M. A Native American Encyclopedia: History, Culture, and Peoples. Oxford: Oxford University Press, 2000. ISBN 978-0-19-513877-1.

## Enllaços externs

* Comunitat índia Colusa
* Constitució de la banda Cachil Dehe d'indis wintun de la Comunitat índia Colusa Arxivat 2013-05-01 a Wayback Machine.
# Xaykhisme

El xaykhisme (àrab: الشيخية, ax-xayẖiyya) és un corrent religiós islàmic fundat pel teòleg àrab Àhmad al-Ahsaí a principis del segle xix, i que es va desenvolupar principalment a l'Iran. Es tracta d'una variant fortament esotèrica del xiisme que incorpora nombroses visions del sufisme. Avui dia encara té uns pocs seguidors, concentrats a l'Iran i a l'Iraq, tot i que la majoria dels seus adeptes es van convertir al babisme i a la fe Bahá'í a mitjans del mateix segle xix.

## Referències

* ↑ «The Encyclopedia of World History». bartleby.com, 2001. Arxivat de l'original el 2006-08-24. [Consulta: 10 octubre 2006].
* ↑ Amanat, Abbas. Resurrection and Renewal: The Making of the Babi Movement in Iran. Ithaca: Cornell University Press, 1989, p. 174, 261–272.
* ↑ Effendi, Shoghi. God Passes By. Wilmette, Illinois, USA: Bahá'í Publishing Trust, 1944, p. 92. ISBN 0877430209.
# Beuvry-la-Forêt

Beuvry-la-Forêt és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 2.818 habitants. Limita al nord amb Landas, a l'est amb Sars-et-Rosières, al sud-est amb Tilloy-lez-Marchiennes, al sud amb Marchiennes, al sud-oest amb Bouvignies i al nord-oest amb Orchies.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 1.794 | 1.804 | 1.869 | 2.175 | 2.337 | 2.762 | 2.818 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1977-2008 | André Ricquier | PS |
| 2008- | Thierry Bridault | |

## Geografia

Plantilla:Fronteres comunes
# Ludwig Minkus

Ludwig Minkus (Viena i Velké Meziříčí, 23 de març de 1826 - Viena, 7 de desembre de 1917) va ser un compositor jueu-austríac de música de ballet, virtuós i professor de violí.
Minkus es destaca per la música que va compondre mentre servia com a compositor oficial de la música de ballet als teatres imperials de Sant Petersburg a Rússia. Durant la seva llarga carrera, va escriure per a les obres originals i nombrosos revivals realitzats pels reconeguts mestres de Ballet, Arthur Saint-Léon i Marius Petipa. Entre les composicions més famoses del compositor va destacar La source (1866, compost conjuntament amb Léo Delibes), Don Quixot (1869) que fou el seu major èxit; i La Bayadère (1877). Minkus també va escriure material suplementari per a la inserció en ballets ja existents. La més famosa i duradora d'aquestes peces és la classica del Gran Pas del ballet Paquita, Que es va afegir per Marius Petipa especialment per a un renaixement del ballet per etapes per a la funció a benefici de la primera ballarina Yekaterina Vazem el 1881. Per aquest revifalla Minkus també va compondre la Mazurka dels nens i una edició ampliada de la del ballet Pas de trois, que esdevindria conegut com el "Minkus pas de trois".
Entre els seus càrrecs oficials posseí el d'inspector musical del Teatre Mariïnski de Sant Petersburg (1861/72), on més tard hi retornà com a compositor de ballets.
Avui dia, la música de Minkus és una de les més representades en tot el ballet i és una part més integrant del repertori tradicional de ballet clàssic.

## Referències

* ↑ Letellier, 2008, p. 5,16.
* ↑ «Ludwig Minkus». The Marius Petipa Society.

## Bibliografia

* Letellier, Robert Ignatius. The Ballets of Ludwig Minkus. Cambridge Scholars Publishing, 2008. ISBN 9781443800808.
# Peltandra primaeva

Peltandra primaeva és una espècie de planta extinta monocotiledònia dins la famílai Araceae amb fòssils trobats a Dakota del nord.
És l'únic membre de la família Araceae que té una estructura de la fulla amb 8 a 10 venes.

## Referències

* ↑ Hickey, Leo. Stratigraphy and Paleobotany of the Golden Valley Formation (Early Tertiary) of Western North Dakota. Boulder, Colorado: Geological Society of America, 1977, p. 110 & Plate 5. ISBN 0-8137-1150-9.
# Blas Calzada Terrados

Blas Calzada Terrados (Valladolid, 8 de juny de 1937 - Madrid, 18 de febrer de 2018) fou un advocat i economista espanyol que exercí de president de l'Institut Nacional d'Estadística entre 1977 i 1979, així com de president de la Comissió Nacional del Mercat de Valors entre 2001 i 2004.

## Biografia

Va estudiar en l'Institut Zorrilla de Valladolid, es va llicenciar en Ciències Econòmiques i va començar a estudiar Ciències Polítiques a la Universitat de Valladolid. Va estudiar dos anys en París: economia marxista i en el segon any Tècniques de Planificació i Comptabilitat Nacional a través d'una beca del Ministeri de Finances francès va estar en centre d'assistència a funcionaris estrangers (ASTEF).
Va ser contractat per l'Institut Nacional d'Estadística (INE) per redactar l'Informe Tècnic de Rendes. Més tard va aprovar les oposicions al recentment creat Servei d'Estudis del Banc d'Espanya on va romandre tres anys, després de la qual cosa va treballar durant set anys com a assessor i executiu en diferents empreses, principalment del sector de l'alimentació. Va ser un dels fundadors de la revista d'economia Cambio 16.
Va ser Director General de l'INE entre 1977 i 1979, període en el va participar en la redacció del pla econòmic dels Pactes de la Moncloa. Després d'aquest període va ser contractat per la Junta Sindical de la Borsa de Madrid com a Director del Servei d'Estudis Econòmics i posteriorment va ser nomenat President de la Comissió Nacional del Mercat de Valors (CNMV) entre el 22 de setembre de 2001 i el 6 d'octubre de 2004.
Més tard va ocupar la presidència del Comitè Assessor Tècnic de l'IBEX (CAT) i president del Parc d'Innovació La Salle.

## Referències

* ↑ «Ley de Estabilidad Presupuestaria». La Gaceta. Grupo Intereconomía, 02-01-2011. Arxivat de l'original el 2011-01-06. [Consulta: 5 febrer 2011].

## Enllaços externs

* «Entrevista a Blas Calzada Terrados». Revista Bolsas y Mercados p. 57-64. BME, 01-02-2002. [Consulta: 5 febrer 2011].
# Sant Jordi i el drac (Raffaello Sanzio)

Sant Jordi i el drac (en italià Sant Giorgio i il drago) és una pintura de l'artista italià de l'alt renaixement Raffaello Sanzio, que data al voltant de 1504-1506. És un quadre de dimensions molt petites, amb unes mides de 28,5 cm d'alçada i 21,5 cm d'amplada. Es conserva en la National Gallery of Art de Washington DC, EUA).
Sant Miquel, Sant Jordi i el drac en el Museu del Louvre, i aquest altre Sant Jordi de la National Gallery of Art de Washington, estan units tant pel seu tema -un jove armat lluitant contra un drac— i per elements estilístics. Els tres quadres pertanyen al període florentí de Rafael i reflecteixen aquells estímuls que va rebre dels grans mestres que treballaven a Florència o les pintures dels quals podien veure's allí. La influència de Leonardo —que els seus guerrers lluitant en la Batalla de Anghiari (1505) en el Palau de la Senyoria van proporcionar un extraordinari exemple d'art marcial (la pintura es va deteriorar molt ràpidament a causa de les insuficiències de Leonardo da Vinci en la tècnica experimentada i, per tant, ja no és visible)— predomina en aquestes obres. Però les referències a la pintura flamenca — particularment la de Hieronymus Bosch (la llum enlluernadora i els monstres humanoides que poblen el Sant Miquel són característics del Bosco) — suggereixen l'entorn d'Urbino, on les influències nòrdiques eren encara bastant vívides.
Aquests petits panells indiquen un moment en el qual el pintor recull els fruits estilístics del que fins a aquell moment havia assimilat i, al mateix temps, planteja problemes pictòrics que es desenvoluparan en el futur.
El 1627 la pintura pertanyia a William Herbert, tercer comte de Pembroke (1580–1630). L'obra fou intercanviada per altres obres amb el rei Carles I d'Anglaterra, per ser venuda posteriorment a la mort del monarca. La pintura solia ser el plat fort de la col·lecció de Pierre Crozat que va ser adquirida a través de la mediació de Diderot per Caterina II de Rússia en 1772. Durant un segle i mig, la pintura estava exposada en el museu de l'Ermitage. Era una de les pintures més populars de tota la col·lecció dels tsars. El març de 1931 els bolxevics van vendre la pintura a Andrew Mellon, qui la va cedir a la galeria de Washington.

## Referències

* ↑ «Sant Giorgio i il drago». National Gallery Art [Consulta: 2 febrer 2016].
* ↑ Rumberg, 2018, p. 102.

## Bibliografia

* Pierluigi De Vecchi, Raffaello, Rizzoli, Milano 1975.
* Paolo Franzese, Raffaello, Mondadori Arte, Milano 2008. ISBN 978-88-370-6437-2
* Rumberg, Per. Charles I King and Collector (en anglès). Londres: Royal Academy Publications, gener 2018. ISBN 978-1-910350-67-6.
# Els Boscos de Tarragona

Els Boscos de Tarragona és una urbanització de la zona de llevant del municipi de Tarragona situada a uns 7 km del centre de la ciutat, en direcció a Altafulla. L'any 2022 comptava amb 1.201 habitants.
S'estén al voltant de la plaça que duu el mateix nom, a la qual desemboca l'avinguda també amb el mateix nom, que es configura com l'accés principal a la urbanització i la connecta amb la N-340.
La urbanització va dels 39 msnm a la confluència del carrer de la Guatlla amb el carrer del Milà fins als 130 msnm a tocar de l'A-7, vora els Alts de la Bassa Closa, que separen el terme de Tarragona del del Catllar.

## Delimitació amb altres urbanitzacions

Els Boscos de Tarragona se situen en una àrea àmpliament urbanitzada de l'actual terme municipal de Tarragona. Així, seguint una continuïtat urbana hom troba les urbanitzacions dels Boscos de Tarragona, els Pinars, Residencial Monnars, Llevantina, Florimar i Bonsol.
És habitual anomenar genèricament totes aquestes 6 urbanitzacions amb el nom de «Boscos de Tarragona». No obstant, aquesta denominació és errònia, donat que els Pinars, Residencial Monnars, Llevantina, Florimar i Bonsol són urbanitzacions del poble de Monnars (actualment agregat a Tarragona), mentre que els Boscos no ho és, quedant fora de l'antic terme de Monnars i configurant-se, doncs, com una urbanització pròpia de la ciutat de Tarragona.
L'error en la denominació respon a l'actual continuïtat urbana entre totes aquestes urbanitzacions, que sovint fa difícil delimitar-les, així com al fet que la via principal que les uneix rep el nom d'avinguda dels Boscos de Tarragona.
L'avinguda dels Boscos de Tarragona rep aquest nom per menar a la urbanització del mateix nom, però en els seus trams inicials passa pels Colls Majors, Llevantina i Residencial Monnars, que no formen part dels Boscos.

## Nomenclàtor

Tots els noms dels carrers de la urbanització queden dedicats a aus pròpies de Catalunya. Així, trobem el carrer del Rossinyol, el de la Gavina, el de l'Àliga, el de l'Esparver, el del Falcó, el del Milà, el de la Perdiu, el de l'Alosa, el de la Guatlla, el del Pit-roig, el de l'Oreneta, el del Falciot, el del Colom, el de la Cadernera, el de la Cigonya i el del Pardal.
Les úniques excepcions són la plaça dels Boscos de Tarragona i l'avinguda dels Boscos de Tarragona, que duen el nom de la urbanització, i el carrer del Ficus, el de l'Eucaliptus, el del Tamarit i el de la Savina, agrupats vora el carrer del Pit-roig, que duen el nom de plantes.

## Referències

* ↑ «els Boscos de Tarragona». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 20 novembre 2021].
* ↑ «Idescat. Territori. Cerca de població: «Boscos de Tarragona, els»». [Consulta: 17 octubre 2023].
* 1 2 3 «ICGC - Vissir3». [Consulta: 17 octubre 2023].
* 1 2 «Idescat. Codis territorials i d'entitats. Municipis. 431482 Tarragona». [Consulta: 17 octubre 2023].
# Bonifacio Ondó Edu

Bonifacio Ondó Edú-Aguong (Evinayong, 1922 - Malabo, 3 de març de 1969) va ser un polític ecuatoguineà.

## Biografia

Nascut en la localitat d'Evinayong, en la part continental (Mbini), va ser catequista a l'església d'Evinayong durant la seva joventut, i va exercir com a mestre a l'Escola Primària de Missió San José.
Es va exiliar a Gabon a l'octubre de 1959, on va organitzar la Unió Popular d'Alliberament de Guinea Equatorial (UPLGE), en Libreville, amb el suport del govern de Léon M'ba. Va tornar a Guinea Equatorial el 1964, després de l'aprovació de l'autonomia del territori per part d'Espanya al desembre de 1963, transformant la UPLGE en el Moviment d'Unitat Nacional de Guinea Equatorial (MUNGE), que va trobar suport entre aquells guineans més propers a l'administració, com eren els funcionaris, els caps tradicionals i en general les persones de major edat. Es va convertir en president del govern autonòmic i va participar en la conferència que va elaborar la Constitució de Guinea Equatorial de 1968, sent un dels favorits en les eleccions de setembre de 1968 immediatament anteriors a la independència del país, en les quals va quedar segon, amb 31.941 vots (primera volta) i 41.254 vots (segona volta).
L'11 d'octubre va ser condecorat amb la gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica a l'ambaixada d'Espanya per Manuel Fraga. Enfrontat a Francisco Macías Nguema, es va exiliar de nou a Gabon després de la independència, tornant al país als pocs mesos, però primer fou sotmès a arrest domiciliari i posteriorment empresonat en una presó de la capital on, segons la versió oficial, se suïcida el 5 de març de 1969.

## Referències

* ↑ Parece que han muerto en Guinea Ecuatorial Bonifacio Ondó y Atanasio Ndongo, ABC, 01/04/1969. (Continuación)

## Bibliografia

* Fleitas Alonso, Carlos. Guinea: episodios de la vida colonial. Agencia Española de Cooperación Internacional, 1989. ISBN 84-7232-528-8.
* Leguineche, Manuel. La tribu: Guinea Ecuatorial, 1979-1996. Espasa Calpe, 1996. ISBN 84-239-9129-6.

## Enllaços externs

* Dades electorals de Guinea Equatorial de 1968
* Francisco Macias Nguema, un dictateur sanguinaire, text en francès amb una fotografia de B. Ondó Edu.