OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Valeri Txékhov

Valeri Aleksàndrovitx Txékhov (en rus: Валерий Александрович Чехов), nascut el 27 de novembre de 1955, és un jugador d'escacs rus, ja retirat, que en el cim de la seva carrera jugava sota bandera soviètica. Té el títol de Gran Mestre des de 1982.
Tot i que està retirat del joc de competició des de 2005, a la llista d'Elo de la FIDE de desembre de 2014, hi tenia un Elo de 2457 punts, cosa que en feia el jugador número 245 de Rússia. El seu màxim Elo des de 1990 va ser de 2550 punts, a la llista de gener de 1992 (posició 103 al rànquing mundial).

## Resultats destacats en competició

Txékhov obtingué el títol de Mestre Internacional el 1975, quan guanyà el Campionat del món juvenil celebrat a Tjentište (Bòsnia i Hercegovina). Va ser un jugador especialment actiu durant els anys 1980. Obtingué el títol de GM el 1982, el mateix any que va guanyar, ex aequo amb Anatoli Vaisser, la 36a edició del Campionat de l'RSS de Rússia celebrat a Stàvropol. En torneigs, fou 1r, en solitari o ex æquo a Lviv 1983, Irkutsk 1983, Barcelona 1984, Berlín 1984 (per damunt de Rustem Dautov), Dresden 1985, i a l'obert de Berlín 1986.
Txékhov va jugar durant diverses temporades pel club d'escacs Empor Berlin de la RDA i va contribuir a fer que fos el millor equip del país a finals dels anys 1980. La temporada 1992 / 1993 va coincidir a l'equip de Berlín amb el futur Campió del món Vladímir Kràmnik.
Txékhov, que fou alumne del conegut entrenador d'escacs Marc Dvoretski, va publicar el 1994 un llibre sobre teoria d'obertures, i en concret sobre la variant Sveshnikov de la defensa siciliana:
* Chekhov, Valery. Sizilianisch Sweschnikow-Variante – richtig gespielt (en alemany). Beyer, 1994. ISBN 3-89168-044-9.

## Partides notables

Anatoli Kàrpov - Valeri Txékhov, Unió Soviètica, 1972.
   1.e4 e5 2.Cf3 Cc6 3.Ab5 a6 4.Aa4 Cf6 5.0-0 Cxe4 6.d4 b5 7.Ab3 d5 8.dxe5 Ae6 9.c3 Ae7 10.Cbd2 0-0 11.Ac2 f5 12.Cb3 Dd7 13.Cfd4 Cxd4 14.Cxd4 c5 15.Cxe6 Dxe6 16.f3 Cg5 17.Te1 Tad8 18.De2 c4 19.Th1 f4 20.b3 Ac5 21.Ad2 Tde8 22.a4 Dh6 23.axb5 axb5 24.b4 Ab6 25.Ta6 Te6 26.Txb6 Txb6 27.Df2 Ta6 28.g3 fxg3 29.Dxg3 Ce4 30.Axh6 Cxg3+ 31.hxg3 gxh6 32.f4 Ta3 33.e6 Txc3 34.Ad1 Txg3 35.e7 Te8 36.f5 Tg5 37.f6 Tf7 38.Tf1 d4 39.Af3 Tf5 0-1

## Referències

* 1 2 «Nota biogràfica de Valeri Txékhov» (en anglès). Chessgames.com. [Consulta: 17 desembre 2010].
* ↑ «"Rànquing d'escaquistes per federació: Rússia"» (en anglès). lloc web de la FIDE. [Consulta: 13 desembre 2014].
* ↑ Posició al rànquing mundial i evolució Elo de Valeri Txékhov «benoni.de» (en alemany). Arxivat de l'original el 2014-12-13. [Consulta: 14 agost 2011].
* ↑ Weeks, Mark. «World Junior Chess Champions» (en anglès). mark-weeks.com. [Consulta: 13 maig 2011].

## Enllaços externs

* Estimació Elo de Valeri Txékhov a «chessmetrics.com». [Consulta: 17 desembre 2010]. (anglès)
* Fitxa de Valeri Txékhov a OlimpBase «olimpbase.org». [Consulta: 17 desembre 2010]. (anglès)
# Streptococcus mutans

Streptococcus mutans és un bacteri gram-positiu anaeròbic facultatiu que es troba normalment en la cavitat oral dels humans i contribueix significativament a la càries dental. Aquest microbi va ser descrit per Clarke el 1924.

## Paper en la càries

Els colonitzadors primerencs de la superfície de les dent són principalment bacteris del grup Neisseria i streptococus, incloent S. mutans. El metabolisme de creixement d'aquests microorganismes canvia el medi ambient local i permet que microorganismes pitjors colonitzin després d'ells, formant la placa dental. Junt amb S. sobrinus, S. mutans té un paper principal en la càries, metabolitzant la sacarosa a àcid làctic usant l'enzim Glucansacarasa. L'ambient àcid que creen mineralitza l'esmalt dental i la fa vulnerable a la càries.
La sacarosa és l'únic sucre que S. mutans pot fer servir.
Molts altres sucres com;glucosa, fructosa, lactosa— poden ser digerits per S. mutans, però aquests produeixen àcid làctic com producte final. És la combinació entre la placa i l'àcid que fa la càries. S'ha intentat fer una vacuna contra l'acció de S. mutans però encara sense èxit en humans. Recentment s'ha descobert que les proteïnes induïdes per la colonització de S. mutans fan anticossos que inhibeixen el procés de la càries.

## Referències

* ↑ Ryan KJ, Ray CG (editors). Sherris Medical Microbiology. 4th. McGraw Hill, 2004. ISBN 0-8385-8529-9.
* 1 2 Loesche WJ. Microbiology of Dental Decay and Periodontal Disease. A: Baron's Medical Microbiology (Baron S et al., eds.). 4th. Univ of Texas Medical Branch, 1996. ISBN 0-9631172-1-1.
* ↑ Clarke, JK «On the bacterial factor in the etiology of dental caries». Brit J Exp Pathol, 5, 1924, pàg. 141–7.
* ↑ Vinogradov AM, Winston M, Rupp CJ, Stoodley P «Rheology of biofilms formed from the dental plaque pathogen Streptococcus mutans». Biofilms, 1, 2004, pàg. 49–56. DOI: 10.1017/S1479050503001078.
* ↑ http://blogs.discovermagazine.com/discoblog/2010/12/08/dental-researchers-to-mouth-bacteria-dont-get-too-attached/ Arxivat 2010-12-14 a Wayback Machine.
* ↑ Madigan M, Martinko J (editors).. Brock Biology of Microorganisms. 11th. Prentice Hall, 2005. ISBN 0-13-144329-1.
* ↑ Klein, J.P.; Scholler, M. «Recent Advances in the Development of a Streptococcus mutans Vaccine». European Journal of Epidemiology, 4, 4, desembre 1998, pàg. 419–425. DOI: 10.1007/BF00146392. PMID: 3060368 [Consulta: 15 maig 2007].
* ↑ Hajishengallis G, Russell MW. «Molecular Approaches to Vaccination against Oral Infections». A: Molecular Oral Microbiology. Caister Academic Press, 2008. ISBN 978-1-904455-24-0.

## Vegeu també

* Streptococcus sanguinis

## Enllaços externs

* MCHoralhealth.org Arxivat 2021-09-26 a Wayback Machine.
# Yong Ji

Yong Ji (xinès: 雍己, nascut Zi Dian (xinès: 子佃) o Zi Zhou (xinès: 子伷), va ser un Rei de la Xina de la Dinastia Shang.
En els Registres del Gran Historiador és llistat per Sima Qian com el vuitè rei Shang, succeint al seu germà Xiao Jia (xinès: 太庚). Va ser entronitzat l'any de Jiaxu (xinès: 甲戌) amb Bo (xinès: 亳) com la seva capital. Va regnar per dotze anys, i se li va donar el nom a títol pòstum de Yong Ji i fou succeït pel seu germà Tai Wu (xinès: 太戊).
Les inscripcions oraculars sobre ossos desenterrats a Yinxu deixen constància alternativament que ell havia estat el vuitè rei Shang i que va succeir al seu germà Da Wu (xinès: 大戊), va rebre el nom pòstum de Lü Ji (xinès: 呂己) i fou succeït pel seu nebot Zhong Ding (xinès: 中丁).

## Referències

* ↑ Bai, Shouyi. An Outline History of China. Beijing: Foreign Language Press, 2002. ISBN 7-119-02347-0.
* 1 2 «The Shang Dynasty Rulers». China Knowledge. [Consulta: 7 agost 2007].
* 1 2 «Shang Kingship And Shang Kinship». Universitat d'Indiana. Arxivat de l'original el 2008-04-09. [Consulta: 7 agost 2007].
Yong Ji Dinastia Shang :
| Precedit per: Xiao Jia | Rei de la Xina | Succeït per: Tai Wu |
# Xicolatada

La Xicolatada és una festa tradicional de la comuna cerdana de Palau de Cerdanya, a la Catalunya del Nord. Centrada en l'elaboració i la distribució pública de tasses de xocolata calenta, però amb altres activitats com sardanes i ball que donen caliu a la festa, se celebra cada 16 d'agost.
Hom li atribueix una antiguitat de 200 o 300 anys, i es creu que el costum de servir xocolata calenta s'originà perquè els grans propietaris rurals servien aquesta beguda altament energètica als treballadors abans que aquests s'enfrontessin a les dures tasques agrícoles l'endemà de la Mare de Déu d'Agost, una festa tradicional molt observada a l'indret, encara que modernament hom li ha atribuït virtuts curatives per als excessos alcohòlics de la mateixa festa. Amb el pas dels temps, la continuïtat de la tradició ha recaigut en una associació municipal que cada 16 d'agost, a les 11 en punt, serveix tasses del beuratge calent a tothom qui en vulgui. La xocolata s'elabora en grans olles escalfades amb foc de fusta; encara que originalment es feien servir les olles de coure les botifarres, modernament se n'han habilitat de pròpies per a l'acte. Les receptes són patrimoni exclusiu i reservat d'una mena de confraria, els "mestres xicolaters", que es guarneixen amb el vestit típic català. El 2012 unes 3.000 persones (moltes d'elles turistes) van consumir uns 800 litres de la beguda, en una festa que ha esdevingut un acte popular de la temporada estival a l'Alta Cerdanya.

## Referències

* ↑ Agenda d'activitats/Calendrier d'activités. Puigcerdà: Edicions Salòria, 2014.
* ↑ «Top ten Festivals culinaires insolites». National Geographic France, 101 destinations gastronomiques, avril 2013. Arxivat de l'original el 2016-04-09 [Consulta: 29 març 2016]. Arxivat 2016-04-09 a Wayback Machine.
* 1 2 «Per a llaminers de Cerdanya». El Punt, 14-08-2009.
* ↑ «La Xicolatada, al web Les Pyrénées Catalanes» (en francès). [Consulta: 29 març 2016].
* ↑ «Fêtes: Xicolatada, al web municipal de Palau de Cerdanya» (en francès). [Consulta: 29 març 2016].
* ↑ Mouret, Philippe «La xicolatada, elle vous fera fondre de plaisir!». Midi Libre, 14-08-2012.

## Bibliografia

* Pelletant, Daniel. Palau de Cerdagne village de la xicolatada. Meitat de França meitat d'Espanya no hi ha altra terra com la Cerdanya. Palau de Cerdagne: Mairie de Palau de Cerdagne, 2011.

## Enllaços externs

* La xicolatada, a Youtube
# Penya Migjorn

La Penya del Migjorn o Penya-roja és un cim de muntanya entre els termes municipals de Tibi (l'Alcoià) i Xixona (l'Alacantí), al País Valencià.
Amb 1.226 metres sobre el nivell de la mar, és la màxima altura de la serra de la Penya-roja. Es tracta d'un massís situat entre les foies de Castalla (a l'oest) i de Xixona.
El massís de la Penya-roja o Penya del Migjorn presenta una forma cònica i domina el paisatge de les poblacions més properes (Tibi i Xixona). La cinglera de color rogent que presenta el cim a la seua cara de llevant és probablement l'origen del nom pel qual també és coneguda esta muntanya: la Penya-roja.

## En la cultura popular

La Penya del Migjorn és l'espai on transcorre part de l'acció de la rondalla d'Enric Valor anomenada Les velletes de la Penya Roja.

## Referències

* ↑ «Penya Roja de Xixona». La carrasqueta i la penya roja (blog), 08-04-2008. [Consulta: 8 febrer 2012].
* ↑ Valor i Vives, Enric. Rondalles valencianes 1. Picanya: Edicions del Bullent, 2018, p. 42.
* ↑ Borja i Sanz, Joan; Brotons Rico, Vicent. Catàleg de paisatges de Valor. Enric Valor, 1911-2000. Alacant: Biblioteca Virtual Joan Lluís Vives, 2015, p. 17 [Consulta: 14 novembre 2023].
# Diogo Dias

Diogo Dias (probablement nascut abans de 1450 i mort després de 1500) va ser un navegant i explorador portuguès, germà de Bartolomeu Dias i el primer europeu a veure Madagascar.

## Biografia

Se sap molt poc d'ell, ja que les fonts històriques no són molt explícites amb el personatge. El que sí que és cert és que Diogo Dias va salpar l'agost de 1487 com a capità d'un vaixell de subministrament, amb el seu germà Bartolomeu Dias cap al cap de Bona Esperança. El pilot d'aquesta nau era João de Santiago, que anteriorment havien acompanyat Diogo Cão en el seu viatge fins al riu Congo.
Diogo Dias va participar en el descobriment de la ruta marítima a l'Índia, assistint com a cronista i escriptor al vaixell de Vasco da Gamma, el São Gabriel. Com a responsable dels establiments comercials portugueses a Calicut, va ser fet presoner per les autoritats locals, però va aconseguir escapar.
Després va participar en l'expedició que Pedro Alvares Cabral va fer l'Índia i el va dur a descobrir i desembarcar l'abril de 1500 a l'actual Brasil. Posteriorment, el maig de 1500, va continuar el viatge cap a l'Índia, però a causa d'una forta tempesta el seu vaixell es va separar de la flota de Cabral a l'alçada del cap de Bona Esperança. Això el va dur massa a l'est a l'oceà Índic i veure la costa occidental de Madagascar. Tot i que l'illa no era desconeguda i que Pêro da Covilhã ja n'havia informat de la seva existència, Dias fou el primer portuguès a veure-la el 10 d'agost de 1500, anomenant-la illa de São Lourenço per ser aquell dia la festivitat de sant Llorenç. Amb tot, no seria fins al 1506 quan s'hi desembarqui i fins al 1508 quan s'explori de manera decidida.
Posteriors intents de Dias per trobar la flota principal acabaren amb ell navegant per error més enllà del Cap Guardafui i el golf d'Aden, unes aigües fins aleshores mai navegades per vaixells portuguesos. Atrapat per vents contraris, Dias passà diversos mesos a la zona fins que va poder iniciar el retorn cap a Portugal, amb tan sols sis membres de la seva tripulació, vorejant Moçambic i seguint la costa oriental d'Àfrica. A l'alçada de les illes de Cap Verd va trobar-se, per atzar, amb els quatre vaixells de l'expedició de l'Índia de Cabral, que estaven com ell, de tornada.
Es desconeix el lloc i data de la seva mort.

## Referències

* ↑ Morison, Samuel. The European Discovery of America: The Southern Voyages, 1492-1616. New York: Oxford University Press, 1974.
# Llacuna de Curlàndia

La Llacuna de Curlàndia també badia o golf de Curlàndia (en rus: Kуршский залив; en lituà: Kuršių marios; en polonès: Zalew Kuroński; en alemany: Kurisches Haff) és una llacuna costanera o lagoon d'Europa del Nord, separada de la mar Bàltica per l'istme de Curlàndia. La seva superfície és de 1.619 quilòmetres quadrats. El riu Neman aporta prop del 90% de la seva entrada d'aigua; la seva conca hidrogràfica està formada pel voltant de 100.450 quilòmetres quadrats a Lituània, Belarús i l'óblast de Kaliningrad.

## Història

Al segle xiii, la zona prop de la llacuna formava part de les terres ancestrals dels curonians i els antics prussians. Més tard va ser la frontera amb la regió històrica de la Lituània Menor. A l'extrem septentrional de l'istme, hi ha un pas a la mar Bàltica, i el lloc va ser escollit pels Cavallers Teutònics el 1252 per fundar el castell de Memelburg i la ciutat de Memel. La ciutat és anomenada oficialment Klaipėda des de 1923 quan el territori de Memel va ser separat de l'Imperi alemany.
Com nova frontera delperíode d'entreguerres va ser escollit el riu que flueix a la llacuna de Curlàndia a prop de Rusnė. Els 120 km inferiors del riu a Alemanya [es diuen die Memel pels alemanys, mentre que la part superior situada a Lituània era coneguda com a riu Nemunas. La frontera també separava la península a prop del petit centre d'estiueig de Nida, la part meridional de l'istme i la llacuna van continuar en poder alemany fins a l'any 1945.
Aquesta frontera roman encara, perquè després de la Segona Guerra Mundial, l'extrem meridional de l'istme i la zona alemanya del sud del riu, la part de Prússia Oriental amb la ciutat de Königsberg situada en Sambia, va esdevenir part d'un enclavament rus anomenat óblast de Kaliningrad.

### Història natural i ecològica

La llacuna, formada prop del VII mil·lenni aC està classificada com salina. La profunditat mitjana de l'aigua és de 3,8 metres. Té una gran biodiversitat, encara que està afectada per la contaminació de l'aigua. La proliferació d'algues va ser confirmada en els anys 2000.

## Referències

* ↑ «Curonian Lagoon». Encyclopædia Britannica. [Consulta: 16 novembre 2013].
* ↑ I. Ethem Gönenç, Angheluta Vadineanu. Sustainable Use and Development of Watersheds. Springer, 2008. ISBN 9781402085574.
* 1 2 «Site name:Lithuanian coastal site». Instituto Ecológico de la Universidad de Vílnius. Arxivat de l'original el 2011-07-20. [Consulta: 16 novembre 2013].
* 1 2 «Toxic cyanobacteria blooms in the Lithuanian part of the Curonian Lagoon». Instituto de Oceanología de la Academia de Ciencias Polaca. [Consulta: 16 novembre 2013].
# Josep Molins i Fàbregas

Josep Molins i Fàbregas (Sabadell, 16 de març del 1906 - 4 de març del 1978) va ser músic, flabiolaire i director de cobla, i compositor.

## Biografia

S'inicià a la música amb mestres eclesiàstics. Acabada la guerra civil, tenia al seu càrrec una petita orquestrina, la Melodian's, que decidí reconvertir, tot reforçant-la amb músics de cobles sabadellenques desaparegudes (com Iu Alavedra, Narcís Colom o Francesc Gutsens), per fundar la cobla "Molins" (1940-1952), que dirigia i on tocà el flabiol (1940-1948). Amb aquesta efectuà importants concerts tant a Catalunya (al Palau de la Música Catalana i/o per als esbarts Verdaguer o Montserrat), com a fora (València, Bilbao, Madrid, Sevilla). En Molins compaginava la tasca de la cobla amb la de mestre de capella de la parròquia de la Puríssima de Sabadell, fins que el 1952 decidí retirar-se'n. La cobla canvià de nom i esdevingué la cobla Sabadell.
Com a compositor fou autor d'obres clàssiques, religioses i per a cobla. El seu fons personal es conserva a l'Arxiu Històric de Sabadell.

## Obres

* L'esperat (1950), obra teatral breu, amb música per a piano o harmònium
* Goigs en llaor i alabança de Jesús Natzarè, que venera en el Temple Parroquial de la Puríssima Concepció de la ciutat de Sabadell l'antiquíssima Confraria d'Esclaus del Natzarè
* La quadrilla de Martorell, per a cobla

### Sardanes

* L'amor i el rossinyol (1935), enregistrada
* La Carme de can Jan Pere (1950)
* En Patufet (1923, primera sardana)
* Germanívola (1925), sardana de concert
* Lineta
* La perla del Vallès (1953), sardana cantada amb lletra de Leandre Roure i Garriga
* Pomell Dansaire (1947), amb lletra de Francesc Campreciós, enregistrada
* La pubilla d'Oms (1934)
* Reiet amorós (1953)
* Rialles d'infant (1930), dedicada a Josep Masllovet, director de la Banda Municipal de Manresa
* Revesses: La rondinaire (1953), Trencacaps (1948)

## Bibliografia

* Sanahuja i Capella, Daniel «Josep Molins i Fàbregas (1906-1977)». Quadern: Amics de les Arts i de les Lletres de Sabadell, 5, novembre-desembre 1978, pàg. 99-100.
* Nonell i Juncosa, Jaume «La Cobla Molins (1940-1952)». Quadern: Amics de les Arts i de les Lletres de Sabadell, 50, 4-1986, pàg. 562-563.

## Referències

* ↑ «Josep Molins, al web de Músics per la cobla». Arxivat de l'original el 2013-12-03. [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ «La Cobla Molins, al web de la cobla Sabadell». [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ «Catàleg de partitures de la SGAE». Arxivat de l'original el 2013-12-05. [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ Goigs en llaor i alabança de Jesús Natzarè. Sabadell: parròquia de la Puríssima Concepció, 1991.
* ↑ Cobla La Nova Vallès. Sabadell Sardanista 1947-1997. Barcelona: Alternativa, 1997. Ref. A CD 092

## Enllaços externs

* Fotografies de Josep Molins
# Brou negre

El Brou negre (grec: μέλας ζωμός, melas zomós) era un plat tradicional espartà fet amb sang, vi i vísceres; ascendit a símbol de la frugalitat dels costums espartans, i el menjar fonamental consumit a la sissítia –menjar col·lectiu dels espartans–.
De fet la traducció «brou negre» no reflecteix plenament el significat del terme grec, que més literalment designa'n una «sopa negra»: es tractava de fet d'un guisat de carn de porc, enfosquit per l'addició de sang i vi. Encara que no s'ha conservat cap recepta d'aquest plat, es creu que incloïa també vinagre, perquè actués com emulsificant evitant que la sang del porc es coagulés durant la cocció.
Segons la llegenda, un home de Síbaris, una ciutat del sud d'Itàlia famosa pel seu luxe i golafreria, va dir després de tastar el brou negre que entenia per què els espartans estaven tan disposats a morir.

## Història

Plutarc, a la Vida de Licurg, conta que un rei de la regió del Pont, després d'haver sentit parlar d'aquesta famosa brou i sentint curiositat, va fer portar un cuiner espartà perquè ho preparés. En tastar-ho, ho va trobar pèssim, dient-li aleshores el cuiner que per gaudir-ho plenament calia banyar-se primer a l'Eurotes –el riu del Peloponès que passa per Esparta–, el que significava que calia apreciar els costums i tradicions espartanes, adaptant-se a un estil de vida simple i essencial.
El mateix Plutarc compta que els ancians espartans no menjaven carn –que es deixava els joves–, preferint alimentar-se gairebé exclusivament de brou negre.
Ateneu exemplifica la decadència d'Esparta assenyalant que els cuiners, acostumats a elaborar salses refinades, ja no eren capaços de preparar el brou negre.

## Vegeu també

* Czernina, sopa polonesa feta amb sang d'ànec.

## Referències

* ↑ Suïda, s.v. ζωμὸς μέλας. ἡ λεγομένη αἱματιὰ.
* ↑ Plutarc, Vida de Licurg 12.
* ↑ Ateneu, Deipnosofistas iv.136e, 141b, 143a; xii.517a.

## Bibliografia

* Clauss, Manfred. Sparta. Eine Einführung in seine Geschichte und Zivilisation. Múnic: C.H. Beck, 1983, p. 166. ISBN 3-406-09476-7.
# Makhlepi

El Makhlepi (en grec: μαχλέπι) és una espècia aromàtica feta de les llavors d'una classe de cirera, Prunus mahaleb o Cerasus mahaleb –també coneguda com la cirera de Santa Llúcia–. Els pinyols d'aquest fruit es trenquen per extreure el nucli de la llavor, que mesura uns 5 mm de diàmetre. L'ametlla de la llavor es mol fins a obtenir-ne una pols abans d'usar-la. El gust és similar a una combinació d'ametlla amarga i cirera.
S'utilitza en petites quantitats per elaborar aliments dolços, com ara pastissos o galetes. S'ha usat durant segles a l'Orient Mitjà i les zones circumdants –Turquia, Líban, Síria, Iran, i tradicionalment en Grècia– com a aromatitzant de forma especial per a productes fets al forn com el típic pa dolç tsureki (en grec: τσουρέκι). Als Estats Units s'utilitza per a receptes de rebosteria en les festes especials de la diàspora grega, és el gust característic del briox de Nadal. Gràcies a un renovellat interès per la cuina mediterrània es fa menció en molts llibres de cuina.

## Referències

* ↑ MacMillan, 2000, p. 354.
* ↑ Roques, 1837, p. 102.
* ↑ Thursby, 2006, p. 106.

## Bibliografia

* MacMillan, Norma. The Illustrated Cook's Book of Ingredients (en anglès). Dorling Kindersley, 2010. ISBN 978-0-7566-6730-6.
* Roques, Joseph. Nouveau traité des plantes usuelles (en francès). Dufart, 1837.
* Thursby, Jacqueline S. Funeral Festivals in America: Rituals for the Living (en anglès). University Press of Kentucky, 2006.
# Melampodia

Melampodia (en grec antic: Μελαμποδία) és un poema èpic i màntic grec perdut en la seva major part, que va ser atribuït a Hesíode des de l'antiguitat.
El que és segur que és un poemari protagonitzat per endevins. El seu títol prové del nom del gran oracle Melamp, però va d'haver inclòs els mites que fan referència a altres endevins com Tirèsias, Calcant, Mopsos i Amfíloc, i això fa suposar que l'obra consistia en almenys tres llibres.

## Referències

* ↑ Pòrtulas, Jaume; Badia, Lola. «Hesíode, poeta «màntic»». A: «Dos cops jove i dos cops baixat a la tomba» Tradicions biogràfiques i escatologia a la Grècia antiga (pdf). Barcelona: Reial Acadèmia de Bones Lletres, 2013, p. 31-35.
* ↑ Pòrtulas, 2013, p. 32.
* ↑ Pòrtulas, 2013, p. 32-33.
* ↑ Most, 2006, p. lx.

## Bibliografia
### Edicions crítiques

* Rzach, A. Hesiodi Carmina. 2a corr., 1908. .
* Merkelbach, R.; West, M.L.. Fragmenta Hesiodea, 1967. ISBN 0-19-814171-8.
* Merkelbach, R.; West, M.L.. «Fragmenta selecta». A: Friedrich Solmsen. Hesiodi Theogonia, Opera et Dies, Scutum. 3 corr, 1990. ISBN 0-19-814071-1.

### Traduccions anglesos

* Hesíode; Evelyn-White, Hugh G. (trad.). Homeric Hymns, Epic Cycle, Homerica (en anglès). Nova York: G. P. Putnam’s Sons, 1922.
* Most, Glenn W. Hesiod: Theogony, Works and Days, Testimonia. Series:Loeb Classical Library (en anglès). no. 57, 2006. ISBN 978-0-674-99622-9.
* Most, G.W.. Hesiod: The Shield, Catalogue, Other Fragments (en anglès). no. 503, 2007 (Loeb Classical Library). ISBN 978-0-674-99623-6.

### Altres obres

* Cingano, E. Montanari. The Hesiodic Corpus, 2009, p. 91–130.
* Hopkinson, N. A Hellenistic Anthology (en anglès). Cambridge: Cambridge University Press, 1988. ISBN 0-521-30696-5.
* Löffler, I. Die Melampodie: Versuch einer Rekonstruktion des Inhalts (en alemany). Meisenheim am Glan: Anton Hain, 1963.
* Montanari, F.; Rengakos, A.; Tsagalis, C. Brill's Companion to Hesiod, 2009. ISBN 978-90-04-17840-3.
* Schwartz, J. Pseudo-Hesiodeia: recherches sur la composition, la diffusion et la disparition ancienne d'oeuvres attribuées à Hésiode (en francès), 1960.
* West, M.L. «Review of Löffler (1963)». CR, 15, 1965, p. 110–11.
* West, M.L.. Hesiod: Works & Days, 1978. ISBN 0-19-814005-3.