OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Les Antentes

Les Antentes és una masia de l'Esquirol (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta rectangular i consta de dos pisos i coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, situada a la part de ponent. L'edifici té dues parts: la moderna a ponent i l'antiga a llevant. La moderna presenta la façana amb múltiples i grans obertures d'arc de mig punt als baixos i d'arc rebaixat als pisos; construïdes amb pedra de color oliva i els carreus sense polir. L'antiga presenta un portal rectangular, finestres amb espitlleres i voltada de construccions que tanquen la lliça, a migdia hi ha una finestra datada i esculpida. Aquesta part és construïda amb pedra negrosa, unida amb calç i elements de ressalt de pedra picada. L'estat de conservació és bo.

## Història

Les primeres notícies de la masia daten de 976. La trobem registrada en els fogatges de la parròquia i terme de Corcó del segle xvi (1553). Aleshores el mas era habitat per Jaume Antences, nom que degué derivar en Antentas. El mas fou renovat durant el segle xvii com podem deduir de la mateixa edificació. El portal i les golfes pertanyen al 1685, hi ha també finestres amb l'any 1686. La part més moderna fou edificada al 1950, segons els plànols del Sr. Josep Mª Antentas Serra i construïda pel paleta Formià de l'Esquirol. Actualment és habitada pels propietaris que encara conserven el non mil·lenari d'Antentas.

## Referències

* 1 2 «Les Antentas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Saborell

El Saborell és una serra situada al municipi d'Alòs de Balaguer a la comarca de la Noguera, amb una elevació màxima de 596 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ceoltóirí Chualann

Ceoltóirí Chualann fou una banda de música tradicional irlandesa, dirigida per Seán Ó Riada, que inclogué molts dels membres fundadors de The Chieftains. Ceoltóirí és la paraula en irlandès pels músics, i Cualann és el nom de l'àrea de just fora de Dublin on Ó Riada visqué. El treball d'Ó Riada amb Ceoltóirí Chualann s'acredita amb la revitalització de l'ús del bodhrán com a instrument de percussió de la música celta.
En 1960 Ó Riada estava buscant músics per a l'actuació "The Song of the Anvil" de Bryan MacMahon. Paddy Moloney, que aleshores tenia 20 anys, fou cridat a participar en el projecte, junt amb el seu amic Sean Potts amb el tin whistle, Sonny Brogan en l'acordió i John Kelly al violí. Assajaven setmanalment en la casa d'Ó Riada en Galloping Green, als afores de Dublín.
Després del seu èxit, Ó Riada tingué la idea de formar Ceoltóirí Chualann, una banda per tocar cançons tradicionals d'Irlanda amb acompanyament i balls tradicionals i cançons lentes, amb els instruments: clavicordi, bodhran, piano, violí, acordió, flauta, tubs i tin whistle. La idea de fer arranjaments de música popular, o música de ball, s'havia fdut a terme en almenys un o dos enregistraments de 78 rpm en el passat, però eren cançons populars executades d'una manera i molt orquestrada. Un altre objectiu era revitalitzar la tasca de l'arpista i compositor cec Turlough O'Carolan.
La banda se feu conèixer a partir del Dublin Theatre Festival en el setembre de 1960, al Shelbourne Hotel, en un esdeveniment dit Reacaireacht an Riadaigh (Ó Riada's Recital). En el programa del cartell havien cantants tradicionals, escriptors com Seán Ó Riordáin o poetes com Seán Ó Tuama. En març del següent any Ó Riada gravà una sèrie de programes de ràdio pels quals conservà el nom Reacaireacht an Riadaigh, i inclogué música tocada per Ceoltóirí Chualann. Poc després de la formació de la banda, Peadar Mercier i Seán Keane s'uniren.
Ceoltóirí Chualann continuà tocant fins a 1969. Durant eixe any gravaren dos discos, Ó Riada i Ó Riada Sa Gaiety. L'últim d'eixos discos no fou publicat fins a 1971, quan Seán Ó Riada morí.

## Referències

* ↑ «Irish People and Ireland - Irish news, events in Ireland, Irish culture, genealogy, music, Ireland travel». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 6 juliol 2009].
* ↑ de Buitléar, Éamon. A Life in the Wild. Dublin: Gill and MacMillan, 2004, p. 78. ISBN 07171-3615-9.
* ↑ «Fiddler Magazine - Winter 1997/1998». Arxivat de l'original el 2008-06-11. [Consulta: 6 juliol 2009].
* ↑ Ceoltóiri Cualann
* ↑ de Buitléar, Éamon. A Life in the Wild. Dublin: Gill and MacMillan, 2004, p. 85. ISBN 07171-3615-9.
# Thomas Allen (matemàtic)

Thomas Allen (Uttoxeter, 21 de desembre de 1540 - Gloucester Hall, 30 de setembre de 1632), a vegades escrit Thomas Alleyn, va ser un matemàtic anglès.

## Vida i obra

Allen va néixer a Uttoxeter (Staffordshire). Va estudiar entre 1561 i 1567 al Trinity College (Oxford) del qual va ser anomenat fellow el 1565 i pel qual va mantenir sempre un especial afecte. Degut a les pressions dels anglicans, el 1570 va deixar el Trinity College per incoporar-se al Gloucester Hall , un college de la universitat d'Oxford en el qual es van refugiar molts catòlics com ell. Va romandre al Gloucester Hall fin la seva mort el 1632.
Tot i que no va publicar res, va ser un professor molt preuat a la universitat, i va ser mestre i amic de nombrosos estudiants als quals va encoratjar en els seus estudis.
Va ser un gran humanista que, tot i estar especialitzat en matemàtiques i astrologia, va tenir una gran passió per estudiar i col·leccionar manuscrits antics. A la Biblioteca Bodleiana, encara es conserven uns 250 manuscrits procedents de la seva col·lecció, dels quals aproximadament la meitat son de matemàtiques, però també n'hi ha d'història, de teologia, de medicina, de lleis, etc. També li agradaven tota mena d'instruments científics i autòmats, fins al punt d'ésser considerat un mag. En una ocasió, estant al castell d'un amic, va deixar un rellotge a la seva cambra, i els servents, sentint el tic-tac característic, van creure que era el dimoni i el van llençar, agafant-lo per la cadena, al fossat. Afortunadament, la cadena es va enganxar a les branques d'un arbre i el va poder recuperar.

## Referències

* ↑ Anonymous, 2023, p. 184.
* ↑ Foster, 1981, p. 103.
* ↑ Foster, 1981, p. 104-105.
* ↑ Foster, 1981, p. 126.
* ↑ Feingold, 1984, p. 82.
* ↑ Foster, 1981, p. 109.
* ↑ Foster, 1981, p. 109-110.
* ↑ Zetterberg, 1980, p. 85.
* ↑ Davis, 1997, p. 58.

## Bibliografia

* Anonymous. Handbook for Travellers in Derbyshire, Notthinghamshire, Leicestershire, and Sttafordshire (en anglès). Outlook Verlag, 2023. ISBN 978-3-36883-180-6.
* Davis, Philip J. Mathematical Encounters of the Second Kind (en anglès). Birkhäuser, 1997. ISBN 978-1-4612-7547-3.
* Feingold, Mordechai. The Mathematician's Apprenticeship (en anglès). Cambridge University Press, 1984. ISBN 0-521-25133-8.
* Foster, Michael «Thomas Allen (1540-1632), Gloucester Hall and the Survival of Catholicism in Post-Reformation Oxford» (en anglès). Oxoniensia, Vol. 46, Num. 3, 1981, pàg. 99-128. ISSN: 0308-5562.
* Zetterberg, J. Peter «The Mistaking of "the Mathematicks" for Magic in Tudor and Stuart England» (en anglès). The Sixteenth Century Journal, Vol. 11, Num. 1, 1980, pàg. 83-97. DOI: 10.2307/2539477. ISSN: 0361-0160.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Thomas Allen (matemàtic)» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Turner, A.J. «Allen, Thomas» (en anglès). Oxford Dictionary of National Biography, 2004. [Consulta: 18 juliol 2024].
# Eugenio Botí Carbonell

Eugenio Botí Carbonell (Alacant, segle XIX - 1919) fou un comerciant i polític alacantí. Era propietari d'una ferreteria al carrer Major, on també comerciava amb quincalla i explosius. A finals del segle xix formà part de l'Administració de la Cambra de Comerç d'Alacant, i fou membre del Círculo Unión Mercantil (1912), de la Junta de Protección a la Infancia i president del Tiro Nacional.
Políticament va militar al Partit Conservador, adscrit al corrent d'Antoni Maura i Montaner. Fou escollit regidor de l'ajuntament d'Alacant el 1899-1901, el 1901-1903, 1909, 1910-1911 i 1914-1915. El juny de 1915 va substituir Ramón Campos Puig com a alcalde d'Alacant, càrrec que va ocupar fins a desembre del mateix any després d'un mandat força agitat degut als problemes amb el subministrament elèctric. Va morir en 1919.

## Referències

* ↑ Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.97. ISBN 9788495484802.
* ↑ La ciudad a oscuras, La Gatera, 24 de gener 1993
# Ferdinand Tiemann

Johann Karl Wilhelm Ferdinand Tiemann (1848 -1899) va ser un químic alemany descobridor, juntament amb Karl Reimer, de la reacció anomenada en honor seu reacció de Reimer-Tiemann.
A partir de l'any 1866, Tiemann va estudiar Farmàcia a la Universitat Tècnica de Braunschweig, on es va graduar en 1869. El seu professor a Braunschweig va escriure una carta de recomanació per a August Wilhelm von Hofmann a la Universitat de Berlín, on Tiemann va començar com a ajudant de von Hofmann el mateix any 1869. En 1874 Wilhelm Haarmann i Tiemann van crear una empresa, després que descobrissin la síntesi de la vainillina a partir d'alcohol coniferílic. La planta de vainillina Holzminden no va tenir massa èxit fins que Tiemann i Karl Reimer descobrissin la reacció de Reimer-Tiemann que va obrir una via de síntesi alternativa a la vainillina. L'any 1882 Tiemann es va convertir en professor de la Universitat de Berlín.
Va estar involucrat en la primera síntesi de la ionona, un compost de la violeta dolça (Viola odorata), que va suposar en un gran èxit per l'empresa Harmann & Reimer.
August Wilhelm von Hofmann es va casar amb Berta la germana petita de Ferdinand Tiemann.
Tiemann va morir l'any 1899 a Meran, Süd Tirol a l'imperi austrohongarès (avui Merano, Trentino, Itàlia).

## Obra científica

Tiemann-Gärtner's Handbuch der Untersuchung und Beurtheilung der Wässer : zum Gebrauch für Apotheker, Ärzte, Chemiker, Fabrikanten, Medicinalbeamte und Techniker ; mit 40 Holzstichen u. 10 Taf.. Vieweg, Braunschweig 4. Aufl. / bearb. von Georg Walter und August Gärtner 1895
# Casa del carrer Fedanci, 4 (Manlleu)

La Casa del carrer Fedanci, 4 és una obra noucentista de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta baixa i un pis. consta d'un sol pis on s'hi obre una balconada de dues finestres, decorades a la part superior dels brancals i les llindes per sanefes de guix representant flors i motius decoratius geomètrics. Tota la façana està decorada amb incisions simulant carreus de pedra ben tallats. A la part superior de la façana hi ha una franja d'estuc blau decorada amb motllures de guix dibuixant una sanefa de fulles. La teulada acaba amb un ràfec inclinat de llates de fusta i rajoles pintades entre llata i llata.

## Història

En una de les decoracions que emmarquen el balcó hi apareix la data 1915.

## Referències

* 1 2 «Casa del carrer Fedanci, 4». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 març 2019].
# Can Rifà (Manlleu)

Can Rifà és una obra de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta baixa i tres pisos amb un eix de simetria central molt marcat. Les obertures de la planta baixa han estat modificades, però conserva les dues centrals que són originals, una de les quals té una inscripció a la llinda. En la planta primera i segona hi ha dos balcons amb llosa de pedra i barana de forja molt treballada amb motius geomètrics. El balcó de la planta primera és corregut. A la tercera planta hi ha una porxada que devia tenir la funció d'assecador amb una balustrada de pedra. A cada planta una petita cornisa remarca la línia dels forjats. La façana està acabada amb un estuc simulant maó i totes les obertures (excepte les de la planta tercera) tenen els brancals i llindes rectilinis de carreus de pedra. L'edifici està coronat per una balustrada.

## Referències

* ↑ «Can Rifà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 març 2019].
# Mary Pride

Mary Pride (Nova York, 1955) és una autora i productora en revistes d'educació a la llar i temes cristians. És més coneguda pels seus treballs d'educació a la llar, i per les seves publicacions sobre el rol de les dones, la tecnologia informàtica en l'educació, els drets dels pares, i pensament nova era d'uns conservadors des d'una perspectiva evangèlica. Pel seu paper pioner en l'autoria de les guies per al moviment d'educació a la llar, Prid ha estat descrita com "la reina del moviment de l'escola a casa" i com una guru de "l'educació a la llar". Partint del seu primer llibre, The Way Home, també és considerada una pionera en el moviment Quiverfull cristià.

## Vegeu també

* Antifeminisme

## Referències

* ↑ Joe Woodard «Number one doesn't try harder: Calgary's public board complains that 'the others' are cherry-picking their students». Newsmagazine, Alberta Report, 23, 39, 9/09/96.
* ↑ Joe Woodward «The godliness of fertility: A growing Protestant movement is rediscovering the sanctification available in large families». Calgary Herald, Mar. 31, 2001, pàg. OS.10.
* ↑ Angie Kiesling «Why Johnny Learns at Home». Publishers Weekly, 251, 33, 8/16/2004, pàg. 25–26.
* ↑ DeMoss, Nancy Leigh. Lies Women Believe: And the Truth that Sets Them Free. Chicago, IL: Moody Publishers, 2002. ISBN 0-8024-7296-6.
* ↑ James B. Jordan «The Bible and Family Planning» (PDF). Contra Mundum, Fall 1993, no. 9, 1993, pàg. 2–14. Arxivat de l'original el 2007-02-04. ISSN 1070-9495 [Consulta: 30 juny 2010]. Arxivat 2007-02-04 a Wayback Machine.
* ↑ Myers, Jeffery J. Does the Bible Forbid Family Planning?. Niceville: Biblical Horizons, 1990, p. 1–31.
* ↑ Kathryn Joyce. «Arrows for the War». The Nation, 09 Nov. 2006. [Consulta: 20 desembre 2006].
* ↑ Eileen Finan. «Making Babies the Quiverfull Way». Newsweek Magazine, 13 de novembre del 2006. [Consulta: 21 desembre 2006].
* ↑ Kathryn Joyce. «Quiverfull: More Children For God's Army». RH Reality Check. [Consulta: 9 gener 2009].
# Recinte fortificat d'Orcau

El Recinte fortificat d'Orcau és una obra de Isona i Conca Dellà (Pallars Jussà) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

El portal de pas cap al centre del poble denota prou bé la seva acció defensiva; subsisteix la traça d'alguna espitllera i, ultra les dovelles que dibuixen la part superior de la porta, resulta interessant la part baixa del portal, amb una construcció massissa i un paravent format de carreus. Damunt del portal -amb dos pisos alts i remat- romanen les restes del matacà.

## Història

Orcau i fins a 45 llocs en total queden inserits entre les possessions del comte d'Erill, en la sots-vegueria del Pallars.
El 1831 Orcau, amb 80 ànimes, consta en el corregiment de Talarn i amb el senyoriu del comte d'Aranda, baró d'Orcau.

## Referències

* 1 2 3 «Recinte fortificat d'Orcau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Santa Anna de Puigverd de Talarn

Santa Anna de Puigverd de Talarn és una església de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Església d'una nau i de planta rectangular. La façana principal està encarada al nord-est, amb porta de dovelles de pedra, escut a la dovella clau, ull de bou i el campanar de cadireta amb dos ulls, transformació d'una antiga espadanya.
Els murs són de carreus reblats i la coberta de teula àrab.

## Història

A la llinda hi ha una creu i un escut. Depenia de la parròquia de Palau de Noguera. Pertanyia a l'ordre de Sant Joan, comanda de Susterris.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Anna de Puigverd de Talarn». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Partida Immortal

| | a | b | c | d | e | f | g | h | |
| 8 | | | | | | | | | 8 |
| 7 | | | | | | | | | 7 |
| 6 | | | | | | | | | 6 |
| 5 | | | | | | | | | 5 |
| 4 | | | | | | | | | 4 |
| 3 | | | | | | | | | 3 |
| 2 | | | | | | | | | 2 |
| 1 | | | | | | | | | 1 |
| | a | b | c | d | e | f | g | h | |
La Partida Immortal, sovint citada simplement com a La Immortal, o La immortal d'Anderssen, és una partida d'escacs que va ésser jugada el 1851, a Londres, entre l'alemany Adolf Anderssen, que duia blanques i el francès Lionel Kieseritzky amb negres.
Aquesta partida és considerada com un dels exemples paradigmàtics de l'estil de joc de l'Escola Romàntica. Degut a aquest fet, a l'espectacularitat del joc que s'hi desplega, i a la bellesa de l'escac i mat final és, probablement, la partida d'escacs més coneguda de tots els temps.

## Els jugadors

Adolf Anderssen era un dels millors jugadors de la seva època, considerat per molts el Campió del món després de la seva victòria al Torneig de Londres de 1851. Lionel Kieseritzky era un alemany del Bàltic, tot i que va viure a França la major part de la seva vida, país on impartia classes d'escacs i jugava partides per cinc francs l'hora al Café de la Régence de París. Kieseritzky era conegut per la seva capacitat de derrotar jugadors més febles, fins i tot concedint avantatge - per exemple, jugant sense dama.

## La publicació de la partida

Després del final de la partida, en Kieseritzky, que s'havia quedat impressionat, telegrafià les jugades al seu club d'escacs parisenc. La revista d'escacs La Régence publicà la partida el juliol de 1851. El nom de "Partida Immortal" el va assentar l'austríac Ernst Falkbeer, quan publicà l'anàlisi la partida sota aquesta denominació el 1855, dins la revista d'escacs austríaca Wiener Schachzeitung.

### Notació de la partida

   1. e4 e5 2. f4 exf4 3. Ac4 Dh4+ 4. Rf1 b5 5. Axb5 Cf6 6. Cf3 Dh6 7. d3 Ch5 8. Ch4 Dg5 9. Cf5 c6 10. g4 Cf6 11. Tg1 cxb5 12. h4 Dg6 13. h5 Dg5 14. Df3 Cg8 15. Axf4 Df6 16. Cc3 Ac5 17. Cd5 Dxb2 18. Ad6 Axg1 19. e5 Dxa1+ 20. Re2 Ca6 21. Cxg7+ Rd8 22. Df6+ Cxf6 23. Ae7 ++

## Influència posterior

Aquesta és la partida que es juga a la coneguda escena de Blade Runner en què el replicant Roy Batty, aclaparat per la seva condició mortal, juga amb Tyrell fins a guanyar i, finalment, assassinar-lo.

## Bibliografia

* Chernev, Irving. The Chess Companion. 1968. ISBN 0-671-20104-2.
* Eade, James. Chess for Dummies. 1996. Foster City, CA: IDG Books Worldwide, Inc. ISBN 0-7645-5003-9.
* Hübner, Robert. "The Immortal Game." American Chess Journal, 3 (1995), p. 14-35.
* Kaspàrov, Garri. My Great Predecessors, part I. Everyman Chess, 2003. ISBN 1-85744-330-6.
* Kavalek, Lubomir. Chess (newspaper column). Washington Post. juliol 2003.
* Savielly Tartakower i J. du Mont. 500 Master Games of Chess. Dover Publications, juny 1, 1975, ISBN 0-486-23208-5.
* Shenk, David. The Immortal Game: A History of Chess. Doubleday, 2006. ISBN 0-385-51010-1.
# Casa Gras (Fígols)

La Casa Gras és una obra de Tremp (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un antic habitatge que es troba en procés de restauració i rehabilitació. ÉS un edifici de planta poc definida, en forma d'ela, resultat de l'annexió de dues fortificacions unides entre si. L'habitatge consta de dues plantes i unes golfes. Se situa a diferent nivell sobre el terreny i aprofita el marge del bancal on està ubicat per recolzar un dels seus laterals. És un edifici construït amb pedra del país, a base de carreus irregulars rejuntats amb fang. Les obertures combinen diferents formes; la part d'accés és una porta de grans dimensions, de tall quadrangular i acabada amb llinda de fusta. En aquest mateix edifici, però a la façana que s'obre al pati, es troba una gran porta acabada amb arc adovellat. L'edifici situat vers l'est disposa d'una altra porta de grans dimensions, també acabada amb arca adovellat i precedida d'unes escalinates.

## Referències

* ↑ «Casa Gras». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Jeroni de la Torre

Jeroni de la Torre (?- València, 20 de juliol de 1672) va ser organista i compositor. Va ocupar la plaça d'organista a les catedrals de Tarragona, Barcelona i València.

## Biografia

S'estudien diferents hipòtesis sobre el seu lloc d'origen: natural de Calamocha (Terol) ciutat on neix el seu germà Nicolau de la Torre o bé natural de Daroca (Saragossa) on vivia la seva germana.
Inicià la seva activitat com a organista a Tarragona el 17 de juliol de 1627 un cop superades les oposicions. Més tard, es traslladà a Barcelona el 20 de novembre de 1636, on desenvolupà la mateixa funció.
El 3 d'abril de 1645 fou anomenat ajudant d'organista de la Catedral de València, i fou organista segon fins al 1665 quan fou substituït per Joan Baptista Josep Cabanilles, a causa d'una lesió a la mà. L'agost de 1650 presidí el tribunal d'oposicions per a mestre de capella i el 1662 formà part d'un tribunal per a les oposicions al magisteri del Reial Col·legi del Corpus Christi de València.
El 1665 demanà la jubilació per incapacitat i li fou concedida però amb la condició de renunciar a una part del seu salari. Finalment morí el 20 de novembre de 1672, amb un enterrament al seu honor presidit pel Cabildo, amb qui tingué una gran amistat.
Deixa el seu llegat a Miguel Jerónimo López de Ontanar (nebot d'aquest).

## Obra

No és possible distingir entre la seva producció musical conservada i la d'un homònim seu, Jerònim de la Torre (Jerónimo Latorre), organista de Saragossa.
Obres de Jeroni de la Torre a l'FMuC

## Referències

* ↑ Pavia i Simó, Josep. Diccionario de la música Española e Hispanoamericana (en castellà). X. 2002. Sociedad General de Autores i Editores, p. 384. ISBN 84-8048-313-X.
# Martí Llosent i Molà

Martí Llosent i Molà (Llagostera, 29 d'agost del 1922 - 11 d'agost del 1986) va ser músic de cobla i compositor.

## Biografia

Era membre d'una família de músics (avi, pare, oncle i el cosí Martí Llosent i Vendrell), i el seu pare era tenora a la Principal de Llagostera. Del seu avi Martí, l'Avi Andarin, fundador de l'orquestra La Moderna rebé lliçons de solfeig i flauta.
Treballà de sastre en un establiment al passeig Pompeu Fabra de Llagostera la major part de la seva vida, ja que el seu pare li havia insistit que la feina de músic era molt dura. De jove va estudiar clarinet, va tocar a la banda quan feia el servei militar i a casa seva tocava la flauta travessera que havia après de manera autodidàctica.
Entre la dècada del 1960 i el 1970 formà part del Quartet l'Estrella de Llagostera, una formació que interpretava valsos, masurques i cançons populars, i on també passaren altres músics com Miquel Roig Bosch, Josep Calvet, Ricard Viadiu, Joan Valls, Jesús Ruiz i Miquel Codolar. En Llosent i Molà hi tocava la flauta travessera, amb l'únic objectiu de passar-ho bé. També actuà a la cobla "Orquestra Iris", de Salt, i amb la "Principal de Palafrugell".
Quan morí el seu pare, va rebre classes de tenora a fi de tocar a La Principal de Llagostera. Formava part d'aquesta cobla quan morí tornant de pescar, en un accident de cotxe. Com a compositor fou autor de diverses peces de música, incloent-hi La nostra Laura, sardana obligada per a dues tenores, el seu instrument.

## Notes i referències

* ↑ «Martí Llosent i Molà». Revista Som, 142, set-oct 1993, pàg. 28.
* ↑ Brugués i Agustí, Lluís. La música a la ciutat de Girona (1888-1985) [tesi doctoral]. Girona: Universitat de Girona, 1998. ISBN 9788469291603. Arxivat 2013-10-12 a Wayback Machine.
* ↑ Ventura, Joan «La nissaga de l'Avi Andarín». Gavarres, 23, 8-2013, pàg. 82-84.

## Enllaços externs

* Llista de sardanes