OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cuina siciliana

La Cuina siciliana està estretament unida a la història i cultura siciliana, així com amb la vida religiosa e espiritual de l'illa. Es tracta d'una cultura gastronòmica regional, complexa i diversa, que mostra clarament la contribució de les cultures que es van establir a Sicília en el transcurs dels dos últims mil·lennis. Es té, per exemple, la contribució alimentària de l'antiga Grècia mitjançant el «Monsù» de les grans cuines nobiliàries, passant pels dolços de plena influència magribina i de les especialitats jueves.

## Ingredients

Els ingredients són típics de qualsevol gastronomia mediterrània. Complexa i articulada, la cuina siciliana és sovint considerada com la més rica i d'especialitats més espectaculars d'Itàlia.
Els plats de la cuina siciliana s'utilitza exclusivament l'oli d'oliva, tant per cuinar com per amanir. La mantega és molt poc usada, potser a l'elaboració d'alguns dolços. Els ingredients principals són vegetals o marins (peix i mol·luscs). La carn s'utilitza relativament poc als plats sicilians, un dels més coneguts és el «farsu magru».
Les conegudes salines de Trapani, des d'on s'extreu des de l'antiguitat una finíssima sal marina, fan que sigui un ingredient especial de la cuina siciliana. Altres espècies i herbes aromàtiques emprades amb freqüència són: l'alfàbrega, julivert (prezzemolo), menta, llorer, romaní, sàlvia, etc., s'utilitza a més a més el gessamí, els pinyons, les panses, ametlles, festucs, etc. És freqüent la preparació de molts plats amb gusts agredolços.
A Trapani - a l'extrem més occidental de l'illa - la influència de la cuina magribina fa acte de presència i és possible trobar especialitats locals elaborades amb cuscús: couscous al pesce (cuscús de peix).

## Galeria

* Amanida de taronja amb fonoll
* Caponata
* Anelletti al forno
* Sardina al beccafico
* Sfince con la ricotta
* Granita i briox

## Referències

* ↑ Médail i Palla, 2006, p. 11.
* ↑ «La via del sale - Regione Siciliana» (en italià). Arxivat de l'original el 2014-10-07. [Consulta: 6 octubre 2014].

## Bibliografia

Médail, Enrico; Palla, Monica. Sicilia. L'isola che c'è, (en italià). Roma: Editore Colombo, 2006. ISBN 978-88-86359-82-5.
# Maximilià Enric de Baviera

Maximilià-Enric de Baviera (Múnic, 8 d'octubre de 1621 - Bonn, 3 de juny 1688) (en való Miyin-Hinri d'Bavire, en alemany Maximilian Heinrich von Bayern) va ser el príncep-arquebisbe de 1650 a 1688 de Colònia, coadjutor del seu oncle i predecessor Ferdinand de Baviera, de Hildesheim, de Lieja. El 1683 el bisbat i de Münster s'hi va afegir.
Durant la Guerra dels Trenta Anys va lluitar del costat dels catòlics i del rei de França contra els protestants. Va nominar Guillem-Egó de Fürstenberg com a coadjutor en preparació de la seva successió. Tot i això, qquan va morir, els altres electors i el clergat de Colònia no volien un aliat de França i van preferir un altre Wittelsbach, a Colònia, Josep Climent de Baviera, que six anys més tard, després de l'interregne de Joan Lluís d'Elderen (1688-1694) a Lieja, també va obtenir la seu del principat de Lieja.

## Vegeu també

Llista dels bisbes de Tongeren, Maastricht i Lieja

## Referències

* ↑ «Miyin-Hinri d’ Bavire». Dictionaire Français Walloin. [Consulta: 5 gener 2025].
* 1 2 Le Roy, Alphonse. «Maximilien-Henri de Bavière». A: Biographie Nationale (facsímil gratuït en línia). tom XIV. Brussel·les: Académie royale des sciences, des lettres et des beaux-arts de Belgique, p. 170-178.
* ↑ Christ, Günther. «Maximilian Heinrich, Herzog von Bayern». A: Neue Deutsche Biographie (en alemany). tom 16. Berlín: Duncker & Humblot, 1990, p. 496–500. ISBN 3-428-00197-4.
# La Flèche

La Flèche és un municipi francès, situat al departament de Sarthe i a la regió de País del Loira.

## Personatges il·lustres

* Paul d'Estournelles de Constant (1852-1924) diplomàtic, polític, Premi Nobel de la Pau de 1909.
# Francisco Javier de Quinto y Cortés

Francisco Javier de Quinto y Cortès, I Comte de Quinto, (Casp, 2 de maig 1810 - París, 1860), fou un polític espanyol. Es va casar amb Elisa Rodas Rolando amb qui va tenir diversos fills. Des de la seva prestigiosa posició de cap de la Casa de la Reina Maria Cristina de Borbó va disposar d'una envejable situació social de gran influència i amistats en la Cort i al congrés.
Va ser amic entre altres del seu paisà Miguel Agustín Príncipe i des de l'adolescència de l'escultor saragossà d'origen humil Ponciano Ponzano en l'autobiografia agraeix la seva carrera a Francisco Javier per l'ajuda i l'empara rebuda.
Col·laborador de la Universitat de Saragossa, advocat i doctor en Dret, Cap de Secció de la Secretaria de Governació, Corregidor de Madrid, Director General de Correus, Diputat a Corts de 1837 a 1844 per Saragossa, Senador del Regne (1859), Degà de la Comissió Central de Monuments, Cap de la Casa de la Reina Maria Cristina de Borbó, Ministre Honorari del Suprem Consell de Guerra i Marina, Gran Creu d'Isabel la Catòlica (1844), Acadèmic de nombre de la Reial Acadèmia Espanyola de la Llengua, i de la Reial Acadèmia de Belles Arts de Sant Ferran.

## Referències

* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Fitxa del Senat
* ↑ Biografia a alcalavirtual.es
* ↑ Real Academia de la Historia. Boletin de la Real Academia de la Historia, 1978, p.332-333.
# Marcia Reale

La Marcia Reale o Marcia Reale d'Ordinanza, precedida per la Fanfara Reale, va ser, primer l'himne del Regne de Sardenya i del Regne d'Itàlia entre 1861 i 1946, pel que va representar l'himne nacional italià fins a l'adveniment de la República italiana. Va ser compost el 1831 per Giuseppe Gabetti en nom de Carles Albert I de Sardenya, com himne de la Casa de Savoia.

## Text no oficial en italià
### Fanfara Reale

Evviva il Re! Evviva il Re! Evviva il Re! Chinate, oh reggimenti, le Bandiere al nostro Re la gloria e la fortuna dell'Italia con Lui è. Chinate, oh reggimenti, le Bandiere al nostro Re bei fanti di Savoia gridate Evviva il Re!

### Marcia Reale

Viva il Re! Viva il Re! Viva il Re! Le trombe liete squillano Viva il Re! Viva il Re! Viva il Re! Con esse i canti echeggiano rullano i tamburi e le trombe squillano, squillano cantici di gloria eleviamo con gioia e fervor Tutta l'Italia spera in te l'Italia crede in te segnal di nostra stirpe e libertà, e libertà!
Viva il Re! Viva il Re! Viva il Re! Le trombe liete squillano Viva il Re! Viva il Re! Viva il Re! Con esse i canti echeggiano rullano i tamburi e le trombe squillano, squillano cantici di gloria eleviamo con gioia e fervor Tutta l'Italia spera in te l'Italia crede in te segnal di nostra stirpe e libertà, e libertà!
Quando i nemici agognino i nostri campi floridi dove gli eroi pugnarono nella trascorsa età. Finché duri l'amor di Patria fervido finché regni la nostra civiltà.
L'Alpe d'Italia libera del bel parlare angelico piede d'odiato barbaro giammai calpesterà finché duri l'amor di Patria fervido finché regni la nostra civiltà.
Come falange unanime i figli della Patria si copriran di gloria gridando viva il Re. Viva il Re.

## Vegeu també

* Il Canto degli Italiani, actual Himne Nacional d'Itàlia en ús des de 1947.
* Giovinezza, l'himne oficial del Partit Nacional Feixista, del règim i de l'exèrcit. També va ser l'himne oficiós d'Itàlia entre 1924 i 1943.

## Referències

* ↑ Ridolfi, 2003, p. 147.
* ↑ Grondona, 1999, p. 51.

## Bibliografia

* Grondona, M. Lezioni di musica: una introduzione alla storia della musica (en italià). Roma: Armando editore, 1999.
* Ridolfi, M. «Almanacco della Repubblica. Storia d'Italia attraverso le tradizioni, le istituzioni e le simbologie repubblicane». A: S. Pivato Il canto degli italiani. L'Inno di Mameli, gli inni politici e la canzone popolare (en italià). Milano: Bruno Mondadori, 2003. ISBN 9788842494997.
# Francisco Javier de Ulloa y Remírez de Laredo

Francisco Javier de Ulloa y Remírez de Laredo (Isla de León, avui San Fernando (Cadis), 17 d'agost de 1777 – Madrid, 1855) va ser un militar i polític espanyol, ministre durant la minoria d'Isabel II d'Espanya.

## Biografia

Era fill del marí Antonio de Ulloa i de la dama Francisca Remírez de Laredo y Encalada, filla del I comte de San Javier i Casa Laredo. En 1787 ingressà com a guardiamarina i ingressà a l'Orde de Sant Joan de Jerusalem. El 1790 ascendí a alferes de fragata i el 1793 va participar en el desembarcament de Toló. El 1794 ascendí a alferes de navili el 1797 va prendre part en el combat del cap de São Vicente i en la defensa de Cadis sota les ordres de Mazarredo. En 1802 ascendí a tinent de fragata i en 1805 va combatre en la batalla de Trafalgar a bord del Príncipe de Asturias amb Federico Gravina. Va combatre a la guerra del francès i durant les guerres d'independència hispanoamericanes participà en l'atac a Buenos Aires i Montevideo. El 1811 fou ascendit a capità de fragata, el 1822 a capità de navili i el 1825 a brigadier. En 1827 fou nomenat vocal de la Junta de l'Armada i d'octubre de 1832 a desembre de 1833 fou ministre de Marina, durant la darrera etapa del regnat de Ferran VII d'Espanya.
A la mort del rei fou nomenat comandant del Departament de Cadis i fou elegit diputat per Cadis a les Corts de 1834. En 1837 va acceptar ser ministre de Marina sota el govern d'Eusebio de Bardaxí y de Azara. En 1839 fou ascendit a tinent general i el 1843 fou governador interí de Cuba. En 1848 va ser nomenat director general interí de l'Armada. En 1852 va ser promogut a capità general de l'Armada.

## Referències

* ↑ Francisco Javier de Ulloa a todoavante.es
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats
* ↑ Francisco Javier de Ulloa a xtec.es
# Josep Fabre (advocat)

Josep Fabre (Perpinyà, 1744 - París, 19 de juny del 1794) va ser un advocat nord-català que intervingué a la Revolució Francesa i que morí guillotinat.
Pierre Joseph Fabre exercia l'advocacia a Perpinyà quan, l'1 de juny del 1790, va ser nomenat secretari del Directori departamental dels Pirineus Orientals. Col·laborà amb Francesc Xavier de Llucià en l'arrest de perpinyanesos que foren traslladats a Orleans, el 1791, i posteriorment executats a París, el 9 de setembre del 1792. A l'any següent participà en l'empresonament a Montpeller de 32 ciutadans de la capital del Rosselló, que no foren alliberats fins a l'any següent.
Era vice-procurador general síndic del departament dels Pirineus Orientals quan va ser agafat pres (1794) juntament amb Francesc Xavier Llucià, el president del Departament Etienne Sérane i Bonaventura Vaquer, alcalde de Perpinyà, que n'era el comissari departamental: foren portats a París i, mentre en Llucià hi morí de malaltia o suïcidat (segons versions), la resta van ser empresonats en espera de judici. Als Arxius Nacionals es conserva una carta que li hauria enviat la seva dona Marie mentre Fabre era a la presó de Sainte-Pélagie (París), el 12 de juny. Sérane, Fabre i Vaquer van ser jutjats el 19 de juny del 1794 (1 Messidor an II) amb l'argument que havien sigut "enviats pel representant del poble davant l'exèrcit dels Pirineus Orientals" acusant-los de ser "agents de Birotteau" (associant-los així a un polític que havia estat guillotinat per traïdor l'octubre anterior). Condemnats a mort per conspiració, foren ràpidament executats. Fabre tenia 50 anys.

## Notes

* ↑ Etienne Sérane era nebot d'un jesuïta mort en olor de santedat, Jean Sérane (Perpinyà, 1712 - Tolosa, 1784). Va ser advocat del Consell Sobirà del Rosselló fins que al 1789 adoptà els principis de la Revolució Francesa i fou nomenat president del departament dels Pirineus Orientals. Com Fabre, va ser guillotinat el 19 de juny del 1794. La seva única filla, Thérèse, es casà amb Joseph de Lazerme, un riquíssim propietari, futur diputat el 1827 (Capeille Dictionnaire... (1910) p. 573)

## Referències

* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 200. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* ↑ «Josep Fabre (advocat)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Prudhomme, Louis Marie. Histoire générale et impartiale des erreurs, des fautes et des crimes commis pendant la Révolution Française vol. I. París: Prudhomme, 1796, p. 352.
* ↑ Habib, Danis (inventari analític). Dossiers du Tribunal Révolutionnaire (1793 - an III) Papiers de l'Accusateur public Fouquier-Tinville. París: Centre historiques des Archives Nationales, 2000, p. 81.
* ↑ «Expedient W 390 (Tribunal revolucionari) de la sèrie Jurisdiccions Extraordinàries dels Arxius Nacionals arncesos» (en francès). [Consulta: 1r octubre 2014].
# Coricancha

El Temple del Sol o Coricancha, literalment, en quítxua: «Recinte de l'or», representava el lloc més sagrat de l'imperi dels Inques.
Aixecat al centre de la capital de l'imperi Inca, Cusco, aquest edifici, del qual en subsisteixen importants vestigis, que han estat recentment posats en valor, era el teatre de les cerimònies importants dels sobirans inques: matrimonis, consagracions, o funerals. Allà és on es conservaven les seves mòmies, assegudes sobre trons d'or.
Va ser el temple més vast i el més ricament ornamentat de la seva època: els seus grans murs de pedra mesuraven 140 m de longitud per 135 m d'ample. Els cronistes espanyols han descrit abundantment les seves riqueses fabuloses, abans que no van ser foses o escampades: el perímetre del temple, els murs pintats de blau, era adornat d'una enorme cornisa d'or, els altars, les portes, les estàtues, estaven decorades amb taules d'or i argent, de vegades amb incrustacions de pedres precioses que, de dia i de nit, reflectien la llum solar o bé la de les torxes.
La porta principal, adornada de motius d'or i d'argent, s'obria sobre un gran santuari. Sobre l'altar, hi brillava un gran disc d'or, que representava el Sol. Era col·locat de tal manera que els raigs del sol ixent el colpien i el feien resplendir.
A l'arribada dels conquistadors espanyols, va ser arrasat i saquejat a fons. Les plaques d'or que cobrien els murs van ser arrencades i les mòmies dels antics Inques profanades. No van quedar dempeus més que els fonaments que, poc després, van servir en la construcció de l'església i del convent de Santo Domingo.

## Enllaços externs

* Corincancha Arxivat 2010-04-07 a Wayback Machine.
# Torre de caiguda (atracció)

Una torre de caiguda és un tipus d'atracció que incorpora una estructura o torre central. Les torres de caiguda varien en alçada, capacitat de passatgers, tipus d'ascensor i tipus de fre. Molts són fets a mida, tot i que hi ha alguns dissenys produïts en massa. S'experimenta inicialment una sensació d'ingravidesa a través de la caiguda lliure, seguida d'una ràpida desacceleració, després de la qual un sistema de fre magnètic atura el viatge. En general, tota l'experiència dura menys d'un minut.

## Torres de caiguda dels països catalans

| Classificació | Nom | Parc | Localització | Altura (m) | Velocitat (km/h) | Constructor | Tipus | Inauguració |
| 1 | Hurakan Condor | PortAventura Park | Salou, Tarragonès, Catalunya | 100 | 115 | Intamin AG | Caiguda lliure | 2005 |
| 2 | El vol del fènix | Terra Mítica | Benidorm, Marina Baixa, País Valencià | 56 | 80 | Intamin AG | Caiguda lliure | 2000 |
| 3 | Thrill Towers | Ferrari Land | Salou, Tarragonès, Catalunya | 55 | 55 | S&S Wordwide | Caiguda controlada | 2017 |
| 4 | Merlí | Tibidabo | Barcelona, Barcelonès, Catalunya | 52 | 80 | Funtime | Caiguda lliure | 2024 |
| 5 | Lanzadera | Magic Land Park | Orpesa, Plana Alta, País Valencià | 37 | ??? | ??? | Caiguda controlada | ??? |

## Torres de caiguda més altes del món

| Classificació | Nom | Parc | Localització | Altura (m) | Velocitat (km/h) | Constructor | Tipus |
| 1 | Zumanjaro: Drop of Doom | Six Flags Great Adventure | Jackson Township, New Jersey, Estats Units | 139 | 140 | Intamin AG | Caiguda lliure | 2014 |
| 2 | Lex Luthor: Drop of Doom | Six Flags Magic Mountain | Valencia (Califòrnia), Estats Units | 126 | 137 | Intamin AG | Caiguda lliure | 2012 |
| 3 | The Giant Drop | Dreamworld | Coomera, Queensland, Estats Units | 120 | 135 | Intamin AG | Caiguda lliure | 1998 |
| 4 | Highlander | Hansa-Park | Sierksdorf, Schleswig-Holstein, Alemania | 120 | 120 | Funtime | Caiguda lliure | 2019 |
| 5 | La Venganza del Enigma | Parque Warner Madrid | Madrid, Comunitat de Madrid, Espanya | 115 | 80 | S&S Worldwide | Caiguda controlada | 2002 |
# Corts de Barcelona (1519-1520)

Les Corts de Barcelona de 1519-1520 van ser presidides pel rei Carles I. Era President de la Generalitat Bernat de Corbera.
La convocatòria va ser polèmica, ja que el rei -acabat d'accedir al tron- volia començar les Corts i, posteriorment, jurar les constitucions. Els braços s'hi van negar i el 16 d'abril de 1519 acorden fer un nou jurament com a rei co-regent amb la seva mare Joana I de Castella, jurar les constitucions i convocar les Corts novament per al 12 de maig de 1519.
L'11 d'agost de 1519 s'inspeccionà la comptabilitat de la Generalitat i es detectaren irregularitats pel que fa als deutes dels oficials amb la institució, ni es complia el reglament aprovat a les Corts de Montsó (1512).
Es varen aprovar trenta-quatre constitucions, la majoria relatives a legislació jurídica i de funcionament de les institucions de justícia, i dinou capítols de cort que versaven sobre una exempció d'impostos per a Nàpols; es va reiterà el lliure comerç amb Orà, Algèria i altres estats en mans dels turcs; algunes mesures proteccionistes com la prohibició de treure bestiar de Catalunya, Rosselló i Cerdanya o que només els vassalls de la corona podien noliejar vaixells amb sal, espart, llana i blat; un seguit de canvis interns a la Generalitat per tal de tenir més control econòmic, entre els quals destaquen l'obligatorietat d'assistir a la seva oficina tots els dies laborables i que els oïdors tenien l'obligació d'auditar tots els comptes i demanar comptes als diputats sortints, durant el primer any de cada nou trienni.
Les Corts es clogueren el 23 de gener de 1520.

## Referències

* ↑ Amalio Marichalar de Montesa (marqués.), Cayetano Manrique. Imprenta nacional. Historia de la legislación y recitaciones del derecho civil de España, Volum 7 (en castellà), 1863. , pàg.129

## Bibliografia

* Història de la Generalitat de Catalunya i els seus Presidents. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2003. Vol. 2. ISBN 84-412-0885-9
* Les primeres Corts de Carles I. Universitat de les Illes Balears Arxivat 2009-02-05 a Wayback Machine.
# Vassílievka (Lazó)

Vassílievka - Васильевка (rus) - és un poble del krai de Khabàrovsk, a Rússia, que el 2012 tenia 97 habitants. Pertany al districte rural de Lazó.

## Referències

* ↑ Закон Хабаровского края от 14.03.2005 № 264 «Об административных центрах сельских поселений и муниципальных районов Хабаровского края»
# Gregorio Pagani

Gregorio Pagani (Florència, 14 de juliol de 1559 - Florència, 1605), pintor italià actiu durant l'apogeu del manierisme tardà.

## Biografia

Fill del també pintor Francesco Pagani, va començar el seu aprenentatge amb Maso da San Friano, per a després passar al taller de Santi di Tito, de qui va ser alumne i posteriorment ajudant. El seu primer treball com a artista independent la pintura al fresc del claustre de Santa Maria Novella, reflecteix clarament la seva vinculació a l'estil academicista del mestre.
Tanmateix, a propòsit d'un viatge a Arezzo amb el seu amic el també pintor Ludovico Cigoli -segons refereix Filippo Baldinucci-, Pagani va descobrir les excel·lències de l'art emilià liderat per Federico Barocci. A partir d'aleshores va modelar el seu estil segons els patrons dels nous coneixements adquirits. La combinació dels recursos descriptius apresos de Santi amb efectes de caràcter dramàtic fan de Pagani un dels precursors de l'incipient estil del barroc.
Pagani va desenvolupar un estil més naturalista i va poder exercir una certa influència sobre l'art espanyol contemporani, gràcies a la seva amistat amb Bartolomeo Carducci. Les seves figures sempre gaudeixen d'una acurada composició, amb varietat d'actituds que els concedeix un dinamisme i una vivesa superiors a les de la majoria dels seus contemporanis, encara ancorats en les regles del manierisme, ja en franca decadència. Entre els seus alumnes va destacar sobretot, Cristofano Allori.

## Obres destacades

* Conferma della Regola di San Domenico
* Incontro tra San Domenico e San Francesco
* Ricerca della Vera Croce
* Crocifissione e Santi
* San Lorenzo
* Adorazione dei Magi
* Discesa dello Spirito Santo
* Vergine con Bambino e SS Michele Arcangelo e Benedetto
* Madonna con Bambino tra i Santi Francesco d'Assisi, Giovanni battista, Margherita e Gregorio Magno, Museu de l'Hermitage, Sant Petersburg

## Referències

* ↑ Pilkington, p. 378.

## Bibliografia

* Sydney Joseph Freedberg (1978). Pintura en Italia, 1500-1600. Editorial Cátedra, Madrid. ISBN 84-376-0153-3 (castellà)
* The Grove Dictionary of Art, MacMillan Publishers (2000) (anglès)
* Pilkington, Matthew. A Dictionary of Painters: from the revival of the art to the present period (en anglès). Biblioteca Estatal de Bavierra, 1805. digitalitzat el 17 de febrer de 2010.

## Enllaços externs

* Gregorio Pagani a Artcyclopedia
# Cos d'Exèrcit de Madrid

El Cos d'Exèrcit de Madrid va ser una formació militar pertanyent a l'Exèrcit Popular de la República que va lluitar durant la Guerra Civil Espanyola. Situat en el Front de Madrid, va tenir una curta existència.

## Historial

La unitat va ser creada el 31 de desembre de 1936, a partir de les forces republicanes desplegades en el front de Madrid.
El Cos d'Exèrcit va quedar compost per les divisions 4a (Modesto), 5a (Perea) 6a (Galán), 7a (Prada) i 8a (Cuevas). En la reserva es trobava les brigades internacionals XI i XII, així com les brigades mixtes «A», «B», «C», «D» i «E». Sota la seva jurisdicció també es trobaven forces especials: batallons antigàs, unitats d'enginyers, unitats de fortificació, batallons motoritzats de metralladores, una brigada ferroviària, etc.
En la primavera de 1937 la formació va ser reorganitzada, creant-se en el seu lloc diversos cossos d'exèrcit.

## Comandaments
### Comandant

* general de brigada José Miaja Menant;

### Cap d'Estat Major

* tinent coronel Vicent Rojo Lluch;

## Referències

* ↑ Alpert, 2013, p. 77.
* 1 2 Gabriel, 2011, p. 326.
* ↑ Gabriel, 2011, p. 326-327.
* ↑ Gabriel, 2011, p. 327.
* ↑ Suero Roca, 1981, p. 247.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. The Republican Army in the Spanish Civil War, 1936-1939. Cambridge University Press, 2013.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Gabriel, Pere. Historia de la UGT IV. Un sindicalismo en guerra (1936-1939). Siglo XXI de España Editores, 2011.
* Suero Roca, M.ª Teresa. Militares republicanos de la Guerra de España. Barcelona: Ediciones Península Ibérica, 1981. ISBN 84-297-1706-4.
# Francisco Martínez Bertomeu

Francisco Martínez Bertomeu (Altea, 21 de juny 1844 - València, 1930) fou un advocat i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la restauració borbònica.

## Biografia

Era fill d'un notari i esdevingué membre de la noblesa per matrimoni amb Petra Lozano Sever. Es llicencià en dret a la Universitat de València i en 1873 aconseguí el càrrec de notari. Membre del Partit Liberal Fusionista, fou elegit diputat de la Diputació de València per Callosa d'en Sarrià el 1875 i 1877 i per Sagunt-Llíria de 1898 a 1903. També fou alcalde d'Altea en 1874 i de València de 1897 a 1899. A les eleccions generals espanyoles de 1901 fou elegit diputat pel districte de Llíria. Era en possessió de la gran creu de l'Orde d'Isabel la Catòlica.

## Enllaços externs

* Javier Paniagua Fuentes y J.A. Piqueras. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p.348. ISBN 9788495484802.
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Francisco Sáchez Bertomeu per Ramón Lloréns Barber.