# Cyr Amanrich

Cyr Amanrich (Pià (Rosselló), segle xvii - Perpinyà, 1728) va ser un metge rossellonès.

## Biografia

Estudià filosofia i medicina. L'11 de desembre del 1675 obtingué el títol de Batxiller en filosofia i el 13 de febrer del 1676 es doctorà en medicina a la universitat perpinyanenca. Exercí la medicina a Perpinyà amb gran distinció. Vora el 1700 s'incorporà al claustre de professors de la universitat, encara que el 1708 traspassà la càtedra de medicina al seu fill Jacques; tot i això, va ser degà de la facultat el 1710. Es jubilà el 1720 però, reclamat pels habitants de Perpinyà, tornà a la capital del Rosselló per a exercir-hi fins a la mort (1728). D'ell s'esmenta l'anècdota que, en emmalaltir el bisbe de Perpinyà (1680-1695) Louis Habert de Montmort, hom cridà a atendre'l el canceller de la universitat de Montpeller, Michel Chicoyneau; i que, després de consultar amb Amanrich s'acomiadà del pacient tot dient:
| « | Vous n'avez plus besoin de moi; j'ai trouvé mon maître | » |
| — Capeille Dictionnaire... |||
Amanrich va ser autor de diversos textos mèdics. Tingué quatre fills: en Jacques -professor a la universitat, mort el 1723-, en Cyr i en Thomas -dominic-; i una filla, Victoire Amanrich, que esposà el també metge Josep Carrera, professor i futur rector de la universitat de Perpinyà, mort el 1737, i amb qui tingué cinc fills.
A Perpinyà hi ha un carrer dedicat a Cyr Amanrich.

## Obres

* Medicus in conspectu magnatum extollendus. Perpiniani: s.n., 1702. Discurs d'obertura del curs de 1701
* Programma de insania circulationis et circulatorum. Perpiniani: s.n., 1705.
* Amanrich, Cyr (president); Amanrich, Jacques; Carrère, Joseph. Disquisitiones de universa medicina. Perpiniani: s.n., 1706. Dissertació acadèmica

## Notes

* ↑ Vos no em necessiteu ja; he trobat mon mestre
* ↑ Cyr Amanrich (Perpinyà, segle XVII-Perpinyà, 17 d'octubre del 1768) va ser fill de Cyr Amanrich. Mestre en Arts per la universitat de Montpeller el 26 d'abril del 1706, el 8 de juliol del 1709 es doctorà a la universitat de Tolosa en medicina. A l'any següent esdevingué professor agregat de la Facultat de Medecina de Perpinyà, càrrec que encara retenia el 1765. Fou conegut al Rosselló pels seus atacs contra la teoria circulatòria de la sang.
* ↑ Thomas Amanrich (segle XVII-1747) entrà a l'Orde dels Predicadors i va ser professor de teologia (des del 1710 i durant 27 anys), d'arts (des del 1715), degà de teologia (1723) i rector (els anys 1728 i 1733), de la universitat de Perpinyà. Adquirí fama com a teòleg tant a la Catalunya del Nord com a la del Sud. El general de l'Orde li oferí una càtedra a Roma, que rebutjà
* ↑ Totes les referències a obres de Cyr Amanrich es basen en una única font contemporània; modernament, no consta que s'hagi localitzat cap exemplar de les obres que li són atribuïdes

## Referències

* 1 2 Carrère, Joseph-François. Bibliotheque littéraire historique et critique de la médicine ancienne et moderne. vol. II. París: Ruault, librairie, 1776, p. 361-362.
* 1 2 Izarn, Pierre «La Faculté de Médecine de Perpignan au XVIIIe siècle». Histoire des sciences médicales, tome XXVI, nº 1, 1992, pàg. 46 i 52.
* 1 2 Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 13. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* ↑ Leclerc, Daniel (autor del text); Thillaye, Auguste-J.; Bayle, Antoine-Laurent-Jessé (editors científics). Biographie médicale par ordre chronologique. París: A. Delahays, 1855, p. 197.
* ↑ Eloy, Nicolas-François-Joseph. Dictionnaire historique de la médecine ancienne et moderne, ou Mémoires disposés en ordre alphabétique pour servir a l'histoire de cette science et a celle des medecins, anatomistes, botanistes, chirurgiens et chymistes de toutes nations. Mons: H. Hoyois, imprimeur-librairie, 1778, p. 106.