OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Gafaüt

Gafaüt és un raval del poble de Vinalesa (l'Horta Nord) situat a la banda del terme limítrof amb Alfara del Patriarca, a l'altra banda de la séquia de Montcada. Actualment forma un únic nucli urbà amb "el poble" o tradicional nucli principal de Vinalesa. En 1994 tenia uns 700 habitants.
Este barri o raval ha estat històricament vinculat a la Fàbrica de la Seda, i a les persones que allí treballaven, pel que el seu veïnat ha estat d'origen húmil. Les múltiples rajoleries de les rodalies i l'agricultura han estat tradicionalment les principals activitats econòmiques de Gafaüt i Vinalesa.
A més de la Fàbrica de la Seda, a Gafaüt també es pot trobar l'Ermita de Santa Bàrbara (segle xviii), un edifici d'aire senzill al centre de la plaça central del raval.

## Referències

* 1 2 3 «Gafaüt». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Alexandre II (estàtua a Helsinki)

L'estàtua d'Alexandre II a Hèlsinki, (en finès Aleksanteri II) és una estàtua monumental situada a la Plaça del Senat (Senaatintori) de Helsinki, Finlàndia.

## Història

Va ser un encàrrec dels Estaments, dissenyat per Johannes Takanen i Walter Runeberg, i es va estrenar el 1894. L'estrena va ser una gran manifestació patriòtica a la memòria del tsar Alexandre II de Rússia, l'Emancipador, que havia estat determinant en la constitució de l'estat finlandès. Durant el període de russificació que va començar amb el seu nét Nicolau II de Rússia, l'estàtua era el lloc de trobada de les manifestacions anti-russes.
Hi ha pocs monuments a Alexandre II. L'altre més destacat és el que hi ha a Sofia, la capital de Bulgària de l'autor Mark Antokolsky. També n'hi ha una a Kíiv, a Ucraïna.

## Descripció

La figura principal representa el Gran Duc de Finlàndia Alexandre II de Rússia, en uniforme d'oficial del Batalló de Tiradors dels Guàrdies de Finlàndia, adreçant-se a la Dieta de Finlàndia de 1863 a Porvoo. El monument inclou quatre altres figures al·legòriques de quatre virtuts amb lemes en llatí: Llei (Lex), Treball (Labor), Pau (Pax) i Llum (Lux).
Cada un dels costats del monument està carregat de simbolisme, a saber:
* Al costat sud, mirant al mar com la figura principal, hi ha la figura de la Llei, armada amb espasa i escut i coberta amb una pell de lleó, i acompanyada d'un lleó.
* Al costat oest, encarat a la Universitat de Helsinki, hi ha dues figures de pagesos que representen el Treball, ella amb una falç i una garba de blat, i ell amb una destral.
* Al costat nord, encarat a la Catedral Luterana de Helsinki, hi ha la figura de la Pau, amb una panotxa a la mà i carregada d'hortalisses, i amb un colom als peus.
* Al costat est, encarat al Palau del Govern (actual oficina del Primer Ministre), hi ha dues figures que representen la Llum, una deessa amb un espectroscopi que representa la ciència, i un querubí amb una lira que representa les arts.
La inscripció "1863" al pedestal és l'any del restabliment de la Dieta de Finlàndia. Al pedestal hi ha clavats els escuts d'armes de les 10 regions històriques de Finlàndia, amb la seva orientació geogràfica aproximada, a saber:
* Al sud sota Lex: el vaixell de Uusimaa, el linx de Tavàstia.
* A l'oest sota Labor: l'ós armat i coronat de Satakunta, el casc i banderes de Finlàndia Pròpia, el cérvol de les Åland.
* Al nord sota Pax: el gegant amb la porra de Lapònia, els sis erminis d'Ostrobòtnia.
* A l'est sota Lux: el castell de Kexholm o Käkisalmi (actual Priozersk a Rússia), l'arc i fletxa de Savònia, els dos braços armats de Carèlia.
La figura de la Llei amb el lleó s'ha interpretat mantes vegades com la personificació de Finlàndia i el lleó de l'escut nacional. Al saló del Palau Presidencial hi ha una còpia en guix d'aquestes mateixes figures de la Llei amb el lleó.

## Referències

* 1 2 Aleksanteri II, art museum of the city of Helsinki. Accessed on 19 February 2011.
* ↑ Monument to Alexander II , BaikalNature.
# Saxo (pel·lícula)

Saxo és una pel·lícula francesa dirigida per Ariel Zeitoun i estrenada el 1988.

## Sinopsi

El director d'una discogràfica està a les portes de la fallida. Coneix dos músics, un saxofonista (Joe) i la seva germana (Puppet), cantant i guitarrista, que llançarà amb èxit. Però Puppet serà assassinada.

## Repartiment

* Gérard Lanvin : Sam Friedman
* Akosua Busia : Puppet
* Richard Brooks : Joe
* Laure Killing : Esther
* Roland Blanche : Raphaël Scorpio
* Clément Harari : Tonia
* Erick Desmarestz : Comissari Brami
* Thomas M. Pollard : El manager
* James Arch : Frank
* Arièle Zeïtoun : Corinne
* Jany Holt : Meicha
* Bernard Farcy : Moska
* Guillaume Locussol : Un infant

## Estrena

La pel·lícula va aconseguir vendre 125.363 entrades a 37 sales en 8 setmanes d'exclusivitat a París.

## Notes i referències

* ↑ Saxo a unifrance.org
* ↑ «Saxo - Fiche Film - La Cinémathèque française». bifi.fr..

## Enllaços externs

* Everybody's Guilty, de la banda sonora de Saxo a YouTube
# Marion Vernoux

Marion Vernoux (Montreuil, 29 de juny de 1966) és una directora de cinema , guionista i lletrista francesa.

## Biografia

Marion Vernoux és l'única filla d'un director de càsting i una decoradora. Com a resultat, es va trobar immersa en el món del cinema des de la infància, ja fos als estudis de Boulogne a Boulogne-Billancourt o en contacte amb actors i directors, com Bernard Blier, Henri Verneuil, Roman Polanski o fins i tot Patrice Chéreau.
Després d'obtenir el seu baxillerat, es va convertir en ajudant de producció i guionista per a Pacific Palisades de Bernard Schmitt, una pel·lícula inspirada en una època com a cambrera als Estats Units. També és coautora, amb Florent Pagny, de la cançó N'importe quoi que interpreta aquest últim.
El 1991, va fer la seva primera producció, Pierre qui Roule, una pel·lícula de televisió per al canal de televisió Arte. Tres anys després, el seu primer llargmetratge, Personne ne m'aime, protagonitzat sobretot per Bernadette Lafont, Bulle Ogier i Jean-Pierre Léaud. La seva pel·lícula de 1999 Rien à faire va ser presentada a la competició principal al 56a Mostra Internacional de Cinema de Venècia, guanyant la Medalla d'Or del President del Senat italià.
És membre del col·lectiu 50/50 que té com a objectiu promoure la igualtat de dones i homes i la diversitat en el cinema i l'audiovisual.

### Vida privada

Va ser la dona del director Jacques Audiard, conegut l'any 1988, amb qui va tenir tres fills.

## Filmografia
### Director i guionista
#### Televisió

* 1991 : Pierre qui roule
* 1996 : Ded@ns, segment de L'@mour est à réinventer, dix histoires d'amours au temps du sida
* 2000 : Drugstore, segment de Scénarios sur la drogue
* 2008 : Rien dans les poches
* 2021 : Comme des reines

#### Cinema

* 1994 : Personne ne m'aime
* 1996 : Love, etc.
* 1999 : Rien à faire
* 2001 : Reines d'un jour
* 2004 : À boire
* 2013 : Les Beaux Jours
* 2015 : Et ta sœur
* 2018 : Bonhomme

### Només guionista

* 1990 : Pacific Palisades, de Bernard Schmitt
* 1998 : La voie est libre, de Stéphane Clavier
* 1999 : Vénus Beauté (Institut), de Tonie Marshall
* 2003 : Jusqu'au bout de la route, de Jérôme Boivin (TV)

### Actriu

* 1996 : Je n'en ferai pas un drame de Dodine Herry
* 2016 : Grave de Julia Ducournau : l'infermera
* 2019 : Le Grand Bazar de Baya Kasmi : consellera RH

## Teatre

* 2013 : Les Bulles, adaptada d'una novel·la de Claire Castillon, Théâtre Marigny: mise en scène

## Membre de jurat de festival

* 2019 : Festival Paris courts devant
* 2021 : Festival del Cinema Rus a Honfleur

## Publicació

* Mobile home (novel·la), Éditions de l'Olivier, 2017 ISBN 978-2-8236-1133-5, 220 p.

## Notes i referències

* 1 2 3 4 Sabrina Champenois «Marion Vernoux : tendre est l'envie». Libération..
* ↑ David Rooney (September 13, 1999). «Chinese best at Venice fest». Variety. Consulta: 3 November 2014.
* ↑ «Femmes dans le cinéma : "La parité n'est pas qu'un problème de nana !"». LExpress.fr, 18-05-2019.
* ↑ «Le collectif 5050». collectif5050.com. Arxivat de l'original el 2020-04-07. [Consulta: 7 juny 2024].
* ↑ Nathalie Simon. «Marion Vernoux, le bon air du XIXe». lefigaro.fr, 22-01-2013..
# Porta dels lilàs

Porta dels lilàs (títol original en francès: Porte des Lilas) és una pel·lícula de França dirigida per René Clair, estrenada el 1957. És l'únic film interpretat com a actor per Georges Brassens. Ha estat doblada al català

## Argument

En un barri popular de París viuen Juju, un jove ingenu, mandrós i bevedor, i el seu amic « l'Artista », que es guanya el menjar tocant la guitarra pels cafès. Un dia el perillós fugitiu Pierre Barbier, acorralat per la policia, s'amaga a casa de « l'Artista », que amenaçat per Barbier i empès per Juju, decideix ajudar-lo a aconseguir documents falsos i diners. Juju, enlluernat pel bandit que creu amic seu, deixa de beure, es lleva d'hora, cuida el seu aspecte... i s'enamora de Maria, la filla de l'amo del bar. Per una indiscreció de Juju, Maria sospita la veritat i tafaneja a casa de « l'Artista ». Barbier, descobert just quan ja té el passaport, decideix utilitzar-la per aconseguir diners. Maria, seduïda, buida la caixa del bar per fugir amb ell. Però Juju se n'adona i, intentant impedir-ho, acaba matant el seu heroi.

## Repartiment

* Pierre Brasseur: Juju
* Georges Brassens: L'artista, guitarrista i cantant
* Henri Vidal: Pierre Barbier
* Dany Carrel: Maria, la filla d'Alfonse
* Annette Poivre: Nénette, la germana de Juju
* Gabrielle Fontan: Sra. Sabatier, la mare de Juju i Nénette
* Raymond Bussières: Alphonse, L'amo del bistrot
* Amédée: Paulo, un habitual del bistrot
* Alain Bouvette: El company de Paulo
* Louis Bugette: El brigadier
* Gérard Buhr: Un inspector
* Albert Michel: El botiguer
* Paul Faivre: El marchant de radios
* Georges Bever: El farmacèutic
* Charles Bouillaud: Un agent
* Teddy Bilis: El secretari a la comissaria
* Jean Sylvain: Un agent
* Alice Tissot: La conserge
* Philippe Houy: Un noi
* Joël Monteilhet: Un noi
* Jean Rieuton: Un noi
* Michel Lucas: Un noi
* Christian Denhez: Un noi
* Michel Boillot: Un noi
* Lucienne Lacoste, les seves filles: Mireille,Marcelle,Michelle: figurants
* Edouard Francomme: Un habitual del bistrot
* Balpo: Un habitual del bistrot
* Jacky Blanchot: Un gendarme
* Jacques Bertrand: Un agent
* Sylvain Levignac: L'agent amb el gos
* Robert Mercier: Un habitual del bistrot
* Georges Demas: Un agent
* Jacques Marin: L'inspector
* Paul Préboist
* Georges Aminel
* Georgette Peyron
* Annie Gardel

## Nominacions

* 1958: Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa
* 1958: BAFTA a la millor pel·lícula
* 1958: BAFTA al millor actor per Pierre Brasseur

## Referències

* ↑ (francès) Fabricio Cardenas, Brassens actor, 29 octubre 2011
* ↑ esadir.cat. Porta dels lilàs. esadir.cat.
* ↑ «Porte des lilas». Ciné-Ressources, 2001. [Consulta: 24 agost 2015].
# Vivre pour vivre

Vivre pour vivre és una pel·lícula francesa dirigida per Claude Lelouch estrenada el 1967.

## Argument

Un periodista de televisió aprofita els seus viatges i investigacions perilloses per enganyar la dona que tanmateix estima.

## Repartiment

* Yves Montand: Robert Colomb
* Annie Girardot: Catherine Colomb
* Candice Bergen: Candice
* Michel Parbot: Michel Parbot (no surt als crèdits)
* Anouk Ferjac: Jacqueline
* Uta Taeger: Lucie
* Irène Tunc: Mireille
* Louis Lyonnet: cap dels mercenaris
* Jean Collomb: amo d'hotel
* Jacques Portet: amic de Candice
* Florence Schoeller: Florence (no surt als crèdits)
* Amidou: fotògraf
* Pierre Rosso i els seus acròbates.
* Léon Zitrone: ell mateix
* Maurice Seveno: ell mateix
* Anouk Aimée: Espectadora combat de boxa

## Premis i nominacions

* Premis:
** Gran Premi del Cinema Francès
** Globus d'Or a la millor pel·lícula estrangera 1967
* Nominació: Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa 1968

## Referències

* ↑ Vivre pour vivre a Internet Movie Database (anglès)
# Yamanouchi Kazutoyo

    En aquest nom japonès, el cognom és Yamanouchi.
Yamauchi Kazutoyo (山内一豊, Yamauchi Kazutoyo) (Província d'Owari (actual Prefectura d'Aichi, 1546 - de novembre de 1605), va ser un samurai del període Sengoku i començaments del període Edo de la història del Japó.
Kazutoyo va ser fill de Yamanouchi Moritoyo, va servir sota les ordres d'Oda Nobunaga entre 1565 i 1582, any en què Nobunaga va ser assassinat durant l'«incident de Honnōji». Va estar present durant la batalla d'Anegawa i la de Nagashino, per després convertir-se en vassall de Toyotomi Hideyoshi, pel que va ser recompensat amb un feu de 50.000 koku en el domini de Kakegawa. Durant la batalla de Sekigahara el 1600 va participar en el bàndol de Tokugawa Ieyasu, on va participar en el setge del Castell Gifu. Com a resultat li va ser concedit el feu de Tosa, on va construir el castell Kōchi.

## Referències

* Tabata Yasuko 田端泰子. Yamanouchi Kazutoyo to Chiyo: Sengoku bushi no kazokuzō 山內一豊と千代 : 戦国武士の家族像. Tokyo: Iwanami Shoten 岩波書店, 2005.
* Turnbull, Stephen (1998). The Samurai Sourcebook. Cassell & Co. ISBN 1-85409-523-4.*Tabata Yasuko 田端泰子. Yamanouchi Kazutoyo to Chiyo: Sengoku bushi no kazokuzō 山內一豊と千代 : 戦国武士の家族像. Tokyo: Iwanami Shoten 岩波書店, 2005.
* Turnbull, Stephen (1998). The Samurai Sourcebook. Cassell & Co. ISBN 1-85409-523-4.
# Carlos Jean

Carlos Jean (Ferrol, 1973) és un músic, productor musical, remesclador i cantant gallec d'origen haitià. El 2011 va entrar a formar part de l'equip de col·laboradors d'El hormiguero (Antena 3) amb una secció on mostra les possibilitats de les noves cançons en directe.

## Discografia
### Amb Najwajean

* No Blood (Subterfuge Records, 1998)
* Selection (Subterfuge Records, 2002)
* Till it breaks (EMI Music Spain, 2008)

#### Singles

* Like those roses (Subterfuge Records, 1998)
* Like those roses remixes (Subterfuge Records, 1998)
* I'm gonna be (500 miles) (Subterfuge Records, 1999)
* Garota de Ipanema (Subterfuge Records, 1998)
* Crime (EMI MUSIC, 2008) (Till it breaks,2008)

### En solitari

* Planet Jean (Subterfuge Records, 2000)
* Back to the Earth (EMI/Hispavox, 2002)
* Back to the Earth (vinilo) (EMI/Hispavox, 2003)
* Mr Miracle (EMI, 2006)

#### Singles

* Give me the 70's (Subterfuge Records, 2000)
* Mr Dabada
* Face to face
* Mira pa dentro
* La alianza
* Kung fu fighting
* Have a nice day
* Get Down
* Tiempo
* Lead the way(El Hormiguero 2011)

### Bandes sonores

* Asfalto (amb Mastretta) (Subterfuge Records, 2000)
* Una de zombies...!
* Guerreros (Subterfuge Records, 2002)
* Ausentes (2005)
* Centauro (2022)

## Col·laboracions

* Producció de la versió del tema Sevilla, de Miguel Bosé, interpretada per Rocío Jurado i Raphael.
* Tema Get down al videojoc FIFA 07.
* Remixs d'Alejandro Sanz: Quisiera ser, Cuando nadie me ve i Te lo agradezco, pero no.
* Col·laboració amb Bebe al seu disc Pa fuera telarañas (2004).
* Col·laboració amb Marta Sánchez al disc Lo mejor de Marta Sánchez i a Los mejores años de nuestra vida.
* Col·laboració amb Fangoria al tema Nada.
* Remix de la cançó Idiota del grup Nena Daconte, que utilitzaren en substitució del single original (2006).
* Producció del disc Una temporada en el infierno de Fangoria (1999).
* Producció del disc Naturaleza muerta de Fangoria (2001).
* Producció del disc Arquitectura efimera de Fangoria (2004).
* Producció dels discs Corazón congelado i Deseo de Pastora Soler.
* Producció de cinc temes al disc Papito de Miguel Bosé (2007).
* Producció del disc Miss Sanchez de Marta Sánchez (2007).
* Producció del disc 10 de Hombres G (2007).
* Producció dels discs La fuerza del destino i Faltan Lunas de Fey.
* Producció del disc Cal y arena de Merche (2007).
* Producció del disc "Fracciones de un Segundo" de Second (2009).
* Remix d'Estopa: Hemicraneal
* Producció del disc Desayuno Continental de Hombres G (2010).

## Referències

* ↑ «Santi Millán i Anna Simón fitxen per 'El hormiguero'». Ara, 29-08-2012 [Consulta: 29 agost 2012].
* ↑ «Este miércoles se estrena en Netflix, «Centauro» la nueva película de Daniel Calpasoro cuya banda sonora ha creado Carlos Jean. – CATACULTURAL» (en castellà). [Consulta: 14 juny 2022].

## Enllaços externs

* Web oficial
* Carlos Jean Arxivat 2010-04-29 a Wayback Machine. a Acid Jazz Hispano
* Biografia
* Lletres de les seves cançons
# Favaro Veneto

Favaro Veneto és una part urbana de la comuna (ciutat) de Venècia, a la província de Venècia, Vèneto, al nord-est d'Itàlia .
És el centre del municipi de Favaro Veneto (Municipalità di Favaro Veneto) que cobreix les ciutats de Ca'Noghera, Ca'Solaro, Campalto, Dese i Tessera .
Tot el municipi tenia 23.753 habitants l'any 2010.

## Referències

* ↑ Source: Comune di Venezia – aggiornamento popolazione al 31/08/2010 comune.venezia Arxivat 2011-04-15 a Wayback Machine..(en italià)
# Fluormacraeïta

La fluormacraeïta és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de la paulkerrita.

## Característiques

La fluormacraeïta és un fosfat de fórmula química (H₂O)K]Mn₂(Fe₂Ti)(PO₄)₄(OF)(H₂O)₁₀·4H₂O. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes de novembre de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «08.DH: Fosfats amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ < 1:1» juntament amb altres minerals com la leucofosfita, la calcioferrita o la montgomeryita, entre d'altres. Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a la col·lecció estatal de minerals de Baviera, a Múnic (Alemanya), amb el número de registre: MSM38573, i a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb el número de catàleg: 76422.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a l'escombrera de la mina Lindner, situada a la localitat de Plößberg, dins el districte de Tirschenreuth (Alt Palatinat, Baviera, Alemanya), sent aquest indret l'únic de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Fluormacraeite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r gener 2025].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 82». European Journal of Mineralogy, 36, 6, 09-12-2024, pàg. 1005–1010. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-1005-2024 [Consulta: 1r gener 2025].
* ↑ «Strunz-mindat (2025) Classification - With large and medium-sized cations, (OH, etc.):RO4 < 1:1». Mindat. [Consulta: 1r gener 2025].
# Amaya (pel·lícula)

Amaya és una pel·lícula letona-hongkonguesa de 2010, dirigida per Māris Martinsons i protagonitzada per Andrius Mamontovas, Kaori Momoi i Dexter Fletcher, entre d'altres.
Fou escollida per a representar a Letònia com millor pel·lícula de parla no anglesa als Premis Oscar 2010, però finalment no es classificà com una de les principals nominades.

## Argument

Hong Kong: una setmana en una de les ciutats més exòtiques i pintoresques del món. La pel·lícula segueix la vida de sis personatges que tots estan connectats d'una manera o altra. El dia dels canvis ve quan Amaya (Kaori Momoi) coneix a un anglès encantador, Paul (Andrius Mamontovas). La trobada fa canviar dramàticament la percepció de la identitat cultural i personal de la mateixa Amaya. Les seves vides canvien per a sempre, però una cosa es manté per a sempre: l'amor.

## Repartiment

* Kaori Momoi com a Amaya
* Andrius Mamontovas com a Paul
* Monie Tung com a Jasmine
* Kristīne Nevarauska com a Lori
* Lau Dan com a Tao
* Hui Shiu Hung com a Renshu
* Dexter Fletcher com a Home francès
* Laura Luīze Dzenīte com a Kitty
* Margaret Cheung com a Lang

## Referències

* ↑ «Martinsona filmu "Amaya" virza "Oskaram"» (en letó), 22-09-2010. [Consulta: 24 setembre 2010].
* ↑ «Latvia selects Martinsons' "Amaya" for Oscar consideration» (en anglès). Baltic-course.com. [Consulta: 4 octubre 2010].
* ↑ «9 Foreign Language Films Continue to Oscar Race» (en anglès). Oscars.org. [Consulta: 19 gener 2011].

## Enllaços externs

* Amaya - Lloc web oficial
# Rīgas sargi

Rīgas sargi ("Defensors de Riga") és una pel·lícula letona de 2007, dirigida per Aigars Grauba i protagonitzada per Elita Kļaviņa, Jānis Reinis i Artūrs Skrastiņš, entre d'altres. La pel·lícula representa la defensa letona de Riga durant la Guerra per la independència de 1919.
Ja en la seva cinquena setmana de projecció, va esdevenir la pel·lícula letona més vista produïda després del retorn d'independència l'any 1991. En aquell moment, ja l'havien vist més de 123.000 persones. Les escenes d'exterior del llargmetratge foren enregistrades a l'àrea de rodatge de Cinevilla, a la ciutat letona de Tukums, uns escenaris construïts especialment per a l'ocasió.

## Repartiment

* Jānis Reinis com a Mārtiņš
* Elita Kļaviņa com a Elza
* Ģirts Krūmiņš com a Pavel Bermondt
* Romualds Ancāns com a Rüdiger von der Goltz
* Indra Briķe com a comptessa
* Vilis Daudziņš com a Paulis
* Uldis Dumpis com a monjo
* Kestutis Jakstas com a Kārlis Ulmanis
* Andris Keišs com a Ernests Savickis
* Ģirts Ķesteris com a Arnolds
* Artūrs Skrastiņš com a Jēkabs
* Agris Māsēns com a Augusts Savickis

## Referències

* ↑ «Rīgas sargi» (en letó). Diena.lv, 12-03-2008.
* ↑ Tvnet.lv. "Rīgas sargi" - skatītākā Latvijas filma (en letó), 19 de desembre 2007.
# Luke Dimech

Luke Anthony Dimech (11 de gener de 1977) és un exfutbolista maltès de la dècada de 2000.
Fou 78 cops internacional amb la selecció maltesa.
Pel que fa a clubs, defensà els colors de clubs com Sliema Wanderers, Shamrock Rovers, Birkirkara, Mansfield Town, Chester City, Macclesfield Town Valletta F.C. o AEK Làrnaca.

## Referències

* ↑ «Luke Dimech at MaltaFootball.com». Arxivat de l'original el 2007-10-11. [Consulta: 30 setembre 2018].
* ↑ «Luke Dimech at MTFC.co.uk». Arxivat de l'original el 2008-05-12. [Consulta: 30 setembre 2018].
* ↑ Luke Dimech a National-Football-Teams.com (anglès)
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2003-02-17. [Consulta: 18 abril 2008].
* ↑ «Archived copy». Arxivat de l'original el 2003-02-17. [Consulta: 18 abril 2008].
* ↑ Mansfield sign duo
* ↑ Chester allow six players to exit
* ↑ Macclesfield bag defender Dimech
# Eduard Escalante Feo

Eduard Escalante Feo va ser un dramaturg valencià, qui va produir pràcticament tota la seva obra en valencià.
Fill d'Eduard Escalante Mateu, va seguir els seus passos tant en el seu ofici com en la temàtica de les seves obres, encara que abandonant la crítica social que apareixia en els sainets del seu pare, per a preferir els aspectes més costumistes. També va intentar consolidar una sarsuela valenciana. En aquest sentit, i amb la col·laboració musical del compositor Salvador Giner, va compondre peces com El Roder (1905) i Plors i alegries (1906), mentre que amb música de Vicente Peydró Les barraques (1899), La gent de tro (1898), De València a París i Viatge a l'Exposició (totes dues de 1901).
La revista musical, a València, va tenir la seva època daurada en les dècades de 1920 i 1930, i l'obra d'Escalante Feo va ser un dels seus precedents.

## Referències

* Gran Enciclopedia de la Comunidad Valenciana. Valencia: Editorial Prensa Valenciana, 2005. ISBN 8487502539.
* Gómez García, Manuel. Diccionario del teatro. Madrid: Ediciones AKAL, 1998. ISBN 8446008270.