OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Dinilawiïta

La dinilawiïta és un mineral de la classe dels òxids.

## Característiques

La dinilawiïta és un òxid de fórmula química [Pb₄OAl(OH)₆]₂(S₂O₃)₂·(S₂O₃)(H₂O)₅. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes d’octubre de l'any 2023, i va ser publicada a la revista internacional The Canadian Journal of Mineralogy and Petrology per Anthony R. Kampf et al. en el mes de desembre de 2024 amb el títol «New Minerals from the Redmond Mine, North Carolina, USA: VIII. Dinilawiite, a Thiosulfate Mineral with an Open Framework Structure». Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Les mostres que van servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troben conservades a les col·leccions mineralògiques del Museu d'Història Natural del Comtat de Los Angeles, a Los Angeles (Califòrnia) amb els números de catàleg: 76289, 76290, 76291 i 76292.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Redmond, una prospecció de plom situada al nord de l'extrem sud del llac Waterville, al comtat de Haywood (Carolina del Nord, Estats Units). Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Dinilawiite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 desembre 2023].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 76». European Journal of Mineralogy, 35, 6, 04-12-2023, pàg. 1073–1078. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-1073-2023 [Consulta: 14 desembre 2023].
* ↑ Kampf, Anthony R.; Smith, Jason B.; Hughes, John M.; Ma, Chi; Emproto, Christopher «New Minerals from the Redmond Mine, North Carolina, USA: VIII. Dinilawiite, a Thiosulfate Mineral with an Open Framework Structure». The Canadian Journal of Mineralogy and Petrology, 62, 6, 18-12-2024, pàg. 871–879. DOI: https://doi.org/10.3749/2400016 [Consulta: 31 desembre 2024].
* ↑ «Redmond Mine, Waterville Lake, Haywood County, North Carolina, USA». Mindat. [Consulta: 14 desembre 2023].
# Vessana

La vessana o vessana de rei és una unitat de superfície emprada en algunes de les comarques de Girona. que equival a 2.187,4 m² (900 canes quadrades). També existeix la vessana baronil, vessana de comte o vessana de senyor, que equival a 2.488,8 m² (1.024 canes quadrades). Pella i Forgas, que constata el seu ús a l'Empordà i a la Cerdanya (per bé que en aquesta última sota el nom de jornal), fa derivar la vessana comtal del iugerum de l'antiga Roma, que hauria derivat de la partició de l'ager pels colons i legionaris establerts a Hispània i, per tant, la privatització d'aquest territori, oposada al be comunal dels boscos i pastures. Així mateix Pella i Forgas apunta que la vessana seria la quantitat de terra que dos bous amb jou podien llaurar durant mig dia.

## Referències

* 1 2 «Vessana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Pella y Forgas, José. «cap. XXXI parte. I». A: Luis Tasso y Serra (impresor). Historia del Ampurdan (en castellà). Luis Tasso y Serra (impresor), 1883, p. 643. «Pella i Forgas esmenta a Freud, Grand dictionaire de la langue latine i Varró, De re rustica llibre I, capítol X.»
# Unitat lèxica

Una unitat lèxica és el component mínim que forma part del lèxic d'una llengua, els elements de vocabulari que una persona pot emmagatzemar. En la semàntica cognitiva es prefereix al concepte tradicional de mot, que és imprecís.
Existeixen diferents tipus d'unitats lèxiques. En primer lloc està la paraula en si, que és la unitat bàsica, com ara "casa". Amb aquest nom el parlant associa un significat concret, que pot evocar amb una imatge mental en ser un substantiu comú i concret. Aquest sentit bàsic pot enriquir-se amb connotacions personals i estar associar a altres termes en la categoria mental corresponent, com per exemple "llar".
Un segon tipus d'unitat és el morfema. El parlant emmagatzema "im-" (i les seves variants al·lomòrfiques amb el sentit de "contrari", de manera que entén que "impossible" és l'antònim de "possible" sense necessitat de retenir les dues paraules per separat, economitzant així espai mental i ajudant a conèixer el significat de noves paraules que continguin el mateix prefix. No sempre els morfemes són transparents per a un parlant, perquè és un concepte fortament depenent del domini del codi lingüístic i, per tant, pot haver-hi casos on un mateix morfema sigui concebut com a unitat lèxica per part de determinats parlants d'un idioma i no per d'altres que no l'identifiquen com a tal.
La col·locació ha de considerar-se una unitat lèxica malgrat estar formada per diversos mots, ja que sempre actuen com a bloc i amb un sentit unitari, com per exemple la locució adverbial "de bat a bat", que no es desfà mentalment en quatre paraules. De vegades fins i tot el sentit de la col·locació és diferent de la suma dels significats de les paraules que la formen, car ha adquirit un significat propi per l'ús o per metàfora. Molt proper és el cas dels modismes com les frases fetes o refranys, que s'aprenen per blocs i que la seva manca de literalitat fa que sovint siguin complicats de traduir, per exemple "escampar la boira".

## Vegeu també

* Coocurrència

## Referències

* ↑ Lewis, M. 1997. Implementing the Lexical Approach. Language Teaching Publications. Hove, England.
# Casa del Bunyolero

La Casa del Bunyolero és un edifici del centre de Terrassa (Vallès Occidental), protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres, de planta baixa i quatre pisos. La façana és de composició simètrica i molt regular, amb grans balconades de ritme horitzontal que equilibren les obertures, d'un marcat ritme vertical. L'edifici és interessant per la seva decoració exterior, amb majòliques que cobreixen la totalitat de la façana i que arriben fins al remat superior, compost per cornisa i barana ondulada de trencadís de ceràmica. El dibuix de les majòliques, sobre fons blanc, emmarca les obertures dels balcons i crea unes sanefes horitzontals a cada planta, alhora que reomple els panys de paret intermedis amb plafons de motius florals (garlandes, penjolls, flors). Les baranes dels balcons són de ferro forjat, que reprodueixen també motius florals. La planta baixa actualment es troba molt reformada per allotjar-hi locals comercials.

## Història

L'aspecte actual de l'edifici és degut a una reforma de l'arquitecte modernista Josep Maria Coll i Bacardí, duta a terme l'any 1916.

## Referències

* ↑ «Casa del Bunyolero». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 setembre 2014].
* ↑ «Tradición y modernidad: La cerámica en el Modernismo». Actas del IX Congreso Anual de la Asociación de Ceramología (Esplugues de Llobregat, 29-31 octubre 2004). Universitat de Barcelona, 2006. [Consulta: 22 setembre 2014].

## Enllaços externs

* «Casa del Buñolero». Pobles de Catalunya: Guia del patrimoni històric i artístic dels municipis catalans.
* «Casa del Bunyolero». Barcelona modernista.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Bolet de la palla

El bolet de la palla (Volvariella volvacea) sinònims: Volvaria volvacea, Agaricus volvaceus, Amanita virgata, Vaginata virgata) és una espècie de bolet comestible que es cultiva i usa extensament en la cuina asiàtica. En xinès es coneix com a cǎogū (草菇|草菇), literalment. "bolet de palla"), en idioma Thai es diu hed fang (เห็ดฟาง|เห็ดฟาง), i en vietmnamita nấm rơm.
També es troba, rarament, a Europa, a finals de tardor, en terrenys amb molt de nitrogen.
Fora del seu lloc d'origen és més freqüent trobar-lo enllaunat o assecat.
El seu nom científic fa referència a la presència de volva.
Aquest bolet es cultiva sobre palla d'arròs i s'agafa immadur abans que s'obrin els capells.
Coma comestible és bastant apreciat.
En estat embrionari pot ésser confós amb el bolet mortal farinera borda Amanita phalloides encara que en la farinera borda les làmines són blanques i en el bolet de la palla són rosades.

## Referències

* ↑ Hsiung, Deh-Ta. The Chinese Kitchen. Londres: Kyle Cathie Ltd., 2006, p. 186–87. ISBN 1-85626-702-4.

## Enllaços externs

* Straw Mushroom
* http://www.indexfungorum.org/Names/SynSpecies.asp?RecordID=307802 Arxivat 2007-10-10 a Wayback Machine.
* http://www.indexfungorum.org/Names/NamesRecord.asp?RecordID=307802
# Coll d'Entreforc

El Coll d'Entreforc és una masia del municipi de Sant Pere de Ribes, a la comarca del Garraf, protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La masia es troba uns 600 metres al sud-oest de la serra Boletera, entre el puig d'en Pacurri i el Puig de Pota de Cavall.
La masia és de planta baixa i un pis, coberta a dues vessants. Tant la porta de la planta baixa com les obertures del primer pis tenen llinda de fusta. Al mig de la façana principal hi ha una petita construcció que podia ésser el forn de pa de la casa. A l'interior de l'edifici es troben uns cups per al vi, folrats de rajola negra, fet que indica que la casa es dedicava al cultiu de la vinya, tan corrent al Garraf.

## Història

Actualment l'edifici es troba en procés de degradació, gairebé irreversible. Al llarg de la història ha rebut diferents noms: coll d'en Trafor, mas de Contraforc, Coll Entreforc, can Coll d'Entreforc, Coll de n'Entrefort i Coll d'Entrefort.

## Vegeu també

* Llista de monuments de Sant Pere de Ribes

## Referències

* 1 2 Muntaner i Pascual, Ignasi Mª. Els Noms de lloc del terme de Sitges i de les terres veïnes. Sitges: Grup d'Estudis Sitgetans, 1986, p. 179-180. ISBN 8429724680.
* 1 2 «Coll d'Entreforc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2015].
# Vaixell llançamíssils

Un vaixell llançamíssils, anomenat també llanxa llançamíssils, és un vaixell de guerra ràpid i lleuger armat amb míssils antivaixell. Ja que són vaixell de poca eslora i tonatge i, per tant, menys cars de construir i mantenir, els vaixells llançamíssils són populars en les nacions que no tenen recursos per a mantenir una gran flota de guerra. Són similars al concepte al dels torpediners de la Segona Guerra Mundial, petits vaixells de guerra capaços de causar danys importants a naus molt més grans gràcies a l'armament utilitzat (torpedes o míssils). De fet els primers vaixells llançamíssils eren torpediners modificats tot substituint dos o més tubs llançatorpedes per sistemes de llançament de míssils.
La doctrina de la utilització de vaixells llançamíssils està basada en el principi de mobilitat de la defensa, aprofitant la seva gran velocitat i petita mida per acostar-se ràpid sense ser detectats i poder llançar els míssils sense exposar-se a l'enemic. L'aparició de míssils i la tecnologia de contramesures electròniques portaren al desenvolupament del vaixell llançamíssils, perquè un míssil és molt més precís que un torpede i pot penetrar i danyar en major mesura els cascs de vaixells de guerra. Els vaixells de guerra estan ara dissenyats per maniobrar i posar-se en una millor posició abans de rebre el seu atac.

## Ús en combat

El primer ús en combat d'un vaixell llançamíssils va ser el 20 d'octubre de 1967 durant la Guerra de Desgast entre la Lliga Àrab i Israel. L'atac el portà a terme una llanxa egípcia de la classe Komar, construïda per l'URSS, que va disparar quatre míssils SS-N-2 Styx contra el destructor israelià Elat que s'enfonsà amb 47 morts.
Les primeres batalles navals entre vaixells llançamíssils va tenir lloc entre unitats de l'armada israeliana (fent servir els míssils Gabriel), i vaixells sirians i egipcis, durant l'octubre de 1973 en el context de la Guerra del Yom Kippur. El primer d'aquests enfrontaments es coneix com la batalla de Latakia. En aquestes batalles, aproximadament cinquanta míssils Gabriel i un nombre semblant de míssils SS-N-2 Styx van ser llançats, donant com a resultat l'enfonsament de set naus sirianes i egípcies.
Cal recordar que com a llançamíssils, es denomina a qualsevol vaixell portador de míssils, de manera que és possible denominar "fragata llançamíssils", el "destructor llançamíssils" o el "creuer llançamíssils ".

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 Gardiner, Robert (ed .). Conway's all the World's Fighting Ships 1947-1995. London: Conway Maritime. ISBN 0-85177-605-1. També publicat com Gardiner, Robert; Chumbley, Stephen; Budzbon, Przemysław. Conway's all the World's Fighting Ships 1947-1995. Annapolis, MD: Naval Institute Press. ISBN 1-55750-132-7
# Fetitxisme de la mercaderia

Fetitxisme de la mercaderia és una expressió encunyada per Karl Marx amb la qual defineix el fenomen sociopsicològic que es dona en una societat productora de mercaderies, en què aquestes aparenten tindre una voluntat independent dels seus productors, és a dir, fantasmagòrica.
Segons Marx, les relacions entre les persones es converteixen en relacions entre objectes, en ser una característica del sistema capitalista la producció i intercanvi de mercaderies. En aquest context, els éssers humans acaben convertint-se, també, en un objecte, ja que la seva força de treball esdevé una mercaderia més que pot ser venuda i comprada.

## Explicació

En una societat productora de mercaderies i serveis, l'intercanvi d'aquestes és l'única manera en què els diferents productors aïllats es relacionen entre si. D'aquesta manera, el valor de les mercaderies és determinat de manera independent dels productors individuals, i cada productor ha de produir la seua mercaderia en termes de la satisfacció de necessitats alienes. D'aquest fet resulta que la mercaderia mateixa (o el mercat) sembla determinar la voluntat del productor i no a l'inrevés.
Marx afirma que el fetitxisme de la mercaderia és quelcom intrínsec a les societats productores de mercaderies, ja que en elles el procés de producció és autònom respecte la voluntat de l'ésser humà.
| « | El caràcter misteriós de la forma mercaderia es troba, per tant, pura i simplement, en què projecta davant els homes el caràcter social del treball d'aquests com si fóra un caràcter material dels propis productes del seu treball, un do natural social d'aquests objectes i com si, per tant, la relació social que intervé entre els productors i el treball col·lectiu de la societat anara una relació social establida entre els mateixos objectes, al marge dels seus productors | » |
Marx també argumenta que l'economia política clàssica no pot eixir del fetitxisme de la mercaderia, ja que considera a la producció de mercaderies com un fet natural i no com un mode de producció històric i, per tant, transitori. D'aquest fetitxisme, que es dona pràcticament en la producció i l'intercanvi de mercaderies, ve la sobreestimació teòrica del procés d'intercanvi sobre el procés de producció. D'ací el culte al mercat de part d'alguns economistes, que consideren a l'oferta i la demanda com a determinacions fonamentals del moviment de l'economia (llei de l'oferta i la demanda).

## Referències

* ↑ (castellà) Karl Marx, El Capital, tom I, capítol I, apartat 4: El carácter fetichista de la mercancía y su secreto.

## Bibliografia

* Diccionario de filosofía (en castellà). Barcelona: RBA, 2003, p. 108. ISBN 8483323982.
# Vilatge de Suïx

El Vilatge de Suïx és un despoblat antic del terme del Pont de Suert, dins de l'antic municipi de Llesp, pertanyent a l'Alta Ribagorça. És al capdamunt d'un tossal conegut actualment com “les Dos Roques”.
El nom d'aquest vilatge és en realitat una hipòtesi. Es pot deduir de l'existència d'un indret (en el curs baix del Barranc de Raons) que rep la denominació de Suís en informants de Ventolà ([su'is]) o Suïx en informants del Pont de Suert ([su'iʃ]). Coromines (Onomasticon Cataloniae, VII 174b3) esmenta l'indret com a ubicació probable d'un poblat antic que es correspondria amb el nom Suexi o Soxi que apareix en documentació antiga, singularment al cartoral de Lavaix. La identificació de Soxi o Suexi amb l'actual Suïx o Suís és realista, tot i que hipotètica i, per tant, una entitat com "vilatge de Suïx" no deixa de ser, també, una hipòtesi. Una forma arcaica i no documentada *Sueix és prou esperable si, com defensa Coromines, aquest topònim és "homòleg" d'Obeix (Pallars), que al seu torn es correspon amb Ovís a la Ribagorça (prop de Betesa), i que llavors permet deduir una relació anàloga Sueix-Suís amb variant Suïx. Compareu amb Aleix-Alís (Serra de Sant Alís).
Per arribar-hi, des del barri de Sant Aventí del Pont de Suert cal seguir la pista que mena a Gotarta i Igüerri pel barranc de Raons o barranc de Suix. Dos quilòmetres i mig abans de Gotarta es passa a prop de l'abocador comarcal, situat a l'esvoranc d'una antiga pedrera de guix. El poblat de Sueix és al damunt de l'abocador.
El vilatge de Sueix començà essent una vil·la rural pertanyent al castell de Suert, que passà a mans del monestir de Lavaix progressivament, de manera que al segle xi ja pertanyia del tot al monestir. El poblat es degué abandonar arran de les crisis del segle xiv.
El fet que faci anys que es va fer una primera prospecció i no s'hi hagi fet cap més intervenció fa que avui dia sigui de difícil seguiment aquest vilatge. En aquella primera prospecció es trobaren quatre estructures d'habitació, a més de les restes de l'església del lloc, escampades pel vessant meridional del turó.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya

## Bibliografia

* GONZÀLEZ I PÉREZ, Joan-Ramon [et al.]. "Vilatge de Noufonts", a Catalunya romànica. XVI. La Ribagorça. Barcelona: 1996, Enciclopèdia Catalana. ISBN 84-412-2511-7.
# Castell de Taradell

El castell de Taradell, també conegut com a Castell de Can Boix, està situat a 2,2 km al sud-est de la població de Taradell, Osona, i coronant un cimal de grans penyes, a 803 m. d'altitud.
El Castell és situat sobre una gran balma que el fa molt característic. Actualment s'hi han realitzat unes obres de consolidació de les restes. Queden restes dels segles x - xi, al sector de l'antiga capella de Santa Creu, ara del tot malmesa i la resta és un gran mur d'una setantena de metres, del segle xiv.

## Història

La primera documentació de l'existència del castell és de l'any 893 al Cartulari de la Catedral de Vic. Inicialment el castell va ser dels senyors de Taradell, el 1165 va passar a mans dels Vilademany mitjançant un enllaç matrimonial, i el 1500 passà als Cruïlles, Perapertusa (1619),als vescomtes de Joc(1634) i després als comtes d'Aranda (1721) i ducs de Híjar (1790), per aliances matrimonials.
No obstant cal aclarir que el domini eminent del castell, és a dir, el dret de propietat superior al domini útil dels senyors, estava en mans dels comtes de Barcelona; per exemple, formà part del dot que el comte Ramon Borrell donà a la seva muller Ermessenda de Carcassona qui, el 1057 vengué tots els seus drets al seu net Ramon Berenguer I.
El castell va ser concebut amb funcions de defensa i guaita, i mai hi varen viure els senyors de Taradell que residien al casal d'Espinzella. Fins al s. XII el castell era habitat per castlans que sembla que aviat renunciaren a fer-hi vida. Hi ha diverses notícies posteriors sobre els castlans fins al 1406, en què es perd el rastre dels posseïdors de la castlania.
A partir del segle xvi, va perdre tot valor estratègic quan es va construir la "Torre de la plaça" (1550) a la vila de Taradell. A causa d'això es va anar abandonant i durant una part del segle xvi consta com una masoveria. Del segle xvii en endavant ja estava en ruïnes i abandonat.

## Referències

* ↑ «El castell de Taradell». Ajuntament de Taradell. Arxivat de l'original el 2010-02-02. [Consulta: 13 gener 2010].
* ↑ Es tracta d'una venda d'un terreny feta per Teodofred i la seva muller al bisbe Gotmar, al lloc dit "Soccarrados in termini castri de Taradello" (Arxiu Capitular de Vic. Episcopologi vol. I, perg. 14. - Nota a peu de pàgina del llibre "Castells, guaites, torres i fortaleses de la Catalunya medieval" de Manuel Riu i Carme Batlle i Gallart

## Bibliografia

* Catalunya Romànica,vol. III Osona II. Enciclopèdia Catalana, 1986, p.603 a 607. ISBN 84-8519-477-2.

## Enllaços externs

* Castell de Taradell al bloc de Castells Catalans
* Castell de Taradell Vídeo del Paisatge en 4k
# Toriyama Sekien

    En aquest nom japonès, el cognom és Toriyama.
Toriyama Sekien (鳥山 石燕, 1712 – 1788) va ser un erudit del segle xviii i artista d'ukiyo-e del folklore japonès. Va ser el mestre d'Utamaro i, abans de dedicar-se al gravat, pintor de l'escola Kano. Toriyama és famós pel seu intent de catalogar totes les espècies de yōkai a la sèrie Hyakki Yako.

## Obres destacades

* La desfilada nocturna de cent de dimonis il·lustrada (画図百鬼夜行, publicat el 1776)
* Cent dimonis del present i el passat il·lustrats (今昔画図続百鬼, publicat el 1779)
* Suplement dels cent dimonis del present i el passat (今昔百鬼拾遺, publicat el 1780)
* La bossa d'un centenar de dimonis aleatoris il·lustrada (画図百鬼徒然袋, publicat el 1784)

## Referències

* ↑ Bush, Laurence c. Asian Horror Encyclopaedia. Writers Club Press, 2001, p. 203. ISBN 0-595-20181-4.
# Tret suprasegmental

Un tret suprasegmental és aquella característica fonètica que afecta a més d'un fonema, com ara l'accent o l'entonació. Així, l'accent fa que la vocal sigui tònica però els sons propers es veuen afectats en durada i intensitat, fins i tot arribant a perdre part de la seva pròpia tonicitat. L'entonació, per la seva banda, modula tota la frase i, per tant, influeix en els paràmetres de tots els sons implicats en aquella oració.
Els trets suprasegmentals no van intrínsecament units a sons particulars independents, com per exemple l'entonació i la gradació accentual.

## Referències

* ↑ La llengua catalana com a sistema, Editorial UOC, 2001. ISBN 9788484290230 (català)
# Villafranca de Córdoba

Villafranca de Córdoba és una localitat de la província de Còrdova, Andalusia, Espanya.

## Geografia

El nucli urbà se situa en la ribera dreta del riu Guadalquivir i al peu de Sierra Morena. La seva morfologia urbana respon als denominats "pobles de plana", perquè manca d'emplaçament defensiu, ja que la seva fundació es va produir quan la frontera entre cristians i musulmans es trobava molt allunyada i, per tant, a l'abric d'atacs. Destaca la finca la Huertezuela

## Història

S'han trobat restes arqueològiques d'època prehistòrica, i fins i tot es relaciona a la localitat amb la romana "Sacilis" (o "Cecilia"), existint un tram de la Via Augusta en els seus voltants. Però el seu actual emplaçament és d'origen medieval, quan en el segle xiv Pere I de Castella la va cedir al seu "Repostero Major", Martín López de Còrdova, amb llicència per a poblar-la amb nous veïns, l'assentament dels quals va ser estimulat amb privilegis i franquícies, d'on procedeix el seu nom actual, que en principi va ser "Villafranca del Cascajar". Després va passar a l'Orde de Calatrava i més tard als Fernández de Còrdova, per a acabar integrant-se en la casa de Medinaceli ja en el segle xviii.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 |
| 3.777 | 3.748 | 3.686 | 3.625 | 3.663 | 3.707 | 3.702 | 3.758 | 3.893 | 4.074 |

## Enllaços externs

* Villafranca de Córdoba - Sistema d'Informació Multiterritorial d'Andalusia
* Formulari de Dades Econòmiques Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
# Aubers

Aubers és un municipi francès, situat a la regió dels Alts de França, al departament del Nord. L'any 2006 tenia 1.527 habitants. Limita al nord amb Fleurbaix, al nord-est amb Fromelles, al sud-est amb Herlies, al sud amb Illies, al sud-oest amb Neuve-Chapelle i Lorgies, i al nord-oest amb Laventie.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 |
| 847 | 891 | 908 | 1.311 | 1.571 | 1.584 | 1.527 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001-2004 | Pierre Descamps | |
| 2004- | Annie Lung | |

## Agermanament

* Wadhurst