OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Veritats ocultes

Veritats ocultes (títol original: A Little Trip to Heaven) és una pel·lícula estatunidenco-islandesa dirigida per Baltasar Kormákur, estrenada l'any 2005. Ha estat doblada al català.

## Argument

Abe Holt va a Hastings per indagar un accident que ha causat la mort d'una persona i troba Isold, germana del difunt, que ha d'heretar un milió de dòlars gràcies a l'assegurança subscrita a l'agència per la víctima.

## Repartiment

* Maria Fernandez Ache: Sra. Rodriguez
* Kharl Anton Leigh: Rodriguez (nen)
* Peter Coyote: Frank
* Forest Whitaker Desroses): Abe Holt
* Juan Carlos Pardo Pardo: M. Rodriguez
* Jeremy Renner: Fred
* Samuel Martin: Jim
* Joanna Scanlan: Josie
* Iddo Goldberg: Russle
* Philip Jackson: William
* Julia Stiles: Isold
* Alfred Harmsworth: Thor

## Premis i nominacions
### Premis

* 2006: Premi internacional de la crítica al festival del cinema policíac de Cognac.
* 2006: Millor direcció artística (fotografia) als premis Edda per a Óttar Jagudesðnason.
* 2006: Premi FIPRESCI al festival de cinema de Göteborg.

### Nominacions

* 2006: nominat als premis Edda per a Karl Júlíusson a la categoria millor direcció artística (decorats).

## Crítica

* "El to mai arriba a ser l'adequat, la tensió mai se sosté, els diàlegs se senten poc naturals i els personatges estan poc desenvolupats."

## Referències

* ↑ «ésAdir > Filmoteca: pel·lícules > Veritats ocultes». [Consulta: 12 febrer 2019].
* ↑ «A Little Trip to Heaven (2007)» (en anglès). [Consulta: 12 febrer 2019].
* ↑ Honeycutt, Kirk «A Little Trip to Heaven». The Hollywood Reporter.
# Contraband (pel·lícula)

Contraband és una pel·lícula estatunidenca del 2012 dirigida per Baltasar Kormákur, protagonitzada per Mark Wahlberg i per Kate Beckinsale.

## Argument

Fa temps que Chris Farraday (Mark Wahlberg) va deixar el món de la delinqüència, però quan el seu cunyat Andy (Caleb Landry Jones) fica la pota en un assumpte de drogues encarregat pel seu implacable cap Tim Briggs (Giovanni Ribisi), Chris es veu obligat a tornar a fer el que millor se li dona, passar contraban, per pagar el deute d'Andy. Chris és un llegendari contrabandista i no triga a reunir a un equip de primera amb l'ajuda del seu millor amic, Sebastian (Ben Foster), i realitzar un últim viatge a Panamà per portar milions de dòlars en bitllets falsos. Però les coses no surten com estava previst i amb solament unes hores per fer-se amb els diners, Chris haurà de fer ús de les seves oxidades habilitats i superar una traïdora xarxa criminal amb brutals narcos, sicaris i policies de Panamà abans que la seva esposa Kate (Kate Beckinsale) i els seus fills es converteixin en els principals objectius.

## Repartiment

* Mark Wahlberg
* Kate Beckinsale
* Caleb Landry Jones
* Ben Foster
* Giovanni Ribisi
* Lukas Haas
* J.K. Simmons
* Diego Luna
* Robert Wahlberg
* Jaqueline Fleming

## Crítica

Contraband en conjunt, ha obtingut crítiques regulars als països anglòfons: el lloc Rotten Tomatoes li atribueix un percentatge del 48 % a la categoria All Critics, basat en 111 comentaris i una nota mitjana de 5,4 sobre 10 i un percentatge de 53 % a la categoria Top Critics, basat en 32 comentaris i una nota mitjana de 5,6 sobre 10, el lloc Metacritic li atribueix un resultat de 52 sobre 100, basat en 34 comentaris.

## Referències

* ↑ Dargis, Manohla «‘Contraband,’ With Mark Wahlberg - Review» (en anglès). The New York Times, 2012. ISSN: 0362-4331.
* ↑ http://www.rottentomatoes.com/m/contraband_2012/
* ↑ http://www.metacritic.com/movie/contraband

## Enllaços externs

* Contraband - Lloc web oficial
# Departament del Ter

El Departament del Ter fou un departament francès de la Catalunya integrada dins el Primer Imperi Francès de Napoleó I, quan aquest separà Catalunya del Regne d'Espanya.
El departament del Ter fou creat el 26 de gener de 1812 i comprenia tota la conca del riu Ter i l'Empordà, al nord-est de Catalunya. Girona fou seu de la prefectura del departament i Vic i Figueres les sotsprefectures. El departament desaparegué el 1814, quan França evacuà la península Ibèrica, que havia estat ocupant d'ençà el 1807.
Per a la definició dels límits del departament del Ter se seguiren, en un principi, criteris estrictament geogràfics, en la línia del que el 1790 havia marcat l'Assemblea Nacional francesa en la departamentalització de França. Tanmateix, per a la departamentalització de Catalunya es prengueren com a base els corregiments establerts pel decret de Nova Planta. En el cas del departament del Ter, s'unificaren els corregiments de Girona i Vic i s'hi incorporà l'antic territori de la sotsvegueria de Ribes, anteriorment adscrita al corregiment de Manresa. Quant a les sotsprefectures, seguien a grans trets els límits de les subdelegacions d'Hisenda de Girona, Figueres, Vic i Camprodon, si bé s'unificaren Vic i Camprodon en una sola sotsprefectura.
El primer i únic prefecte del departament fou Prudence-Guillaume de Roujoux. S'ha esmentat també el corregidor i afrancesat figuerenc Tomàs Puig i Puig com a prefecte, sense més corroboració (en el que seria el cas insòlit d'un prefecte fill del mateix departament que regia).

## Referències

* ↑ Soldevila i Zubiburu, Ferran. Història de Catalunya. 2a ed.. Alpha, 1952, p. 1278.
* ↑ Burgueño, Jesús. De la vegueria a la província. La formació de la divisió territorial contemporània als Països Catalans (1790-1850). Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1995. ISBN 84-232-0487-1.
* ↑ Bailly de Merlieux, E (dir); Jullien, A (dir). Mémorial encyclopedique et progressif des connaissances humaines. tome sixième. París: Mémorial Encyclopédique, 1836, p. 629. «La départementalisation de la Catalogne, al web de La Maison de l'Histoire Languedoc-Roussillon-Catalogne» (en francès). [Consulta: 1r juliol 2015].

## Vegeu també

* Departament de Montserrat
* Departament del Segre
* Departament dels Pirineus Orientals
* Departament de les Boques de l'Ebre

## Bibliografia

* HURTADO, V.; MESTRE, J.; MISERACHS, T., Atles d'història de Catalunya. Barcelona: Edicions 62, 1997. ISBN 84-297-4061-9
# Maria de Bardaixí i Ram

Maria de Bardaixí i Ram fou una dama aragonesa del segle xv. El seu pare era el poderós Berenguer de Bardaixí, Justícia d'Aragó. Fou la tercera muller de Pero Ximénez de Urrea, senyor d'Èpila i vescomte de Rueda, camarlenc d'Alfons el Magnànim, conseller reial i lloctinent de València. D'ell infantà Pero Ximénez de Urrea i de Bardaixí, futur president de la Generalitat (1446-1449), i Lope Ximénez d'Urrea i de Bardaixí, futur virrei de Sicília.

## Referències

* ↑ Cabré, Lluís. «Dos lectors antics d'Ausiàs March i un context». A: Ausiàs March, textos i contextos. Alacant-Montserrat: Institut interuniversitari de filologia catalana-Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1997, p. 68. ISBN 84-7826-872-3.
* ↑ «Lope Ximénez de Urrea y de Bardaixí | enciclopedia.cat». GEC. [Consulta: 18 desembre 2023].
* ↑ Diccionari Biogràfic Albertí. vol. I. Barcelona: Albertí, 1966, p. 220.
# Enric Pubill Parrano

Enric Pubill Parrano, conegut com a Lo Parrano (Lleida, 23 de juny de 1915 - Lleida, 12 de gener del 1989), fou un cantant lleidatà, fill de paia i de gitano, i autor d'El garrotín de Lleida, La Dolores de la tenda i moltes altres cançons. Era una gran figura en el món del garrotín i de la música gitana i paia de Ponent.
Juntament amb dos artistes lleidatans més de generacions diferents (El Marquès de Pota i Carles Juste "Beethoven"), el 1987 va publicar un curiós LP (Lleida carrinclona), amb temes seus, populars i de l'esmentat Beethoven, sovint de caràcter costumista (Barretina, Carrer cavallers, etc.). Algunes d'aquestes cançons són recuperades pel grup Ai Ai Ai en el disc de 1998 Esperit de vi.

## Referències

* ↑ «"Homenatge a Enric Pubill "Lo Parrano", conegut artista lleidatà", al web de la Paeria de Lleida». [Consulta: 24 juny 2017].
* ↑ Pujadó i García, Miquel. Diccionari de la cançó: D'Els Setze Jutges al rock català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, abril del 2000, p. 214. ISBN 84-412-0467-5.

## Enllaços externs

* Fotografia de El Parrano i els orígens de la rumba catalana a Lleida. (castellà)
* Aportació de El Parrano a la rumba catalana. (català)
# Rumans

Rumans d'Isèra (nom occità) (en occità antic: Romans; en francès: Romans-sur-Isère) és un municipi occità (i francès), situat al departament de la Droma i a la regió d'Alvèrnia-Roine-Alps, enfront del riu Isèra i de la ciutat del Borg dau Peatge. L'any 1999 tenia 32.667 habitants.

## Personatges famosos

* Humbert de Romans, mestre general de l'Orde de Predicadors des del 1254 fins al 1263.

## Referències

* ↑ Bouvier, Jean-Claude. Les parlers provençaux de la Drôme. Étude de géographie phonétique. París: Klincksieck, 1976, p. 445-518 (Bibliothèque française et romane, A-33).
* ↑ Vegeu el nom del trobador Falquet de Romans a: Chabaneau, Camille; Anglade, Joseph. Onomastique des Troubadours (liste des noms propres qui se recontrent dans les poésies des troubadours, publiée d'après les papiers de Camille Chabaneau, par Joseph Anglade). Montpeller: Société des Langues Romanes, 1916.
# Enrique Marco Soler

Enrique Marco Soler (Castelló de la Plana, 1918 - la Vall d'Uixó, 2004) fou un industrial i polític valencià.

## Biografia

Fill d'Enrique Marco Zaragoza, el primer alcalde socialista de la Vall d'Uixó, va estudiar el batxillerat com a alumne lliure en l'Institut de Castelló (ara IES Francesc Ribalta). En 1932 va ingressar en les Joventuts Socialistes d'Espanya i en 1934 en va formar part del comitè local. En 1937 obté el grau de Tinent d'Enginyers en l'Escola Popular de Guerra. En acabar la guerra civil espanyola és condemnat a 20 anys de presó, i després de passar dos anys i mig a les presons de Jaén, Castelló i Borriana i tres en un batalló disciplinari a Àfrica fou alliberat l'agost de 1945.
Treballà d'espardenyer, després en una fàbrica de calçat i després s'instal·la com a autònom. Es va afiliar al PSOE, va ocupar la secretaria general de l'agrupació de la Vall d'Uixó des de la seva fundació i fou membre del Comitè federal del Partit. Amb Ernest Fenollosa Alcaide van reorganitzar el PSOE al País Valencià.
Entre 1976 i 1978 fou secretari general de la Federació Socialista de Castelló i entre febrer de 1978 i juny de 1979 presidente de la Federació Valenciana del PSOE. A les eleccions generals espanyoles de 1977 fou escollit senador per la província de Castelló. Després de les eleccions municipals espanyoles de 1979 fou nomenat diputat de la Diputació de Castelló, càrrec que va ocupar fins al 1983, any en què es va jubilar.

## Referències

* 1 2 «Fitxa d'Enrique Marco Soler a la Fundación Pablo Iglesias» (en castellà). [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ Sanz Díaz, Benito. Los socialistas en el País Valenciano 1939 - 1978 (en castellà). Universitat de València, 2014, p. 59 [Consulta: 21 desembre 2023].
* ↑ Paniagua Fuentes, Javier; Piqueras, J.A.. Diccionario Biográfico de Políticos Valencianos, 1810- 2005. València: Institut Alfons el Magnànim, 2005, p. 340. ISBN 9788495484802.
# Casa Juan Dalmau

La Casa Juan Dalmau és una obra de Tarragona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

És un edifici d'habitatges entre mitgeres que és un exemple interessant de l'arquitectura historicista dissenyada pel mestre de cases Antoni Ras Pons al 1883 per Juan Dalmau. Ocupa una parcel·la molt regular que permet obrir tres obertures.
Consta de planta baixa, entreplanta i tres pisos. Amb l'ornamentació de la façana i a la mida que es dona als balcons i elements decoratius, es busca establir una ordenació jeràrquica a l'edifici. Destaquen els trencaaigües de caràcter historicista i l'acurat dibuix de la pedra. El principal està format per una balconada seguida amb barrots de ferro colat.
La utilització de la pedra (llisós) la trobem als baixos, al marc i a les llosanes dels pisos. Com a element decoratiu singular a la nostra ciutat cal assenyalar els modillons situats als anells superiors dels arcs. Destaca l'acurat arrebossat imitant carreus.
Tot l'interès de la construcció rau en la decoració de la façana de caràcter historicista, en la disposició simètrica de l'alçat, en la bona qualitat de la pedra, serralleria i fusteria i en la disposició harmònica amb la resta d'alçats de la Rambla Nova.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Juan Dalmau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 maig 2018].
# Poemes en ondes hertzianes

Poemes en ondes hertzianes és el primer llibre de poemes de Joan Salvat-Papasseit, publicat el 1919. La primera edició del llibre, enriquida amb il·lustracions de Rafael Barradas i Joaquim Torres-García, va destacar per la seva aposta estètica trencadora. Amb els anys, s’ha consolidat com una obra clau i referent indiscutible de l’avantguarda literària catalana.

## Referències

* ↑ «Poemes en ondes hertzianes». Diccionari de la Literatura Catalana. [Consulta: 19 abril 2020].
# Pont d'Arròs

El Pont d'Arròs és un pont al municipi de Vielha e Mijaran (Vall d'Aran) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un antic pont del Camin Reiau sobre el Garona, entres Es Bòrdes i Aubèrt, que comunica amb l'actual agregat del Pònt d'Arròs. En aquest cas, tot i fonamentar-se en la roca, fou necessari desenvolupar els brancals del pont a fi d'aconseguir resoldre l'obra a partir d'un sol ull, o bé per aprofitar una obra anterior, i mantenir el nivell de la calçada bàsicament a la mateixa alçada.
Així, l'actual arc resta com a sobreposat als estreps, sense dubte més antics, resolts amb grans blocs de pedra perfectament escairats. Com és habitual, aquest arc és extradossat a banda i banda per arcades amb carreus disposats en full de llibre; l'intradós conserva els forats de bastida. En la resta compareix un aparell de pedres planes gairebé sense escairar, ben lligades amb morter. La part superior del pont fóra condicionada al segle xix, amb baranes d'obra d'uns 40 cm que amplien la calçada dins a gairebé 3m i conserva la meitat del pis empedrat.

## Història

Sengles privilegis del rei Jaume I permeten establir la data de naixement d'aquest pont, puix que el primer fixa els termenals de la batllia de Vielha en el riu Arròs (1242 mentre que el segon els situa ja en el pont d'Arròs (1267), fita que esdevindrà tradicional entre els terçons de Romincosa i Lairissa. En el qüestionari de Francisco de Zamora (1788) llegim que el pont d'Arròs sobre el riu Garona era de pedra, d'un sol ull, amb les baranes bastant malmeses, però, de construcció forta; aporta les mides següents 27 pams d'alt, 72,5 pams de llarg i 13 pams d'ample. Servia per comunicar els nuclis d'Arròs i Vila, i en general en el terçon de Lairissa.

## Referències

* 1 2 3 «Pont d'Arròs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 desembre 2016].
# El Casalot de Palou

El Casalot de Palou és una masia de Palou, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de dos cossos i tres plantes, amb edifici annex al costat. A la façana principal (est), al centre a la planta baixa hi ha l'entrada emmarcada en carreus. A cada costat de la porta hi ha una finestra amb reixa. A la següent planta, al centre, una gran vidriera i, a cada costat de la vidriera, una finestra.
A la façana sud té adossat l'altre cos. A l'esquerra de la façana hi ha unes escales que pugen fins a la segona planta, on hi ha una porta, a la seva esquerra hi ha una finestra. A la façana oest, a la planta baixa a la dreta, hi ha dues espitlleres i a l'esquerra de tot, hi ha una finestra. Al pis següent, hi ha tres finestres, i al darrer també. A la façana nord, hi ha una entrada tapiada a la planta baixa i, a cada costat de l'entrada, una finestra. Al següent pis, hi ha dues finestres juntes, i al darrer dos més.
L'altre cos es troba adjunt a la façana sud del primer. La façana est d'aquest cos té una finestra a la segona planta. A la façana sud, té una petita terrassa amb barana de ferro, on s'accedeix per una porta amb vidriera. En aquesta terrassa hi ha també un gran finestral. Més a l'esquerra, fora de la terrassa, hi ha una finestra. A l'oest hi ha una finestra al segon pis, davant de les escales abans esmentades.
Una deu metres al sud hi ha dos edificis de concepció ramadera. Cal esmentar també la presència d'un pou davant de la façana principal de la casa.
S'hi arriba per un trencall a la dreta en el km 19 de la carretera L-313 en direcció a Guissona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «El Casalot de Palou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Cal Vidal (Torrefeta)

Cal Vidal és una casa de Torrefeta, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Aquest edifici presenta dues façanes: la principal al carrer de Sant Antoni i una altra lateral al carrer Sastre.
La façana principal consta de quatre plantes. La planta baixa presenta una portada d'accés rectangular amb portes de fusta de doble batent i una llinda on es pot llegir "XXX 1775 VIDAL". Al primer nivell una finestra rectangular horitzontal i una porta balconera amb barana de forja. Al segon pis una porta balconera amb motllura de pedra i barana de forja. A la planta superior es pot veure dues finestres rectangulars emmarcades per una motllura de pedra, que estan disposades a banda i banda d'un cos que sobresurt de l'edifici i que es corona amb una cornisa simple.
La segona façana, que ocupa un espai considerable del carrer Sastre, queda remarcada per dos grans contraforts. La primera planta presenta unes espitlleres i és en el següent pis on es troben tres portes balconeres amb motllures i balcó de forja. La porta central és d'arc escarser i està decorada amb un medalló en el qual es llegeix la data "1783".
Tot l'edifici deixa a la vista les filades de petits carreus de pedra irregulars.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Vidal de Torrefeta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Castell de Riudovelles

El Castell de Riudovelles és un castell del poble de Riudovelles, al municipi de Tàrrega (Urgell), declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Del castell situat al capdamunt del turó on s'assenta el poble, tan sols es conserven restes de parets, reaprofitades en construccions posteriors adossades a aquest. Tancant el poble, al costat del portal d'entrada, es pot veure una paret de carreus ben escairats que pertany al castell original; també es conserva una volta rebaixada de pedra. El que seria la façana principal de l'immoble està totalment modificada i convertida en casa pairal del segle xviii.

## Història

El castell de Riudovelles apareix esmentat per primera vegada el 1099 a l'acta de consagració de l'església de Guissona. Entre els segles xii i xiv va pertànyer als templers.

## Referències

* 1 2 «Castell de Riudovelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
* ↑ «Castell de Riudovelles - Tàrrega (terme)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 16 juny 2020].
* ↑ Sarobe i Huesca, Ramón Sarobe «Deu establiments fets pels templers al segriá durant l'any 1181». Urtx: revista cultural de l'Urgell, 11, 1998, pàg. 60. ISSN: 1130-0574.
# Habitatge al carrer Agoders, 30 (Tàrrega)

El Carrer Agoders, 30 és un edifici de Tàrrega (Urgell), protegit com a bé cultural d'interès local.
L'edifici està compost de planta baixa, entresòl i dues plantes pis. Tota la façana és feta amb carreus de pedra, destaca una portalada a la planta baixa amb arc de mig punt. Així mateix l'asimetria en la disposició de les obertures no solament es produeix a la planta baixa sinó també a totes les altres. La construcció és de l'any 1800.

## Referències

* ↑ «Carrer Agoders, 30». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Can Palau (Tàrrega)

Can Palau és una obra amb elements barrocs de Tàrrega (Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Can Palau es tracta d'un edifici on la seva estructura és típica de les construccions medievals encara que pertanyi a mitjans del segle xvii. Edifici de planta rectangular rematat amb una cornisa i balustrada plana. Tota la façana està feta amb carreus de pedra ben treballada totalment regulars, disposats en filades perfectament alineades. La façana està estructurada en tres pisos simètrics entre ells. A cada planta s'obren tres obertures la distància entre les quals, en tots els pisos, és la mateixa.
A la planta baixa hi ha tres grans portes, de similars dimensions, allindades i absents de qualsevol decoració arquitectònica. Entre la planta baixa i la primera s'ha de destacar un petit bordó separador que travessa tota la façana en sentit horitzontal el qual està mig trencat i és inexistent en un lateral de la façana.
La primera planta i la segona són idèntiques pel que fa a les obertures. Hi ha tres finestres allindanades en forma de balconada, on l'única diferència entre les quals és de les obertures de la primera són més àmplies respecte les de la segona. Tot és d'una gran sobrietat decorativa. L'edifici està dotat d'una coberta plana, on es crea una terrassa exterior la qual es dibuixa a la façana amb una balustrada plana que recorre tota l'amplada. L'estil és renaixentista. Sembla que fou construït durant el segle xvii encara que al cadastre hi figuri la data del 1750.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Palau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Pas cobert als carrers Vilanova i Agoders

Pas cobert als carrers Vilanova i Agoders és una obra de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un pas cobert que fa punt de comunicació entre el carrer Vilanova i el carrer Agoders de Tàrrega. És destacable per la seva llargada, profunditat, estretor i una innovadora via inclinada. Aquest pas travessa un habitatge situat a la part superior el qual comunica també amb el carrer Agoders i el carrer Vilanova. Per tant, les forces que ha de suportar la coberta d'aquest pas són moltes, per això ens trobem amb un embigat format per massisses bigues de ferro que van col·locades en sentit horitzontal unint els dos murs laterals. Aquests murs són formats per carreus de pedra irregulars parcialment arrebossats, en els quals s'obren un parell de petites portes. Cal destacar que els dos extrems d'aquest pas són totalment diferents arquitectònicament: per una banda, la que dona al costat del c/ Vilanova, s'observa una biga més de les que componen la coberta de pas. En canvi, en l'altra banda, la que s'encara al carrer Agoders, s'hi troba un magnífic arc rebaixat format per carreus de pedra regulars, perfectament tallats que descansen en dos brancals o muntants a banda i banda.

## Referències

* ↑ «Pas cobert al carrer Vilanova - carrer Agoders». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Desmatosuchus

Desmatosuchus ("cocodril enllaç") és un gènere d'arcosaure que pertany a l'ordre dels etosaures. Era un dels etosaures més grans, arribava a mesurar 5 metres de longitud i uns 1,5 metres d'alçada. Va viure al Triàsic superior en el que actualment és Texas, Estats Units.

## Referències

* ↑ Parker, W.G. (2005). A new species of the Late Triassic aetosaur Desmatosuchus (Archosauria:Pseudosuchia). Compte Rendus Palevol 4(4): 327-340.
* ↑ Palmer, D.. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 96. ISBN 1-84028-152-9.