# Sistema de defensa aèria portàtil

Un sistema de defensa aèria portàtil, anomenat MANPADS per les seves sigles en anglès (man-portable air-defense system), és un sistema de defensa antiaèria lleuger habitualment basat en un míssil superfície-aire i un llançador utilitzable per una persona o petit grup. Normalment són armes guiades i són una gran amenaça per a les aeronaus en vol baix, especialment els helicòpters.

## Descripció

Aquests sistemes van ser desenvolupats originalment en la dècada de 1950 per proporcionar protecció militar a les forces terrestres de l'aviació enemiga. Han rebut una gran atenció com potencials armes terroristes que podrien ser utilitzats contra avions comercials. Aquests míssils, accessibles i àmpliament disponibles a través de diverses fonts, s'han utilitzat amb èxit en els últims trenta anys, tant en les operacions militars com en les terroristes.
En l'actualitat, vint-i-cinc països, incloent Estats Units, produeixen MANPADS. La possessió, l'exportació i el tràfic d'aquestes armes, és oficialment i estrictament controlada, ja que representa una amenaça per a l'aviació civil, encara que lamentablement, moltes vegades aquest control és superat.
Els míssils mesuren al voltant de 180 cm i el seu pes és d'uns 18 kg, depenent del model. El llançador s'aguanta sobre l'espatlla i es disparen de forma manual un cop fixat l'objectiu. Generalment, el seu abast de detecció del blanc és de 6 milles (10 km) i la seva distància màxima d'atac és d'aproximadament 4 milles (6 km), per la qual cosa, les aeronaus que volen a una altura de 20.000 peus (6.100 metres) o més no són vulnerables a aquestes armes.

## Tipus
### No guiats

L'any 1944, l'Alemanya nazi estava desesperadament curta d'armes mòbils de defensa aèria. Inspirats en el concepte del simple i eficaç antitanc Panzerfaust, un llançacoets no guiat de 20mm, van desenvolupar el Fliegerfaust. L'arma mai va arribar a la producció en massa a causa del final de la Segona Guerra Mundial.
Després del final de la Segona Guerra Mundial, els soviètics van experimentar amb aquest tipus d'armament, però van abandonar aquest concepte per posar en pràctica als míssils guiats per un sensor infraroig.

### infraroigs (IR)

Els míssils infraroigs estan dissenyats per buscar una font de calor en una aeronau, normalment en el reactor del motor de l'avió, on després esclata la càrrega explosiva dins o a prop, danyant així l'avió.
Aquests míssils fan servir orientació passiva, el que significa que no emeten senyals per detectar una font de calor, el que fa difícil que ho descobreixin els avions que utilitzen orientació contra-mesura.

#### Primera generació

Els primers míssils d'espatlla desplegats a la dècada de 1960 van ser els míssils d'infrarojos. En aquesta primera generació es van disparar míssils SAM, els Redeye dels EUA, els soviètics SA-7, i els xinesos HN-5, considerats com "armes de caça de la cua" o "sol·licitants de calor", ja que només poden disparar quan detecten una font de calor. En aquest perfil de vol, els motors de l'avió estan plenament exposats a la detecció dels míssils i proporcionen una signatura tèrmica suficient per al compromís. La primera generació de míssils infraroigs són també molt susceptibles a interferències a partir de fonts termals, incloent el sol, i per això molts experts consideren que són poc fiables.

#### Segona generació

La segona generació de míssils IR, com les primeres versions del FIM-92 Stinger dels EUA, els soviètics SA-14, i el xinès FN-6, utilitzen refrigerants millors per refredar el cap buscadora que permet al cercador filtrar la majoria de fonts d'interferències d'infraroigs de fons. Aquests míssils també fan servir tecnologies per contrarestar bengales esquer, que podrien ser desplegades pels avions als quals es dirigeixen i també les maneres de còpia de seguretat de detecció d'objectius com ara la radiació ultraviolada (UV) es troben en la manera de míssils Stinger.

#### Tercera generació

La tercera generació de míssils d'espatlla IR, els SAM, el Mistral francès, el rus SA-18, i l'Stinger B dels Estats Units, utilitzen detectors simples o múltiples per produir un quasi-imatge de la destinació i també tenen la capacitat per reconèixer i rebutjar les flamarades dispensades d'aeronaus.

#### Quarta generació

Míssils de quarta generació, com ara el Stinger Bloc 2 dels EUA, i els míssils sota el desenvolupament de Rússia, Japó, França i Israel podrien incorporar els sistemes pla de gamma focal d'orientació i altres sistemes de sensors avançats que permetin multiplicar les actuacions en grans distàncies.

### Comandes de línia de visió

Comando de línia de visió (Command Line-of-Sight, per les seves sigles en anglès CLOS). Es diu així als míssils que detecten mitjançant una font de calor o mitjançant de les transmissions de ràdio o de radar de l'aeronau específica. Una vegada detectat, l'operador de míssils o artiller visual adquireix el comandament amb una magnífica vista òptica i després utilitza els controls de ràdio per "volar" els míssils cap al blanc. Un dels beneficis dels míssils d'aquest tipus és que és pràcticament immune a les bengales i altres sistemes de contramesures de base que estan dissenyats principalment per derrotar els míssils d'infraroigs. El major inconvenient dels míssils CLOS és que requereixen els operadors altament capacitats i qualificats. Nombrosos informes de la guerra afganès-soviètica en la dècada de 1980, citen els mujahidins de l'Afganistan com decebuts amb els britànics proporcionats amb Blowpipe (míssils CLOS), perquè era massa difícil d'aprendre a utilitzar i molt imprecises, especialment quan s'utilitza contra el ràpid moviment d'avions de reacció. Ateses aquestes consideracions, molts experts creuen que els míssils CLOS no són els ideals per a ser usats contra un caça, com ho són els míssils d'infraroigs, que de vegades es coneixen com "dispara i oblida".
Les versions posteriors de míssils CLOS, com ara el Javelin britànic, utilitza un sòlid estat de càmeres de televisió en lloc de les òptiques tracker per fer la tasca de l'artiller més fàcil. El fabricant de la Javelin, Thales Air Defenses va exposar que els seus míssils de defensa són virtualment impermeables a les contramesures. Fins i tot les versions més avançades dels míssils CLOS, com el Starburst britànic, té un enllaç de dades per làser en lloc d'enllaços de ràdio d'orientació abans de volar el míssil a l'objectiu.

### Guiats per làser

Els míssils d'espatlla SAM guiat per làser, utilitzen el làser per guiar els míssils a la meta. El míssil vola al llarg del feix de làser i als blancs de l'aeronau en què l'operador de míssils o artiller apunta el làser. Com ara els míssils RBS-70 de Suècia i Starstreak de Gran Bretanya poden atacar els avions des de l'exterior, i només exigir a l'operador que rastregi contínuament la meta amb un joystick per mantenir el punt de mira de làser en el blanc. Perquè no hi ha enllaços de dades des del terra fins que el míssil, el míssil no pot ser movible després que es va posar en marxa. Aquesta tècnica es coneix com muntar Manga. El futur SAM guiat per làser pot exigir a l'operador perquè designi a la meta d'una sola vegada i no manualment mantenir un punt de mira làser continu en l'aeronau. Tot i que els míssils guiats per làser requereixen una formació relativament àmplia i habilitat per funcionar, molts experts consideren que aquests míssils són particularment amenaçadors a les mans dels terroristes a causa de la resistència dels míssils a les contramesures més convencionals actualment en ús.

## Vegeu també

* Defensa antiaèria
* Contramesures d'infrarojos

## Referències

* ↑ «MANPADS». GEC. [Consulta: 17 juliol 2014].
* ↑ «MANPADS». Small Arms Survey. Arxivat de l'original el 4 d’octubre 2013. [Consulta: 1r octubre 2013].
* ↑ CRS RL31741 page 1
* ↑ Wade Bose, "Wassenaar Agreement Agrees on MANPADS Export Criteria", Arms Control Today, January/February 2001, p. 1., quoted in CRS RL31741
* ↑ «MANPADS Proliferation - FAS». Arxivat de l'original el 2006-08-31. [Consulta: 6 gener 2014].
* ↑ The proliferation of MANPADS - Jane's
* ↑ Marvin B. Schaffer, "Concerns About Terrorists With Manportable SAMS", RAND Corporation Reports, October 1993, quoted in CRS RL31741