OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Bajona (Clariana de Cardener)

Bajona o Bajona de Joval és una masia situada al municipi de Clariana de Cardener a la comarca catalana del Solsonès inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

Es troba al nord-oest del terme municipal, en el disseminat de l'antic nucli de Joval. S'aixeca al vessant de llevant del serrat de l'Isidre, als plans que s'estenen a les carenes del marge dret del Cardener, damunt les aigües de l'embassament de Sant Ponç.
Al km. 74,4 de la carretera de Manresa (C-55)(41° 57′ 44″ N, 1° 34′ 37″ E﻿ / ﻿41.962271°N,1.576932°E﻿ / 41.962271; 1.576932), enfront d'una gasolinera, una pista ben senyalitzada hi mena en 1 km. A la casa hi trobem les instal·lacions de la Granja escola Can Bajona.

## Descripció

Masia de planta rectangular amb teulada a dos vessants. Té orientació nord-sud. La porta està a la cara est, és d'arc de mig punt adovellat. La façana està molt reformada per l'obertura de balconades. A la paret est, al costat de la porta hi ha una nova construcció (del segle xix) de planta rectangular i amb una gran terrassa a la part superior que comunica interiorment amb la casa. Entrada de pedra amb el sostre de bigues. El parament és de pedres irregulars excepte en les cantonades que són de pedra picada i tallada.
Adossada a la cara sud, hi ha una petita capella orientada a l'est, de planta rectangular i escala exterior d'entrada, amb un petit campanar d'espadanya. Façana arrebossada d'estil neoclàssic amb la porta principal d'arc escarser, a sobre un balcó i, a un altre nivell, un òcul; una motllura emmarca les obertures i els extrems de la façana.

## Notícies històriques

La casa Bajona és una de les més antigues que es coneixen en el municipi de Clariana, malgrat que ha sofert moltes reformes.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* 1 2 3 «Bajona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
# Cargolet pit-roig

El cargolet pit-roig (Pheugopedius rutilus) és un ocell de la família dels troglodítids (Troglodytidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc i zones amb matolls de les terres baixes costaneres del Pacific, al sud-oest de Costa Rica i Panamà, i al vessant del Carib al nord-est i est de Colòmbia, oest i nord de Veneçuela, Trinitat i Tobago.

## Referències

* ↑ «Cargolet pit-roig». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Cichlasoma troschelii

Cichlasoma troschelii és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 16 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al vessant atlàntic del sud de Mèxic.

## Referències

* ↑ Swainson, W. 1839. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Spottiswoode & Co., Londres. Nat. Hist. & Class. v. 2: i-vi + 1-448.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Cichlasoma troschelii» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Colibrí ermità cuabarrat

El colibrí ermità cuabarrat (Threnetes ruckeri) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita el sotabosc de la selva humida, clars, bosc i vegetació secundària, especialment a prop de l'aigua, de les terres baixes al vessant del Carib de Belize, est de Guatemala, Hondures i Nicaragua, ambdues vessants de Costa Rica i Panamà, oest i nord de Colòmbia, oest de l'Equador i oest de Veneçuela.

## Referències

* ↑ «Colibrí ermità cuabarrat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 4 gener 2025(català)
# Cuaespinós fumat

El cuaespinós fumat (Synallaxis brachyura) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos, arbusts i pastures de les terres baixes al vessant del Carib d'Hondures i Nicaragua, ambdues vessants de Costa Rica i Panamà i oest i centre de Colòmbia, oest d'Equador i nord-oest de Perú.

## Referències

* ↑ «Cuaespinós fumat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/04/2021(català)
# Fluorcalciobritholita

La fluorcalciobritholita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la britholita. Rep el seu nom per la seva relació amb la resta dels minerals del grup i pel seu contingut en calci i fluor.

## Característiques

La fluorcalciobritholita és un silicat de fórmula química (Ca,Ce)₅(SiO₄,PO₄)₃F. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2006. Cristal·litza en el sistema hexagonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la fluorcalciobritholita pertany a «9.AH - Nesosilicats amb CO₃, SO₄, PO₄, etc.» juntament amb els següents minerals: iimoriïta-(Y), tundrita-(Ce), tundrita-(Nd), spurrita, ternesita, britholita-(Ce), britholita-(Y), el·lestadita-(Cl), fluorbritholita-(Ce), fluorel·lestadita, hidroxilel·lestadita, mattheddleïta, tritomita-(Ce), tritomita-(Y) i fluorbritholita-(Y).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la part alta del riu Tuliok, al vessant oriental del mont Kukisvumtxorr, al massís de Khibini, situat a l'óblast de Múrmansk (Districte Federal del Nord-oest, Rússia). A la mateixa província russa també ha estat trobada al massís de Sakhariok. També ha estat descrita a Stupné, a la regió de Trenčín, a Eslovàquia; a Kråkmo, al comtat de Nordland, a Noruega; i a les pedreres In den Dellen, a Mendig, a l'estat de Renània-Palatinat (Alemanya).

## Referències

* ↑ «Fluorcalciobritholite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Forn d'oli de ginebre de Sant Francesc

Forn d'oli de ginebre de Sant Francesc és un forn d'oli de ginebre de Riba-roja d'Ebre (Ribera d'Ebre) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una construcció en pedra feta per a destil·lar, via escalfor, l'oli de ginebre.
Ubicat al vessant esquerre de la vall de Sant Francesc, una mica més avall de l'ermita, però enfilat al damunt del barranc del Carbonet.
Es conserva un mur d'una alçada de 1,70 m, però no se li aprecia cap forma concreta. El que si que es veu és la sortida i el dipòsit excavat a la roca.

## Referències

* 1 2 3 «Forn d'oli de ginebre de Sant Francesc». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 maig 2021].
# José Manuel Díaz Novoa

José Manuel Díaz Novoa (Gijón, 1 de gener de 1944) és un exfutbolista i entrenador asturià. Com a tècnic, acumula 394 partits a la Primera Divisió espanyola.

## Trajectòria esportiva

Com a jugador, ocupava la posició de migcampista. Format al planter de l'Sporting de Gijón, durant cinc campanyes juga amb el primer equip. El 1967 fitxa pel Celta de Vigo, amb qui ascendeix a primera divisió el 1969. Però, a la 69/70 només hi disputa un encontre, a causa de les lesions. Es retira als 27 anys.
Poc després de penjar les botes, passa al vessant tècnic. Primer se'n fa càrrec del Deportivo Gijón, filial sportinguista, i debuta amb el primer equip, que ara disputa la màxima categoria, a la 79/80. Retorna per dirigir uns partits de la 81/82, i, finalment, es consolida al capdavant de la banqueta gijonesa el 1984.
Entrena durant quatre campanyes a l'Sporting de Gijón, en un dels moments daurats del club, amb participacions en la Copa de la UEFA. Tal com va fer com a jugador, marxa al Celta de Vigo, on roman altres dues temporades. Continua en altres conjunts de Primera: Real Burgos, RCD Espanyol (amb qui baixa a Segona) i de nou l'Sporting, en dos períodes. Entre el 2000 i 2002 exerceix de tècnic en els amistosos que disputa la selecció de futbol d'Astúries.

## Enllaços externs

* Fitxa de BDFutbol.com
# Kumtyubeïta

La kumtyubeïta és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la chegemita. Rep el seu nom de l'altiplà on va ser descobert el mineral.

## Característiques

La kumtyubeïta és un silicat de fórmula química Ca₅(SiO₄)₂F₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2008. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 5 i 6. Es tracta de l'anàleg amb fluor dominant de la reinhardbraunsita. També és possiblement idèntica a la kutyukhinita, una substància d'origen antropogènic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kumtyubeïta pertany a «9.AF - Nesosilicats amb anions addicionals; cations en [4], [5] i/o només coordinació [6]» juntament amb els següents minerals: sil·limanita, andalucita, kanonaïta, cianita, mullita, krieselita, boromullita, yoderita, magnesiostaurolita, estaurolita, zincostaurolita, topazi, norbergita, al·leghanyita, condrodita, reinhardbraunsita, hidroxilcondrodita, humita, manganhumita, clinohumita, sonolita, hidroxilclinohumita, leucofenicita, ribbeïta, jerrygibbsita, franciscanita, örebroïta, welinita, el·lenbergerita, sismondita, magnesiocloritoide, ottrelita, poldervaartita i olmiïta.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al mont Lakargi, a la caldera Verkhnechegemskaya, a la República de Kabardino-Balkària, Rússia. També ha estat descrita al vessant nord-oest del volcà Shadil-Khokh, a l'àrea volcànica del Kel, a Ossètia del Sud; i al camp de carbó de Rosice-Oslavany, a la regió de Moràvia Meridional, a la República Txeca.

## Referències

* ↑ «Kumtyubeite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Les Gatalledes

Les Gatalledes és una masia d'Espinelves (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta rectangular (12 x 4 m), coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana, situada a migdia. Consta de planta baixa i un pis. La façana presenta dos portals rectangulars a la planta i a l'angle sud-oest un forn adossat. Al pis hi ha dues finestres. A llevant hi ha un cos de 3 m d'ample que continua la vessant i, adossat a aquest hi ha un altre cos de planta cobert a una vessant. El sector nord està recolzat en el terraplè i els murs són cecs. A ponent hi ha dos cossos de planta baixa i coberts a una sola vessant. No hi ha ràfecs.
La casa, malgrat conservar bé l'estructura primitiva, està abandonada.

## Història

Situada al vessant sud del turó de la Guàrdia (1000 m d'altitud) i molt a prop dels límits de Sant Hilari.
Fou construïda segurament durant els segles XVII i XVIII, moment d'expansió demogràfica del municipi.
El topònim ve de "gatell", un tipus d'arbust freqüent a la zona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Les Gatalledes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2017].
# Manaquí barbat de coll taronja

El manaquí barbat de coll taronja (Manacus aurantiacus) és un ocell de la família dels píprids (Pipridae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial, clars i densa vegetació secundària de les terres baixes al vessant del Pacífic del sud-oest de Costa Rica i oest de Panamà.

## Referències

* ↑ «Manaquí barbat de coll taronja». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2023(català)
* ↑ Chaves, N. (2020). Orange-collared Manakin (Manacus aurantiacus), version 1.0. In Birds of the World (S. M. Billerman, B. K. Keeney, P. G. Rodewald, and T. S. Schulenberg, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.orcman1.01
# Mas de la Birba

Mas de la Birba és una masia del municipi del Port de la Selva inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat a llevant del nucli urbà de la població del Port de la Selva, prop de la costa del Golfet i la cala Taballera, al vessant de tramuntana del puig de n'Amat.
Masia de planta més o menys rectangular formada per diversos cossos adossats, amb les cobertes de teula d'una i dues vessants i distribuïda en planta baixa i pis. La façana principal, orientada a llevant, presenta la porta d'accés a l'habitatge al pis, al qual s'accedeix mitjançant una escala de pedra exterior. En origen, els baixos de la casa eren destinats al bestiar. La façana de tramuntana presenta un cos semicircular adossat amb la coberta d'un sol vessant, corresponent al forn de pa. En general, les obertures del mas són rectangulars, algunes amb les llindes de fusta. A l'interior destaquen dues estances cobertes amb voltes rebaixades de pedra morterada. Al pis, les diferents cambres estan cobertes amb sostres d'embigats i cairons. Els cossos de migdia presenten diferents dependències auxiliars, en origen destinats a estables, corrals i coberts. Destaca una gran arcada rebaixada, coberta amb terrassa al pis. També cal mencionar un gran carreu de marbre situat a la cantonada nord-est de l'edifici, actualment integrat dins del cobert de l'extrem de llevant de la façana de tramuntana, el qual té gravada la data 1786.
La construcció està arrebossada i emblanquinada, i actualment encara s'hi fan tasques d'arranjament i rehabilitació.

## Història

La primera menció documental és de l'any 1585 en una llista de l'Arxiu Municipal de Cadaqués en el qual es fa esment del segrest per part dels pirates algerians de la mestressa, Anna Birba per part de pirates nord africans. L'any 1663, consta que dos vaixells de moros havien atacat uns segadors a la cala Fonda (Cala Prona) i saquejat una casa de camp, precisament Mas de la Birba és la més propera a aquesta cala. Al cens de 1787 del nou municipi constituït al Port de la Selva, consta com a propietària del mas la família Farrés. A la segona meitat del segle xx va passar a mans de Manuel de Senillosa i, des d'aleshores està habitat per la família Donat. Actualment encara continua en ús.
Hi ha notícies que el graó més baix de l'escala, que mena a la porta actual de l'habitatge, era fet amb una gran peça de marbre que tenia una inscripció gravada il·legible. S'hi identificaven les lletres "MR".

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mas de la Birba». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 gener 2014].
# Tapacul de Tatamá

El tapacul de Tatamá (Scytalopus alvarezlopezi) és una espècie d'ocell de la família dels rinocríptids (Rhinocryptidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el dens sotabosc de la selva nebulosa al vessant occidental desl Andes de Colòmbia.

## Taxonomia

Espècie de recent descripció.

## Referències

* ↑ FG Stiles, OA Laverde et CD Cadena. 2017. A new species of tapaculo (Rhinocryptidae; Scytalopus) from the Western Andes of Colombia. Auk 134: 377–392.
# (9629) Servet

(9629) Servet és un asteroide descobert el 15 d'agost de 1993 pel belga Eric Walter Elst a l'Observatori de Caussóus, a la Provença. La designació provisional que va rebre era 1993 PU7. Fou dedicat a l'humanista i teòleg de Vilanova de Sixena, Miquel Servet (1511-1553).

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 26 novembre 2023].
* ↑ Afirmat a: JPL Small-Body Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 7 febrer 2024].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=9629.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Dades actualitzades de la NASA amb l'òrbita de (9629) Servet. (anglès)
# Casa Sileta

La casa Sileta, també coneguda com a Cal Capell o Cal Colom, és un edifici de Tarroja de Segarra (Segarra) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa senyorial, que, tot i les diverses remodelacions que ha sofert al llarg dels temps, conserva l'essència dels palaus florentins.
És una construcció de tres pisos, tot i que s'adequa al desnivell del territori i en presenta un més a la façana lateral.
La façana principal és molt sòbria i té una portada d'accés d'arc de mig punt dovellada amb una mènsula a la clau, i dues finestres laterals reixades amb filigranes. Als pisos superiors trobem finestres senzilles que no tenen cap interès especial. A través d'una arcada baixem pel C/ del Portal Baix i observem la façana lateral de l'edifici, on hi ha quatre finestres rectangulars al segon pis emmarcades per carreus, tres balcons amb baranes de forja i un amb balustre de pedra al tercer pis, i cinc finestres rectangulars, dues més petites, envoltades per carreus, al quart pis. Del tercer pis de l'edifici en surt una passarel·la amb balustre de pedra que comunica amb unes dependències que s'afegeixen l'any 1888, tal com ens indica la inscripció d'una llinda.
Aquesta segona façana es troba totalment arrebossada i pintada de blanc, mentre que la principal conserva les filades de carreus regulars ben escairats.

## Història

A l'interior de la casa hi ha un escut nobiliari que sembla pertànyer a la primitiva Casa Colom. La família Capell va adquirir la casa, sent també un dels més importants llinatges de l'Edat Mitjana a Tarroja. La família Sileta va comprar la casa durant el segle xx.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Sileta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Dobsonia peronii

Dobsonia peronii és una espècie de ratpenat de la família dels pteropòdids. És endèmic de les Illes Petites de la Sonda (Indonèsia i Timor Oriental), on nia en coves, escletxes a les roques i forats als troncs. Es creu que no hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie, tot i que algunes poblacions estan en perill per la caça i la destrucció del seu hàbitat.
El seu nom específic, peronii, és en honor del naturalista i explorador francès François Péron.

## Referències

* ↑ Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.
* ↑ Hutson, A. M.; Suyanto, A.; Helgen, K. Dobsonia peronii. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 8 octubre 2014.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 317. ISBN 978-0801893049.

## Enllaços externs

* Distribució mundial d'aquesta espècie. (anglès)
Espècies vivents de megaquiròpters :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Subfamília Nyctimeninae :
Subfamília Cynopterinae :
Subfamília Harpyionycterinae :
Subfamília Macroglossusinae :
Subfamília Pteropodinae :
Subfamília Rousettinae :
Subfamília Epomophorinae :
# Cotinga amable

La cotinga amable (Cotinga amabilis) és un ocell de la família dels cotíngids (Cotingidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial, clars i vegetació secundària de les terres baixes de Mèxic al sud de Veracruz, nord d'Oaxaca i nord de Chiapas cap al sud, pel vessant del Carib fins Costa Rica.

## Referències

* ↑ «Cotinga amable». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15/02/2023(català)
# El Portet

El portet és una via natural que comunica Xàtiva, capital de la comarca de la Costera al País Valencià, amb la zona de Bisquert (lloc on es concentren la majoria de xalets i cases de camp dels veïns de Xàtiva). Aquesta via es de les anomenades calçades romanes i en la seua època tenien molt d'ús i eren molt importants. Per accedir a aquesta via, la manera més natural de fer-ho és des del carrer de Sant Gaietà al sud-oest de la ciutat i el camí va pujant en sentit sud-oest fins al tram superior que fa una mena de congost o gorja i que dona pas a una altra vall. El camí continua per darrere i al llarg de la serra Vernisa fins més o menys la base de l'anomenada penya Sant Dídac, encara que abans d'arribar-hi hi ha d'altres rutes que en parteixen.
Actualment es troba en molt bon estat de conservació, està senyalitzat pels centres excursionistes com PRV-78 i és utilitzat fonamentalment per senderistes que busquen la via més curta per passar ràpidament d'una vall (la de la Costera) a una altra (la de Bisquert)o a l'inrevés.
Mentre s'hi puja pel vessant de Xàtiva es poden veure uns cudols gegants repartits per la falda de la muntanya, els quals es considera formen part dels despreniments ocorreguts el 1748 a causa d'un terratrèmol de bastant intensitat que afecta a diverses comarques centrals del País Valencià. També podem destacar la cova que a l'esquerra del nostre recorregut trobarem a l'inici de l'últim tram del Portet. Esta cova, quadrada i quasi entrant en vertical, està excavada en la dura pedra i se la coneix com a Cova dels dos ulls.
# Tàngara de matollar capgrisa

La tàngara de matollar capgrisa (Chlorospingus canigularis) és un ocell de la família dels passerèl·lids (Passerellidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial, clars i vegetació secundària de les muntanyes al centre de Costa Rica, sobre tot pel vessant del Carib, oest de Panamà, oest i centre de Colòmbia, sud-oest de Veneçuela, oest i est de l'Equador i est del Perú.

## Referències

* ↑ «Tàngara de matollar capgrisa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/02/2023(català)
# Vall de les Salenques

La vall de les Salenques (en benasquès, Vall d'Ixalenques) ie una vall pirenenca d'Aragó que se troba a la baixant este del masiso de la Maladeta, al municipi de Montanui a la Ribagorça.
La suya muga natural la formen la tuca d'Anglos (1.815 m), la tuca del Cap de Llauset (2.852 m), la tuca d'el Cap de la Vall (3.205 m), la cresta de Tempestats (3.258 m), la cresta d'Ixalenques (que ditxós d'ella se troba la txelera d'es Ixalenques), la collada d'Ixalenques (2.801 m), el pico d'Ixalenques (2.986 m), la tuca de Mulleres (3.010 m), el pico de la Tallada (2.955 m) i els picos de la Fontana de Senet (2.630 m) i de Viella (2.572 m).
Trescrucen la vall el riu d'es Ixalenques, afluent de la Noguera Ribagorçana, i els suyos afluents; el riu del Cap de la Vall i el riu Anglos.

## Nombre

El nombre d'esta vall procedeix d'un tipus de plantes que hi són especialment abundants, les ixalenques. La ixalenca (en catalán salenca, en aragonés sarguera) ie un tipo d'arbusto de les riberes, molto freqüent als rius dels Pireneus, que tenen les tralls resistents encara que molto flexibles, i per això d'antes s'empllegaben ta lligar els trancos d'es navates qu'heben de baixar pels rius. D'este uso tradicional que en feben, ia iere habitual la construcción d'una mena d'embarcacions per transportar les fustes de les valls. De la salenca se'n quitaba també la vime ta per fer-ne les canastes y els cabazos.