OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Denes Koromzay

Denes Koromzay (Arad, Transsilvània (Romania), 18 de maig, 1913 - Boulder, Colorado (EUA), 15 de juliol, 2001), va ser un violinista hongarès.Va viure als Estats Units, a l'estat de Colorado, des del 1962 fins a la seva mort als vuitanta-vuit anys. Fou un dels fundadors de l'"Hongrian String Quartet" fins a la seva dissolució l'any 1972. Posteriorment, va tocar amb el "New Hungarian Quartet".

## Discografia (selecció)

* W. A. Mozart, Takács Quartet, Denes Koromzay – String Quintets In C Major K515 / In G Minor K 516- 4 versions Hungaroton (1985)
* W.A. Mozart, Denes Koromzay, Takács Quartet – String Quintets in D Major K 593 and in E flat major K 614 - 2 versions, Hungaroton (1987)
* Wolfgang Amadeus Mozart, Das Ungarische Streichquartett*, Zoltan Szekely, Mihaly Kuttner, Dénes Koromzay*, Gabor Magyar – Streichquartett B-Dur, KV 458 »Jagdquartett« / Streichquartett C-Dur, KV 465 »Dissonanzquartett« (LP) Fono-Ring FGLP 77 700 (Desconegut)
* Beethoven*, The Hungarian Quartet, Zoltan Szekely, Alexandre Moskowsky, Denes Koromzay, Vilmos Palotai – Beethoven Quartet No.1 In F Major, Op.18, No.1 / Beethoven Quartet No.2 In G Major, Op.18, No.2, (LP) Angel Records, ANG.35106 (Desconegut)

## Referències

* 1 2 «de novembre del 2024 Denes Koromzay» (en anglès).
* 1 2 3 https://www.classicalmusicdaily.com/articles/k/d/denes-koromzay.htm
* ↑ https://www.discogs.com/artist/867253-Denes-Koromzay
# Donald Linden

Donald Stacey "Don" Linden (Slough, Berkshire, 12 d'octubre de 1877 - Toronto, Canadà, 13 de març de 1964) va ser un atleta canadenc, d'origen anglès, que va competir a començaments del segle xx. Va destacar com a marxador i el 1906 va prendre part en els Jocs Intercalats d'Atenes, on va guanyar la medalla de plata en la competició dels 1500 metres marxa del programa d'atletisme.

## Referències

* ↑ «Don Linden Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 6 de juny 2009. [Consulta: 6 juny 2017].
# Joseph Alzin

Joseph Alzin (París, 18 de desembre de 1893 – Marsella, 2 de setembre de 1930) fou un aixecador luxemburguès d'origen francès, que va competir als Jocs Olímpics d'Anvers 1920 i als de París 1924. Al Jocs de 1920 va aconseguir la medalla d'argent en la categoria +82.5 kg.

## Referències

* ↑ «Joseph Alzin Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2013-09-24. [Consulta: 7 setembre 2013].
# Divinity Love

Divinity Love (República Txeca; 11 de febrer de 1986) és una actriu pornogràfica retirada i model txeca.
Sent la menor de dues germanes, Love va estudiar cosmètica abans de dedicar-se a la indústria del porno. Primer va treballar com a ballarina exòtica fins que en 2006 se li va donar l'oportunitat de treballar en la pel·lícula de Pierre Woodman Sex City. El 2007 va signar amb la productora del director un contracte en exclusiva, sent la seva segona actriu prometedora després de Caylian Curtis. En 2007, de nou sota la direcció de Woodman, va aparèixer a Xcalibur - The Lords of Sex. No obstant això, va decidir retirar-se en 2008 amb tan sols 10 pel·lícules.

## Filmografia

* Sex City (2006)
* Sex City 2 (2006)
* Sex City 3 (2006)
* XCalibur (2007)
* The Perfectionist (2007)
* The Perfectionist 3 (2008)

## Premis

* Premis Ninfa del FICEB 2007 : Millor actriu, per Xcalibur
* Brussels Erotica 2007 : Millor estrella europea

## Referències

* ↑ «Info "Private Gold 78 - Sex City"». adultfilmdatabase. [Consulta: 4 juliol 2016].
* ↑ Divinity Love : son Casting Video par Pierre Woodman Arxivat 2017-03-30 a Wayback Machine. a xtarsnews.com
* ↑ «Info "Xcalibur - The Lords of Sex"». adultfilmdatabase. [Consulta: 4 juliol 2016].
* ↑ Divinity Love a Internet Adult Film Database (anglès)
* ↑ "Winners of the FICEB Ninfa awards 2007" Arxivat 2016-01-13 a Wayback Machine., h.b., October 10, 2007, Retrieved 2010-10-12
* ↑ X Stars Bruxelles Erotica Arxivat 2015-01-05 a Wayback Machine. per Cheribibi a xtarsnews.com

## Enllaços externs

* Divinity Love a Internet Adult Film Database (anglès)
* Divinity Love a Adult Film Database (anglès)
# Alfred Schmidt (aixecador)

Alfred Schmidt (des de 1936 Ain Sillak, Hageri, 1 de maig de 1898 – Tallinn, 5 de novembre de 1972) fou un aixecador estonià que va competir a començaments del segle xx.
Inicialment Schmidt havia començat practicant curses de fons, i no fou fins al 1919, mentre servia a l'Exèrcit d'Estònia, quan començà a practicar l'halterofília.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on disputà la prova del pes ploma, per a aixecadors amb un pes inferior a 60 kg, del programa d'halterofília. Hi guanyà la medalla d'argent amb un pes total de 210,0 kg alçats.
El 1922 va guanyar un títol nacional. El 1922 no se li permet participar en el Campionat Mundial per superar el pes corporal de la seva categoria, i va exercir de jutge. En retirar-se, el 1923, va continuar exercint de jutge i àrbitre en competicions de lluita, alhora que s'interagava al consell de la Unió d'Esports d'Estònia. Més tard es dedicà al tir al plat i fou president la Federació d'Estònia de tir al plat.

## Referències

* 1 2 «Alfred Schmidt Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de desembre 2012. [Consulta: 30 juny 2017].
* ↑ SILLAK, AIN. Eesti spordi biograafiline leksikon
# António Borges d'Almeida

António Borges d'Almeida (Regne de Portugal, 18 d'octubre de 1898 - Rio de Janeiro, 24 de setembre de 1959) va ser un genet portuguès que va competir durant la 1920.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on va disputar dues proves del programa d'hípica. En el concurs de salts d'obstacles per equips, formant equip amb Hélder de Souza i José Mouzinho, guanyà la medalla de bronze, mentre en el concurs de salts d'obstacles individual fou cinquè, sempre amb el cavall Reginald.

## Referències

* ↑ «Aní­bal de Almeida Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de setembre 2011. [Consulta: 11 abril 2018].
# Marsciano

Marsciano és un comune (municipi) de la província de Perusa, a la regió italiana d'Úmbria, situat uns 25 km al sud de Perusa. L'1 de gener de 2018 tenia 18.701 habitants.
Marsciano limita amb els següents municipis: Collazzone, Deruta, Fratta Todina, Perusa, Piegaro, San Venanzo i Todi.

## Llocs d'interès

* Església de San Giovanni Battista, d'estil neogòtic. Els interiors contenen un crucifix pintat del segle xiii, una "Mare de Déu amb el Nen" del segle xvi i un quadre que mostra La incredulitat de sant Tomàs (1831), obra de Vincenzo Chialli.

## Ciutats agermanades

* Tremblay-en-France, França, des de 1982
* Orosei, Itàlia, des de 1985
* Loropéni, Burkina Faso, des de 1987
* Jablonec nad Nisou, República Txeca, des de 1998

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 27 març 2019].

## Enllaços externs

* Marsciano - Lloc web oficial (italià)
# Pavel Josep Safarik

Pavel Josep Safarik (Kobeliarovo, Regne d'Hongria (actualment, a Eslovàquia), 13 de maig de 1795 - Praga, Bohèmia, Imperi Austríac (actualment, a la República Txeca), 26 de juny de 1861) fou un filòleg, poeta, historiador, etnògraf, professor i bibliotecari d'ètnia eslovaca del Regne d'Hongria. Va ser un dels primers eslavistes científics.
Figura principal del renaixement nacional txec i pioner de la filologia i arqueologia eslava, després d'estudiar a Kežmark i Jenafou, fou director i professor del Gymnasium de Novi Sad, l'escola de gramàtica ortodoxa sèrbia a Novi Sad, abans d'establir-se a Praga el 1833, on va passar la resta de la seva vida. Va treballar inicialment a les oficines editorials de la revista del Museu Txec i de la revista Světozor, fins que el 1841 es va incorporar com a bibliotecari de la Universitat de Praga. Des del 1848 va passar a dirigir la biblioteca fins a l'octubre de 1860, quan va renunciar al càrrec de director a causa del deteriorament de la seva salut. El mateix any 1848, es va convertir durant un temps en professor del recentment establert departament de filologia eslava. Šafařík considerava la biblioteca no només com una col·lecció de llibres, sinó directament com una institució educativa. Se suposava que els bibliotecaris eren persones qualificades científicament amb formació professional, no només manipuladors i copistes. Ha estat considerat un dels pares de l'eslavística. Entre els anys 1834 i 1935 va dirigir com a redactor la revista Světozor. El 1855, Šafařík va comprar per a la institució la biblioteca de l'important escriptor eslovac, eslavòleg i etnògraf Jiří Ribay, entre els quals hi havia diversos bohemis valuosos. Durant el mandat de Šafařík, es van iniciar estudis moderns de gravats originals a la biblioteca.

## Publicacions

* Slovanské starotžitnosti (‘L'antiguitat eslava’), estudi sobre els orígens de la cultura eslava, que esdevení la seva obra principal (1836-37)
* Geschichte der slavischen Sprache und Literatur nach allen Mundarten (‘Història de la literatura i la llengua eslaves segons tots els dialectes’) (1826)
* Über den Ursprung und die Heimat des Glagolitismus (“Sobre els orígens i la procedència de l'alfabet glagolític”) (1858)
* Geschichte der südslawischen Literatur (‘Història de la literatura sud-eslava’) (1864)
* Tatranská muza (‘La musa dels Tatra), un dels seus reculls de poemes (1814)

## Referències

* 1 2 «Pavel Josep Safarik». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana [Consulta: 30 setembre 2022].
* 1 2 «Pavel Josef Šafařík, Czech philologist». Encyclopædia Britannica [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «Pavel Josef Šafařík v Klementinu». Biblioteca Nacional de la República Txeca. [Consulta: 30 setembre 2022].
* ↑ «Pavel Josef Šafařík». Aktualne, 20-09-2015 [Consulta: 30 setembre 2022].
# Andrew Charlton

Andrew Charlton (municipi de North Sydney, 12 d'agost de 1907 - Avalon Beach, 10 de desembre de 1975), també conegut com a Boy Charlton, va ser un nedador australià que va disputar tres edicions dels Jocs Olímpics.
Charlton va néixer a Crows Nest, un suburbi de Sydney. Es va donar a conèixer en el món de la natació el 1921, quan guanyà la cursa de les 440 iardes lliures organitzat per la New South Wales Swimming Association. La seva joventut el va dur a ser conegut com a "Boy". El 1922 William Harris, medalla de bronze dels 100 metres lliures dels Jocs d'Anvers de 1920, va anar a Austràlia per enfrontar-se a gent com Frank Beaurepaire i Moss Christie. Charlton va derrotar a Harris en els Campionats de Nova Gal·les del Sud, guanyant els 440 iardes i posteriorment va establir un rècord mundial en les 880 iardes lliures, a més de guanyar la cursa de la milla.
El 1923 Charlton, de tan sols 15 anys, va nedar per primera vegada contra Beaurepaire, que havia guanyat 35 campionats australians i havia establert 15 rècords mundials. Charlton va guanyar les 440 iardes lliures amb uns dos metres d'avantatge sobre Beaurepaire. El 1924 es va enfrontar a Arne Borg, posseïdor en aquells moments de quatre rècords mundials. Charlton va guanyar les 440 iardes, igualant el rècord mundial de Borg. Es tornaren a enfrontar en les 880 i 220 iardes, amb noves victòries de Charlton, en la primera cursa establint el seu primer rècord mundial i en la segona un rècord australià.
El 1924, a París, va disputar tres proves del programa de natació. Va guanyar la medalla d'or en els 1.500 m. lliures, la de plata en els 4x200 metres lliures, on va fer equip amb Frank Beaurepaire, Moss Christie, Ernest Henry i Ivan Stedman; i la de bronze en els 400 metres lliures. Quatre anys més tard, als Jocs d'Amsterdam, va disputar dues proves del programa de natació. En ambdues, els 1.500 metres i els 400 metres lliures, guanyà la medalla de plata. La tercera i darrera participació en uns Jocs fou el 1932, a Los Angeles, on disputà dues proves del programa de natació. Fou sisè en els 400 metres lliures, mentre en els 1.500 metres lliures quedà eliminat en semifinals.
El 1972 va ser incorporat a l'International Swimming Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 Charlton, Andrew Murray (Boy) (1907–1975) a Australian Dictionary of Biography
* ↑ «Boy Charlton Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 17 d'abril 2020. [Consulta: 7 setembre 2018].
* ↑ International Swimming Hall of Fame, Honorees, Andrew M. "Boy" Charlton (AUS) Arxivat 2015-04-02 a Wayback Machine.. Consulta 15 març 2015.
# Domenica d'agosto

Domenica d'agosto és una pel·lícula de comèdia italiana del 1950 dirigida per Luciano Emmer.
Aquesta pel·lícula, que ha estat seleccionada entre els 100 film italiani da salvare, ha representat «la transferència de l'experiència neorealista a la comèdia de costums». Per als detractors, partidaris del cinema que es pretenia com un compromís civil i polític, era culpable d'haver obert el camí al mal vist "neorealisme rosa".

## Sinopsi

Diumenge 7 d'agost festa de San Gaetano. Des de la calorosa ciutat de Roma, una multitud variada, de tots els orígens socials, es trasllada per diferents mitjans al Lido d'Ostia, per passar-hi tot el dia festiu.

## Repartiment

A la pel·lícula apareixen gairebé tots els actors desconeguts, inclosos els que es van fer famosos els anys següents. Molts actors que apareixen a la pel·lícula només han protagonitzat aquesta pel·lícula com Anna Baldini, que aleshores tenia uns 15 anys.
* Anna Baldini: Marcella Meloni
* Vera Carmi: Adriana
* Emilio Cigoli: Alberto Mantovani
* Franco Interlenghi: Enrico
* Elvy Lissiak: Luciana
* Massimo Serato: Roberto
* Mario Vitale: Renato
* Marcello Mastroianni: Ercole Nardi
* Anna Medici: Rosetta
* Andrea Compagnoni: Cesare Meloni
* Ave Ninchi: Fernanda Meloni
* Salvo Libassi: Perrone
* Jone Morino: Mesmè

## Producció

Luciano Emmer va ser cridat per dirigir la pel·lícula per Sergio Amidei, quan debutava a la producció, mentre editava un documental sobre Venècia. Rodada l'estiu de 1949 a Roma i a la costa d'Ostia, la pel·lícula es va estrenar nacionalment el 18 de febrer de 1950.
El rodatge es va fer entre les zones de Porta Cavalleggeri, il Colle Oppio, els barris Testaccio i Mattatoio, le estacions de tren de Piramide, Ostia Centro i l'establiment balneari La vecchia pineta al Lungomare di Ostia.
L’ajudant de direcció Franco Brusati va deixar la pel·lícula després de només una setmana de rodatge, acusant Luciano Emmer de no posseir les nocions més elementals de tècniques cinematogràfiques. Francesco Rosi va assumir el seu paper.
Les cançons Domenica d'agosto, de Nino Oliviero, Tito Manlio i Vieni con me de Nino Oliviero, De Mura, són cantades per Claudio Villa, Giacomo Rondinella i Rossana Beccari.
El doblatge de la pel·lícula per part de la CDC es va dur a terme als estudis Fono Roma el novembre de 1949.

## Crítica

En el seu llançament, Domenica d'agosto va ser denostada pel crític amb més autoritat de l’època, Guido Aristarco, i també va rebre una opinió negativa del Centro Cattolico Cinematografico, que la va definir com un espectacle poc edificant, amb moments d’exhibicionisme repugnant.
Per a Il Morandini, la pel·lícula "revisada avui és més popular, potser, com a testimoni de l'època que per les seves qualitats intrínseques: com a comèdia és granulosa, com a pel·lícula neorealista anèmica".

## Referències

* ↑ «Domenica d'agosto». retedeglispettatori.it.
* 1 2 Il Morandini - Dizionario dei Film 2000. Bologna, Zanichelli editore, 1999. ISBN 88-08-02189-0 p. 381.
* 1 2 Fascicolo allegato al dvd pubblicato nella serie I dvd del Corriere della Sera. Bianco e nero all'italiana, n. 23.

## Enllaços externs

* Tràiler original de la pel·lícula a YouTube
# Serra de Salines

La serra de Salines és una alineació muntanyosa entre les comarques valencianes de l'Alt Vinalopó i el Vinalopó Mitjà, i el sector nord-oriental de la Regió de Múrcia (Espanya). Arriba als 1.238 metres d'alçada al cim de la Capella, a la mateixa frontera entre el País Valencià i Múrcia.
Es tracta d'un anticlinal que té continuïtat a l'oest per la Serra del Carxe. Aquest conjunt s'inscriu al Sistema Bètic, concretament al Prebètic.
En la configuració d'aquesta serra, cal destacar nombroses llomes i cabezos. La Serra de Salines està formada per un plegament de roques calcàries en el Cretaci Inferior.
Els 15 quilòmetres de longitud de la serra s'estenen entre les localitats de Salines (d'on pren el nom), Villena (Alt Vinalopó), Monòver i el Pinós (al Vinalopó Mitjà), i Iecla (a la part de Múrcia).

## Vegeu també

* Llista de muntanyes del País Valencià
* Espais naturals de la Regió de Múrcia

## Enllaços externs

* Fitxa del espai protegit. Arxivat 2008-10-21 a Wayback Machine. Comunitat autònoma de la Regió de Múrcia.
# Hans Haas

Hans Haas (Viena, Àustria, 1906 - Viena, 1973) fou un aixecador austríac, guanyador de dues medalles olímpiques.

## Carrera esportiva

Va participar, als 21 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1928 realitzats a Amsterdam (Països Baixos), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en la prova masculina de pes lleuger (-67.5 kg.), empatat amb l'alemany Kurt Helbig. En els Jocs Olímpics d'Estiu de 1932 realitzats a Los Angeles (Estats Units) aconseguí guanyar la medalla de plata en aquesta mateixa disciplina.
Al llarg de la seva carrera guanyà els títols del Campionat d'Europa d'halterofília el 1930 i 1931.

## Referències

* 1 2 «Austria» (en anglès). London 2012. The Telegraph. Arxivat de l'original el 2016-05-08. [Consulta: 4 agost 2012].
* ↑ Nauright, John; Parrish, Charles. Sports Around the World: History, Culture, and Practice (en anglès). ABC-CLIO, 2012, p.205. ISBN 1598843001.
* ↑ «Hans Haas» (en anglès). sports-reference.com. Arxivat de l'original el 2011-05-19. [Consulta: 5 agost 2012].
# Jaroslav Skobla

Jaroslav Skobla (Praga, 16 d'abril de 1899 - Teplice nad Bečvou, 22 de novembre de 1959) fou un aixecador txecoslovac que va competir durant la dècada de 1920 i 1930.
El 1924 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on fou vuitè en la prova del pes semipesant, per a aixecadors amb un pes inferior a 82,5 kg, del programa d'halterofília. Quatre anys més tard, als Jocs d'Amsterdam, guanyà la medalla de bronze en la prova del pes pesant, per a aixecadors amb un pes superior a 82,5 kg, del programa d'halterofília. La tercera i darrera participació en uns Jocs fou el 1932, a Los Angeles, on aconseguí el seu major èxit esportiu, en guanyar la medalla d'or en la prova del pes pesant del programa d'halterofília.
En el seu palmarès també destaca la medalla d'or del pes semipesant al Campionat del món de 1923.

## Referències

* 1 2 3 «Jaroslav Skobla Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 20 d’abril 2009. [Consulta: 15 juliol 2018].
* ↑ Jaroslav Skobla. chidlovski.net
# Neutrí estèril

En física de partícules, els neutrins estèrils són partícules hipotètiques que no interaccionen per mitjà de cap de les interaccions fonamentals del model estàndard, llevat de la gravetat.
Els neutrins estèrils són neutrins amb quiralitat destra, i es distingeixen dels neutrins actius coneguts (amb quiralitat esquerrana) en el model estàndard car aquests darrers actuen sota la interacció feble. El terme pot ser utilitzat en un sentit més general per a referir-se a tot fermió neutre en el nombre quàntic d'isoespín feble (Els neutrins estèrils sovint són descrits com a leptons pesants neutres, Neutral Heavy Leptons NHL, o leptons neutres pesants, Heavy Neutron Leptons, HNLs).
Els neutrins estèrils pertanyerien a una representació singlet pel que fa a la interacció forta i a la interacció feble, amb zero càrrega elèctrica, zero hipercàrrega feble, zero isoespín feble, i, igual que amb els altres leptons, zero càrrega de color, tot i que tindrien un B-L (nombre bariònic B menys nombre leptònic L) igual a -1. Si el model estàndard forma part d'una hipotètica teoria unificada SO(10), tindrien una càrrega X = -5. L'antineutrí esquerrà tindria B-L = 1 i X = 5. La massa dels neutrins dretans és desconeguda i podria tenir un valor d'entre 10$^{15}$ GeV i menys d'un eV. El nombre de tipus de neutrins estèrils és desconegut. Això contrasta amb el nombre de tipus de neutrins actius, que ha de coincidir amb la de leptons carregats i generacions de quarks per assegurar l'absència d'anomalia en la interacció electrofeble.
Els neutrins estèrils han estat proposats per ajudar a resoldre una sèrie de problemes no resolts en física de partícules i cosmologia, com l'origen de la massa dels neutrins o la matèria fosca. La recerca de neutrins estèrils és per aquesta raó una àrea activa de la física de partícules. Si n'hi ha i la seva massa és menor que l'energia de les col·lisions, es poden produir en el laboratori i barrejar-se amb els neutrins ordinaris.

## Referències

* M. Drewes «The Phenomenology of Right Handed Neutrinos». International Journal of Modern Physics E, 2013. arXiv: 1303.6912. Bibcode: 2013IJMPE..2230019D. DOI: 10.1142/S0218301313300191.
* A. Merle «keV Neutrino Model Building». International Journal of Modern Physics D, 22, 10, 2013, pàg. 1330020. arXiv: 1302.2625. Bibcode: 2013IJMPD..2230020M. DOI: 10.1142/S0218271813300206.
* A. G. Vaitaitis; et al. «Search for Neutral Heavy Leptons in a High-Energy Neutrino Beam». Physical Review Letters, 83, 24, 1999, pàg. 4943–4946. arXiv: hep-ex/9908011. Bibcode: 1999PhRvL..83.4943V. DOI: 10.1103/PhysRevLett.83.4943.
* J. A. Formaggio, J. Conrad, M. Shaevitz, A. Vaitaitis «Helicity effects in neutral heavy lepton decays». Physical Review D, 57, 11, 1998, pàg. 7037–7040. Bibcode: 1998PhRvD..57.7037F. DOI: 10.1103/PhysRevD.57.7037.
* K. Nakamura et al. (Particle Data Group) «Review of Particle Physics». Journal of Physics G, 37, 75021, 2010, pàg. 075021. Bibcode: 2010JPhG...37g5021N. DOI: 10.1088/0954-3899/37/7A/075021.
# Banc Atlàntic

El Banc Atlàntic (Banco Atlántico SA) era una entitat financera barcelonina que va ser adquirida pel Banc Sabadell l'any 2004. Actualment existeix com a marca Sabadell Atlántico.

## Història

* 1901: Després que Cuba aconseguís la seva independència d'Espanya, José i Francisco Nonell y Feliu, que havia estat portant un Cambio a Cuba des de 1885, movia el seu negoci a Barcelona. Allà amb comerciants locals va fundar el banc, Nonell, Rovira y Matas, per facilitar la inversió en seguretats locals que els catalans estaven repatriant des de Cuba.
* 1917: El banc canviava el seu nom a Nonell Hermanos.
* 1920: El nom del banc es convertia a Banca Nonell.
* 1946: Claudio Güell y Churruca, comte de Ruiseñada, es queda el banc i el rebateja com a Banco Atlántico.
* 1961: Els descendents de Güell venien les seves accions a un grup nou d'inversors, i Casimiro Molins n'esdevé el nou president.
* Continental Illinois Bank tenia part de Banco Atlántico, però finalment Rumasa, el holding de José María Ruiz Mateos, es va quedar el banc.
* 1975: Banco Atlántico establia una agència a Nova York que tancava el 2001.
* 1983: El govern socialista espanyol de Felipe González i Miguel Boyer nacionalitzava Rumasa, incloent-hi l'Atlántico. Rumasa, que tenia 20 bancs i unes 300 altres companyies, estava en fallida i era massa gran perquè la Corporación Bancaria se'n pogués encarregar. Aleshores Banco Atlántico era el 10è banc més gran a Espanya, amb 172 oficines.
* 1984: Corporació de Banca Àrab (ABC; Un 70%), amb BBV i Allianz, van adquirir Atlántico al govern. Després, Atlántico va crear filials de banca privades a les Bahames, Gibraltar, i Mònaco, mentre es desfeia de les de Suïssa. Llavors Banco Exterior va reemplaçar BBV i Allianz com a accionista.
* 1999: BBV torna a la propietat parcial d'Atlántico després que adquirís Argentaria, que el govern espanyol havia creat per combinar uns quants bancs, incloent-hi Banco Exterior.
* 2003: Banc Sabadell, que va fer ofertes per uns quants bancs, incloent-hi Barclays Bank i Caixa Geral de Depósitos de Portugal, adquiria i absorbia Banco Atlántico.

## Referències

* ↑ «Banc Atlàntic». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ NacióDigital. «Els Molins: Opus, ciment i catalanisme». [Consulta: 22 febrer 2023].