OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# José Aldazábal Larrañaga

José Aldazábal Larrañaga, SDB (Azkoitia, Guipúscoa, 4 de juliol de 1933 - Barcelona, 10 d'agost de 2006), fou un teòleg i salesià basc.
Estudià als Salesians de la seva localitat natal, i en féu la professió de fe en l'orde el 16 d'agost de 1949. Fou ordenat sacerdot, al temple del Tibidabo, el 22 de juny de 1958, i posteriorment es llicencià en Teologia al Pontifici Ateneu Salesià de Roma l'any 1959. Es doctorà el Litúrgia a la Facultat de Sant Anselm de Roma l'any 1970. Des del 1970, i fins a la seva jubilació el 2003, fou professor a la Facultat de Teologia de Catalunya, a l'Institut Superior de Litúrgia i als Salesians de Martí-Codolar.
Ocupà diferents càrrecs, entre els quals el de president de l'Associació Espanyola de Professors de Litúrgia (1987-1992); consultor de la Comissió Episcopal de Litúrgica d'Espanya, en el marc de la Conferència Episcopal Espanyola; i president del Centre de Pastoral Litúrgica de Barcelona (1990-2002). Entre 1987 i 2003 fou també director de la revista Phase.

## Obres

* La eclesiología del Liber Psalmographus de la Liturgia Hispana, tesis doctoral, Roma, LAS, 1975
* Claves para la oración, Barcelona, Centro de Pastoral Litúrgica (CPL), 1981
* Veinte siglos de oración y diez años de reforma, Madrid, PPC, 1981
* Claves para la Eucaristía, Barcelona, CPL, 1982
* El domingo cristiano, Barcelona, CPL, 1987
* Ministerio de laicos, Barcelona, CPL, 1987
* La comunidad celebrante, Barcelona, CPL, 1989
* María, la primera cristiana, Barcelona, CPL, 1992
* Eucaristía y fraternidad, Barcelona, CPL, 1993
* Vocabulario básico de liturgia, Barcelona, CPL, 1994
* Enséñame tus caminos, Barcelona, CPL, 1995-2004, 10 vols
* El Triduo Pascual, Barcelona, CPL, 1998
* La Eucaristía, Barcelona CPL, 1999
* Lecturas breves, escuela de sabiduría, Barcelona, CPL, 2000
* Los Santos Ángeles, Barcelona, CPL, 2000
* Los espacios de celebración, Barcelona, CPL, 2002
* Jeremías, profeta en tiempos difíciles, Barcelona, CPL, 2003
* La Eucaristía. Siete catequesis, Barcelona, CPL, 2003
* Gestos y Símbolos, Barcelona, CPL, 2003 (7a ed. rev.).

## Referències

* 1 2 3 4 Rodríguez de Coro, Francisco «José Aldazábal Larrañaga» (en castellà). Real Academia de la Historia, Diccionario DBE [Consulta: 8 maig 2022].
* 1 2 3 Bedoya, Juan G. «José Aldazábal, salesiano e investigador de la liturgia» (en castellà). El Pais, 16-08-2006 [Consulta: 8 maig 2022].
* ↑ Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya. Vol. 1. Barcelona: Editorial Claret, 1998, p. 48. ISBN 8482973118. OCLC 807295472.
# Església Ortodoxa de la Trinitat (Riga)

L'Església Ortodoxa de la Trinitat (en letó: Svētās Trīsvienības Pārdaugavas pareizticīgo baznīca) és una Església Ortodoxa a la ciutat de Riga capital de Letònia, està situada al carrer Meža, 2.

## Referències

* ↑ «Vladimir Lunskis» (en letó). [Consulta: 25 gener 2015].
* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007. ISBN 978-9984-823-00-3.
# Vinagre d'arròs

El vinagre d'arròs és un tipus de vinagre fet a través de la fermentació d'arròs o vi d'arròs. És tradicional a la Xina, Japó, Corea i el Vietnam.

## Vinagre d'arròs xinès

El fet a la Xina és més fort que els fets al Japó i el seu color va des del clar a diversos tons de vermell i marró. Aquests vinagres d'arròs són més suaus i dolços que els vinagres occidentals i, per tant, els vinagres occidentals no són adequats per substituir el vinagre d'arròs en les receptes de cuina. En els llibres de cuina japonesos mitja tassa de vinagre blanc occidental és equivalent a la força d'una tassa de vinagre blanc Chinkiang.
Els vinagres d'arròs clar i negre es fan fermentar gràcies al fong Aspergillus oryzae. En canvi el vinagre vermell es fa amb una altra espècie de fong, Monascus purpureus, i té un gust diferent.

## Vinagre d'arròs japonès

El vinagre d'arròs japonès és molt suau i va de ser incolor a groc. N'hi ha dos tipus: un d'ells està fet d'arròs fermentat i l'altre, el awasezu o vinagre d'arròs assaonat, està fet afegint-hi sake, sal i sucre. El vinagre d'arròs assaonat es fa servir en el sushi.

### Vinagre sushi

El vinagre d'arròs es pot barrejar amb sal i sucre per a fer vinagre de sushi, el qual es fa servir per assaonar l'arròs usat en el sushi.

## Vinagre d'arròs a Corea

A Corea es diu Ssal sikcho o micho. Està fet d'arròs tipus chapssal (arròs glutinós) o hyeonmi (arròs marró) i barrejat amb nuruk que és un iniciador coreà de la fermentació.

## Vinagre d'arròs a Vietnam

A Vietnam es diu dấm gạo o giấm gạo. Un tipus de vinagre amb espècies agre es diu giấm bỗng fet de l'arròs del tipus nếp cái hoa vàng i és un ingredient dels plats vịt om giấm bổng, bún riêu i bún ốc. Un altre tipus de vinagre menys agre és el hèm, usat en els plats ốc bươu hấp hèm, gà hấp hèm. Un tercer tipus de vinagre d'arròs és el mẻ molt agre usat en el plat trâu luộc mẻ- una especialitat de la ciutat de Cần Thơ.

## Referències

* ↑ Dr. Kim, Gyeong-hwan (김경환). «Sikcho's effect (식초의 효과)» (en korea). Jeolla Ilbo, 08-10-2006. Arxivat de l'original el 2012-07-25. [Consulta: 21 novembre 2010].
# Cal Negre (Moià)

Cal Negre és un edifici de Moià (Moianès) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una casa entre mitgeres situada al carrer Sant Josep. Es tracta d'una construcció de tres altures, planta baixa i dos pisos, caracteritzada per la distribució simètrica de les obertures. El parament és compost amb pedres irregulars i morter, i carreus de pedra ben tallats en totes les obertures. Destaca el portal d'accés central, en forma d'arc rebaixat i amb un arc sardinell a sobre, així com les baranes metàl·liques que combinen brèndoles en reguinyol i planes. La façana és culminada per un ràfec compost de doble teula.

## Referències

* ↑ «Cal Negre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 març 2019].
# Chlorobium

Chlorobium (també conegut com a Chlorochromatium) és un gènere de bacteri verd del sofre. Són oxidants fotolitòtrofs del sofre i encara més notable és que utilitzen una cadena de transport d'electrons que no és cíclica per reduir el NAD+. Es fa servir el sulfit d'hidrogen com a font d'electrons i el diòxid de carboni com a font de carboni.
Les espècies de Chlorobium mostren un color verd fosc. Aquest gènere viu en condicions estrictament anaeròbies sota la superfície de l'aigua. Comunament la zona on viuen els organismes anaerobis és un llac eutròfic.
Chlorobium aggregatum és una espècie amb relacions simbiòtiques amb bacteris incolors i no fotosintètics.
Es creu que les espècies del gènere Chlorobium van tenir un paper important en l'extinció massiva d'espècies de la Terra. Si els oceans es tornen anòxics els Chlorobium poden competir amb els organismes fotosintètics i produir molt metà i sulfit d'hidrogen que provocaria un escalfament global i pluja àcida amb greus conseqüències per moltes formes de vida. Hi ha evidència d'acumulació de Chlorobium en l'extinció del Cretaci-Paleogen.
El genoma complet de C. tepidum consta de 2.15 megabases (Mb), i va ser seqüenciat i publicat el 2002. sintetitza clorofil·la a ind bacterioclorofil·la (BChls) a i c, ha estat usat com organisme model. Diverses de les seves vies metabòliques de carotenoids tenen similitud amb la dels cianobacteris.

## Referències

* ↑ Prescott, Harley, Klein. (2005). Microbiology pp. 195, 493, 597, 618-619, 339.
* ↑ Postgate, John: "The Outer Reaches of Life", page 132-134. Cambridge University Press, 1994
* ↑ J.A. Eisen; Nelson, KE; Paulsen, IT; Heidelberg, JF; Wu, M; Dodson, RJ; Deboy, R; Gwinn, ML; Nelson, WC «The complete genome sequence of the green sulfur bacterium Chlorobium tepidum». Proc. Natl Acad. Sci. USA, 99, 14, 2002, pàg. 9509–9514. DOI: 10.1073/pnas.132181499. PMC: 123171. PMID: 12093901.
* ↑ N.-U Frigaard, et al.. B. Grimm et al., eds. Chlorophylls and Bacteriochlorophylls: Biochemistry, Biophysics, Functions and Applications. 25. Springer, 2006, p. Vol. 25, pp. 201–221.
* ↑ N.-U. Frigaard, et al. «Genetic manipulation of carotenoid biosynthesis in the green sulfur bacterium Chlorobium tepidum». Proc. Natl Acad. Sci. USA, 186, 2004, pàg. 5210-5220.
* ↑ J.A. Maresca, et al.. A. van der Est & D. Bruce, eds. Photosynthesis: Fundamental Aspects to Global Perspectives. Allen Press, 2005, p. 884–886.
# Catedral de la Santíssima Trinitat (Riga)

La Catedral de la Santíssima Trinitat (en letó: Svētā Trīsvienības katedrāle) és una Església Ortodoxa d'estil neobizantí a la ciutat de Riga capital de Letònia, està situada al carrer Krišjānis Barons, 126. Va ser la seu de l'eparquia -és a dir, la diòcesi- de Riga 1961-1991 durant el període en el qual la Catedral de la Nativitat de Riga va ser tancada al culte i es va convertir en el planetari. Ja no és la catedral diocesana.

## Història

La història d'aquest edifici va començar el 1891 amb la construcció d'una llar per a nenes i dones joves a càrrec de monges ortodoxes. Els fundadors van ser MN. Mansourova i les seves dues filles, Caterina i Natàlia, que havien estat dames d'honor a la cort de Sant Petersburg. La casa va passar a monestir el 1901 i Catalina Mansourova va ser la primera abadessa.
El 1902 es va començar la construcció d'una veritable església per al monestir, dedicada a la Santíssima Trinitat i consagrada el 1907, el tsar Nicolau II de Rússia i el seu primer ministre Piotr Stolipin van fer una visita a la nova església.
Entre les dues guerres, mentre els refugiats russos bolxevics es tornaven ateus; a Riga, la vida litúrgica va transcórrer tranquil·lament i l'església va continuar fent servei a la vida religiossa i acollida de fidels per a cerimònies. Però en el moment de la Segona Guerra Mundial la comunitat va haver de dispersar-se i va ser tancat. Després de la guerra, les noves autoritats municipals comunistes la van acceptar com a església parroquial. Tanmateix durant l'època de Nikita Khrusxov hi va haver una campanya activa de clausura i demolicions d'esglésies, la catedral de la Nativitat la van convertir en un planetari el 1961, passant l'església de la Trinitat a reemplaçar-la com a catedral diocesana fins al 1991.

## Referències

* ↑ Banga, Vita; Levina, Marina. Rīgas dievnami: Arhitektūra un māksla. Riga's Churches: Architecture and Art (en letó). Riga: Zinātne, Apgads Mantojums, 2007. ISBN 978-9984-823-00-3.
# Bosquerola de carpó clar

La bosquerola de carpó clar (Myiothlypis fulvicauda) és un ocell de la família dels parúlids (Parulidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial a la llarga de rierols i manglars de les terres baixes al vessant del Carib del centre i est d'Hondures i Nicaragua, ambdues vessants de Costa Rica i Panamà i des de l'oest, centre i sud-est de Colòmbia cap al sud, per l'oest dels Andes, fins al nord-oest del Perú i, fins l'est del Perú, nord de Bolívia i l'extrem oest del Brasil amazònic.

## Referències

* ↑ «Bosquerola de carpó clar». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Sindicat de Sant Isidre Llaurador

El Sindicat de Sant Isidre Llaurador és una obra noucentista de la Galera (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici aïllat que consta d'un pati davanter tancat per dues bandes, anb un mur de maçoneria emblanquinat, flanquejant les cantonades i tos dos costats de la porta central: pilastra de maó quadrada amb acabament piramidal fris amb motius romboïdals emmarcat per una motllura semicircular còncava. L'edifici consta de dues estructures rectangulars separades per la paret mitgera, amb coberta a doble vessant i teula àrab. L'estructura de la dreta fou refeta després de la guerra civil, amb planta baixa amb dues portes i dues finestres emmarcades amb arrebossat imitant carreus de pedra. L'estructura de l'esquerra consta de porta gran d'arc rebaixat amb muntants i llinda de pedra. Separant la planta baixa i les golfes hi ha un fris al voltant de tot l'edifici. Aquest fris emmarcat per motllures està format per dues bandes, una d'elles amb motius esgrafiats florals i l'altra amb motius romboïdals. Les golfes estan destacades per un frontó emmarcat per una triple cornisa i al centre hi ha un òcul també motllurat, a sota hi ha la data 1919 esgrafiada i realçada amb motius florals.

## Història

Aquesta cooperativa fou fundada el 1919, tal com indica la data esgrafiada a la façana. Es va tancar l'any 1936, però va seguir funcionant el cafè. Pertanyia a la societat de llauradors de Sant Isidre Llaurador.
Una part funcionava com a centre recreatiu (ball, cinema, cafè, etc). L'altra edifici funcionava com a magatzem i cooperativa.

## Referències

* 1 2 3 «Sindicat de Sant Isidre Llaurador». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 març 2019].
# Eudald Duran i Reynals

Eudald Duran i Reynals (Barcelona, 22 de setembre de 1891 - París, 23 de desembre de 1917) va ser un escriptor noucentista barceloní, membre del grup La Revista.

## Biografia

Va néixer al carrer de la Diputació de Barcelona, fill de l'escriptor Manuel Duran i Duran i d'Agnès Reynals i Mallol. Fou germà de Francesc (científic), Raimon (arquitecte), Manuel (empresari) i Estanislau Duran i Reynals (advocat i polític). Fou net, per part de mare, de l'advocat i escriptor Estanislau Reynals i Rabassa.
Gràcies a una pensió de l'Institut d'Estudis Catalans, on havia col·laborat com a catalogador de la seva biblioteca, se'n va anar a viure a París, on va morir sobtadament als 26 anys, a la Rue de l'Odeon. Fou amic d'altres personatges de l'època com Elies Rogent i Masó, Josep Maria de Sagarra i Carles Riba
Va publicar diverses narracions amb influències noucentistes que van ser publicades totes juntes en un mateix llibre el 1952, Proses completes.

## Obra

* 1952- Proses completes

## Referències

* 1 2 Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1891, número de registre 5052.
* ↑ Joan Vallès Altés. Ramon Rogent i el seu entorn: pinzellades d'una vida. L'Abadia de Montserrat, 2000, p. 50–. ISBN 9788484152330 [Consulta: 9 octubre 2010].
* ↑ Joan Carreres i Péra; Joan Carreres. Josep Maria Capdevila: ideari i poètica. L'Abadia de Montserrat, 2003, p. 182–. ISBN 9788484155133 [Consulta: 22 agost 2010].
* ↑ Sagarra i Castellarnau, Josep Maria. Memòries II. p. 406: Edicions 62. ISBN 84-297-1720-X (volum II) [Consulta: 8 setembre 2018].
* ↑ Albert Balcells; Enric Pujol. Història de l'Institut d'Estudis Catalans. Institut d'Estudis Catalans, 2002, p. 31–. ISBN 9788472836563 [Consulta: 22 agost 2010].
* ↑ «Eudald Duran i Reynals». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Chico Valles

Chico Valles és una formació geològica de tipus vallis a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -65.02 ° latitud N i 218.01 ° longitud E, que fa 446.35 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 2005 i fa referència al riu Chico, a l'Argentina.

## Referències

* ↑ "Chico Valles". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ National Geographic Society. National Geographic Atlas of the World, 1970 (i altres edicions).

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Donador d'electrons

Un donador d'electrons (en anglès: electron donor) és una entitat química que dona electrons a una altra compost. És un agent reductor i per la seva virtut de donar electrons ell mateix s'oxida en el procés.
En bioquímica, típicament hi ha transferència d'electrons durant la respiració cel·lular, amb alliberament d'energia química a tota la cèl·lula. Alguns donador d'electrons importants són els hidrocarburs del petroli, solvents poc clorats com el vinilclorur o matèria orgànica del sòl i compostos inorgànics reduïts. També és d'importància el procés de donació d'electrons en la biodegradació de contaminants orgànics.
L'energia de donació d'una molècula donadora d'electrons es mesura amb el seu potencial d'ionització que és l'energia requerida per treure un electró des del seu orbital molecular més alt ocupat. El balanç energètic global (ΔE), és a dir, l'energia guanyada o perduda, en una transferència de donador-acceptor d'electrons està determinada per la diferència entre l'afinitat d'electró (A) i el potencial d'ionització (I):
    ${\Delta }E=A-I\,$
Una base de Lewis en química la formen un conjunt de parell d'electrons que formen un enllaç covalent. L'electropositivitat i l'electronegativitat marquen la força per donadors d'electrons i receptors d'electrons respectivament.

## Referències

* ↑ Jensen, W.B.. The Lewis acid-base concepts : an overview. Nova York: Wiley, 1980. ISBN 0471039020.

## Enllaços externs

* Electron donor definition at United States Geological Survey Arxivat 2006-09-23 a Wayback Machine.
# Can Gonteres

Can Gonteres és una masia del municipi de Viladecavalls (Vallès Occidental) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És situada a la urbanització de Sant Miquel de Gonteres del mateix municipi, vora l'estació de Sant Miquel de Gonteres, al nord de la via del tren.

## Descripció

És una masia situada al nord-est del terme de Viladecavalls. Malgrat haver estat restaurada conserva l'estructura primigènia de gran caseriu. Presenta tipologia de masia de teulada a dues vessants de poca inclinació amb el carener horitzontal a la façana. La inclinació del vessant que dona a la façana és més prolongada que al vessant posterior.
L'edifici principal, el d'habitatge, presenta en la seva façana principal una distribució de les obertures de caràcter horitzontal. En tot el primer pis hi ha un balcó corregut de barana de fusta, que descansa sobre un embigat de fusta. Al segon pis, on hi ha les golfes, s'obren petites obertures gairebé quadrades per sota d'un ràfec incipient amb una sanefa de teules decoratives. Al mig de la façana hi ha un petit contrafort de maó. La porta d'entrada és d'arc rodó adovellat; les dovelles són de diferents mides però ben tallades en regràs. Hi ha un pati davant de la façana on s'ubicava l'era, adaptat a les funcions posteriors de terrassa-bar.

## Església de la Cienciologia

L'Església de la Cienciologia ha comprat la masia per instal·lar-hi la seu catalana. Segons declaracions d'Iván Arjona, president de la secció espanyola de l'Església, l'edifici s'ha adquirit gràcies a 300 donacions de famílies i empreses, que són una part dels 11.000 adeptes que té aquesta religió a l'estat, 4.000 dels quals són catalans.

## Referències

* 1 2 «Can Gonteres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 novembre 2015].
* ↑ «L'Església de la Cienciologia compra un castell de Viladecavalls per instal·lar-hi la seu catalana». Notícies. CCMA, 26-03-2017. [Consulta: 26 març 2017].
# Forn de calç (la Sénia)

El Forn de calç és un antic forn de calç de la Sénia (Montsià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta de restes d'un antic forn de calç. Situat molt a prop del refugi de la Font Ferrera. Té forma circular, feta amb carreus no treballats de pedra, col·locats en sec. Les parets acaben en volta. Tenien un petit forat per introduir el material.

## Història

Aquests tipus de forns són diferents dels de la plana, sobretot per l'atalusament exterior de terra. És possible que fossin també utilitzats com a nevera per guardar la neu.
L'any 2008 no s'ha localitzat; és possible que hagi desaparegut.

## Referències

* 1 2 3 «Forn de calç». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 març 2019].
# Rima Billy

Rima Billy és una estructura geològica del tipus rima a la superfície de la Lluna, situada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -13.86 ° de latitud N i -47.32 ° de longitud E. Fa un diàmetre de 69.82 km. El nom va ser fet oficial per la UAI l'any 1964 i fa referència al proper cràter Billy.

## Referències

* ↑ "Rima Billy". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Arthur, D. W. G. i altres. Communications of the Lunar and Planetary Laboratory. The System of Lunar Craters, Quadrants I, II, III, IV. vol. 2, no. 30, 1963: vol. 3, no. 40, 1964: vol. 3, no. 50, 1965: vol. 5, no. 70, 1966..
# Remolí de foc

Un remolí de foc, també anomenat tornado de foc, és un rar fenomen en el qual el foc, normalment al mig d'un incendi forestal i sota certes condicions (depenent de la temperatura de l'aire i els corrents), adquireix una vorticitat vertical i forma un remolí o una columna d'aire d'orientació vertical semblant a un tornado.

## Propietats

La majoria dels més grans tornados de foc sorgeixen a partir d'incendis forestals en els quals estan presents corrents d'aire càlid ascendents i convergents. Usualment presenten de 10 a 50 metres d'alt, uns pocs metres d'ample i duren només uns minuts. No obstant això alguns poden tenir més d'un quilòmetre d'alt, contenir vents superiors als 160km/h i persistir per més de 20 minuts. Els remolins de foc poden destruir arbres de fins a 15 metres d'alt.

## Casos notables

Un exemple dels efectes que pot tenir un fenòmens d'aquestes característiques va succeir el 1923 durant el Gran terratrèmol de Kantō, que va provocar una tempesta de foc de la mida d'una ciutat i va produir un remolí de foc que va matar 38,000 persones en quinze minuts a la regió de Hifukusho-Ato a Tòquio.
Un altre exemple van ser els nombrosos remolins de foc que van sorgir a partir la caiguda d'un llamp en un dipòsit d'oli a prop de San Luis Obispo (Califòrnia) el 7 d'abril de 1926, els quals van produir importants danys en estructures allunyades del foc i van provocar la mort de dues persones.

## Vegeu també

* Pyrocumulus
* Tornado
* Remolí
* Tromba marina
* Terbolí

## Referències

* ↑ TV3, RTTV,
* ↑ Frank D. Harrisson. Fire and Water. AuthorHouse, 18 agost 2009, p. 35–. ISBN 978-1-4389-9245-7 [Consulta: 21 setembre 2012].
* ↑ Umscheid, Michael E.; J.P. Monteverdi, J.M. Davies «.org/ojs/index.php/ejssm/issue/view/2 Photographs and Analysis of an Unusually Large and Long-lived Firewhirl». Electronic Journal of Severe Storms Meteorology, 1, 2, 2006.
* ↑ Grazulis, Thomas P. Significant tornàdic 1680-1991: A Chronology and Analysis of Events. St Johnsbury, VT: The Tornado Project of Environmental Films, July 1993. ISBN 1879362031.
* ↑ File/Research+Report+20.pdf Otways Fire No 22 - 1982/83 Aspects of fire behaviour. Research Report No.20 (PDF). Victòria Department of Sustainability and Environment, juny 1983 [Consulta: 26 juny 2009].
* ↑ Quintiero, James G. Principles of Fire Behavior. Thomson Delmar Learning, 1998. ISBN 0827377320.
* ↑ Hissong, J. E. «Whirlwinds At Oil-Tank Fire, San Luis Obisp, Qualificació.» (abstract). Monthly Weather Review, 54, 1926, p. 161-3. DOI: 10.1175/1520-0493 (1926) 54 <161: WAOFSL> 2.0.CO; 2.