OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa del Marquès de Camps

La Casa del Marquès de Camps, coneguda popularment com a Cal Marquès, és un edifici de Salt (Gironès) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Història

Els Ribot de Salt són mencionats per primer cop en un document del 1472. El desembre de l’any 1531, Joan Esteban, lloctinent del Batlle General de Catalunya a les vegueries de Girona i Besalú, va atorgar una llicència d’obres a Pere Ribot «per prendre aigua del Rec Monar travessant les terres de Narcís Ferran i altres propietaris, a fi de regar les seves propietats». El 1537, els RIbot adquiriren la Devesa de Dons o de Cartellà, perduda el 1622 per impagament de censos, essent adjudicada en subhasta pública a Gaspar Llorens, propietari del Mas Llorens de Salt. El 1635, la pubilla Caterina Llorens i Llach es casà amb Josep Font i Orri.
El 1681, Josep Font i Llobregat es casà amb Margarida Cortada i Tomàs, dels Cortada de Santa Eugènia. Finalment, el 1732, Josep Font i Cortada es casà amb Joana Camprodon, i el 1754, la seva filla Narcisa Font i Camprodon es casà amb Llàtzer Anton de Camps, iniciador d'una nissaga d'hereus que, gràcies a casaments amb pubilles de les famílies Avinyó i Matas, varen acumular un immens patrimoni que faria de Pelagi de Camps i de Matas (1828-1889) el primer contribuent gironí de finals del segle xix. Nomenat marquès de Camps pel papa Pius IX el 1878, va encarregar-ne la reforma a l'arquitecte Francesc d'Assís Garcia i Corrons.

## Descripció

L'actual edificació és el resultat de la construcció d'un cos rectangular amb pati interior al costat d'una antiga masia (Mas Ribot), visible des de la façana posterior. El conjunt presenta, a més, una torre de planta quadrada i una capella adossada d'una nau i absis semicircular. L'edifici principal, junt amb la torre, són de caràcter neomedieval. Les parets portants són de maçoneria.
Les façanes són arrebossades imitant un carreuat. Les obertures són emmarcades per carreus amb un senzill guardapols sobre la llinda. Els balcons presenten llosana de pedra motllurada i barana de ferro. La coberta és de teula àrab acabada amb un ràfec combinat de rajol i teula. La torre presenta diverses finestres neogòtiques amb arcs conopials, arabescos i guardapols. També n'hi ha a la part reformada de l'antiga masia. La torre es clou amb un badiu sota teulada, estructurada en quatre vessants.

## Vegeu també

* Palau del Marquès de Camps
* Casa Matas (Figueres)
* Casa Avinyó
* Can Ravella (Ordal)

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Mas Ribot». portalgironi.cat.
* 1 2 3 4 «Casa del Marquès de Camps». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Casa del Marquès de Camps». Catalunya Medieval: Castells, Torres, Fortificacions i altres construccions.
# Casa al passeig d'en Blay, 20 (Olot)

Casa al Passeig d'en Blai, 20 és un edifici a la ciutat d'Olot (Garrotxa) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Al pas del segle xv al segle xvi es va començar a configurar el Firal (Passeig d'en Blai), coincidint amb l'expansió de la ciutat cap al nord-est. L'any 1842 es realitza el primer projecte de remodelació realitzada per J. Massanés. L'any 1848 s'urbanitza el passeig, el que va ser un dels primers projectes d'enjardinament de la ciutat. L'any 1878 foren trets els dos rengles d'arbres que hi havia per tal de substituir-los pels quatre rengles actuals. Avui és el centre principal de relació cívica i popular de la ciutat.
Es tracta d'un casal entre mitgeres de planta rectangular, tres crugies i teulat a dues aigües. Disposa de baixos i dos pisos superiors. En els primers es veu la porta d'accés central, emmarcada per carreus de pedra, on hi ha esculpida la data 1870. Dos arcs de mig punt, amb les seves columnes i capitells, separen l'entrada de l'escala. El primer pis té tres balcons, amb les obertures decorades amb petits motius geomètrics fets amb esgrafiats, que imiten carreus de pedra; són coronades per escuts llisos i fullatge estilitzats, fets igualment amb esgrafiat. El pis superior disposa de tres balcons amb les obertures emmarcades per petits motius de línies. La cornisa és decorada amb motius de dents de serra.

## Referències

* 1 2 «Casa al passeig d'en Blay, 20». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Joan Maler

Joan Maler (Perpinyà, 1486 - 1542?) va ser un advocat i cònsol de Perpinyà.
Era fill de Francesc Maler, notari i clavari de Perpinyà i en continuà la carrera legal titulant-se batxiller en dret a Tolosa de Llenguadoc. El 1506 va ser votat rector de la universitat de Perpinyà, tot i la seva joventut i malgrat que encara no s'havia doctorat. Amb posterioritat al rectorat, presentà la tesi a la universitat de Bolonya. L'any 1515, i ja doctor en dret, formà part de la comissió que havia d'obrir els arxius de la Procuradoria reial i inventariar els llibres, escrits i objectes que havien estat d'Andreu Borga, lloctinent del Procurador i recentment traspassat. Era advocat fiscal del tribunal del Domini Reial l'any 1524, i el 1527 tenia el càrrec de cònsol de Perpinyà. El 1542 Francesc Vila-seca va ser nomenat diputat a les Corts de Montsó per la (recent?) defunció de Joan Maler, que devia ocupar el càrrec.

## Notes

* ↑ Francesc Maler va ser clavari perpinyanenc a partir del 1508 i la ciutat l'envià com a síndic en ambaixada a Ferran el Catòlic demanant el restabliment de les càtedres de la universitat de Perpinyà, temporalment suspeses per la invasió francesa dels Comtats (1462-1473) per Lluís XI en el marc de la guerra civil catalana

## Referències

* ↑ Alart. Inventaire-sommaire des Archives Dèpartementales antérieures a 1790, Pyrénées-Orientales. París: Paul Dupont, 1868. Pàg. 340
* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 346. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* ↑ Alart Inventaire... (1868) p. 350
* ↑ Alart Inventaire... (1868) p. 356
* ↑ «Correspondència reial 1531-1550, a l'Arxiu de la Corona d'Aragó». [Consulta: 1r desembre 2014].
# Premi de Narrativa de Ciència-Ficció Manuel de Pedrolo – Ciutat de Mataró

El Premi de Narrativa de Ciència-Ficció Manuel de Pedrolo – Ciutat de Mataró és un premi literari en llengua catalana per a obres inèdites de ciència-ficció. El convoca i atorga, des de l'any 1997, l'Ajuntament de Mataró. En la seva primera etapa (1997-2005), el premi s'atorgava a contes, però a partir de 2006, en el seu format definitiu, es va començar a atorgar a novel·la curta. D'ençà 2010, a més, va passar a tenir caràcter biennal. Des de 2017, el premi a l'obra guanyadora està dotat amb 3.000 euros i inclou una edició amb un tiratge inicial de 1.500 exemplars, publicat dins de la col·lecció de ciència-ficció de Pagès Editors.
El jurat està format per un membre de l'ajuntament de Mataró, dos membres de les tertúlies de ciència-ficció de la ciutat, un representant de Pagès Editors i un de la Societat Catalana de Ciència-ficció i Fantasia.

## Llista de guanyadors

D'ençà la primera edició dirigida a novel·la, els guanyadors han estat:
* 2006: Horitzó de successos, de Teresa Udina i Vladimir Hernández
* 2007: La mutació sentimental, de Carme Torras
* 2008: desert
* 2009: desert
* 2010: La febre del vapor, de Jordi Font-Agustí
* 2012: El somriure d'un eco, de Jordi Gimeno
* 2014: Tilepadeion, de Joaquim Casals
* 2016: Estirant el fil escarlata, de Montserrat Galícia
* 2018: Òxid sobre òxids, de Maria Hernández Casadesús
* 2021: Indis de l'asfalt, d'Arnau Domènech i Vilaregut
* 2023: La geometria dels batecs, de Sònia Guillén i Colomer

## Referències

* ↑ «El 17è Premi de Narrativa de Ciència-Ficció Manuel de Pedrolo Ciutat de Mataró augmenta la dotació econòmica», Notícies, Ajuntament de Mataró, 17/07/2017 [consulta 19/11/2017]
* ↑ «Bases del XVII Concurs». Arxivat de l'original el 2018-10-13. [Consulta: 19 juliol 2019].
* ↑ Els Premis literaris Arxivat 2019-07-23 a Wayback Machine. al web de l'Ajuntament de Mataró [consulta 27/10/2018]
* ↑ «Sitio de Ciencia-Ficcion - Premios - XIII Premi Manuel de Pedrolo - Convocatoria». [Consulta: 19 juliol 2019].
* ↑ «Carme Torres guanya els premis Manuel de Pedrolo». [Consulta: 21 desembre 2019].
* ↑ grau, isidre. «Quan els científics escriuen llibres de ficció - 24 maig 2012». [Consulta: 21 desembre 2019].
* ↑ «Sitio de Ciencia-Ficcion - Premios - XII Premi Manuel de Pedrolo - Resolución». [Consulta: 19 juliol 2019].
* ↑ «Maria Hernández guanya el 17è Premi de Narrativa de Ciència-ficció Manuel de Pedrolo Ciutat de Mataró», Notícia a Cultura Mataró [consulta 27/10/2018]
* ↑ «Acte de lliurament del XVII Premi de Narrativa de Ciència-Ficció Manuel de Pedrolo, Ciutat de Mataró». Arxivat de l'original el 2019-07-19. [Consulta: 19 juliol 2019].
* ↑ "Sònia Guillén i Colomer guanya el XIX Premi de Narrativa de Ciència-ficció, Manuel de Pedrolo, Ciutat de Mataró". [Consulta: 21 octubre 2023]. https://www.mataro.cat/ca/actualitat/noticies/2023/sonia-guillen-i-colomer-guanya-el-xix-premi-de-narrativa-de-ciencia-ficcio-manuel-de-pedrolo-ciutat-de-mataro

## Enllaços externs

* Ajuntament de Mataró
* Biblioteca Pompeu Fabra de Mataró
* Pagès Editors - Pàgina de la col·lecció "Ciència-Ficció"
# Viktor Flessl

Viktor Flessl (Braunau am Inn, 6 de novembre de 1898 - Breza, 18 de desembre de 1943) fou un remer austríac que va competir durant la dècada de 1920.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on disputà la prova del doble scull del programa de rem. Formant parella amb Leo Losert guanyà la medalla de bronze.
Va morir lluitant durant la Segona Guerra Mundial.

## Referències

* ↑ «Viktor Flessl Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 14 de novembre 2012. [Consulta: 3 agost 2018].
* ↑ «Olympians Who Were Killed or Missing in Action or Died as a Result of War». Sports Reference. Arxivat de l'original el 17 d’abril 2020. [Consulta: 24 juliol 2018].
# Can Gridó

Can Gridó és una obra de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un gran casal de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes principals. Els murs estan estucats, llevat dels cantoners que són carreus de pedra molt ben tallada. Disposa de planta baixa, amb àmplia porxada de quatre arcs rebaixats; una part està ocupada per l'habitatge dels masovers i la resta de cambres són utilitzades per guardar la llenya i altres taques. La porxada esmentada es converteix, a la planta noble, en una galeria, amb quatre portes d'accés. La distribució d'aquesta planta es fa gràcies a un menjador central on hi ha diverses portes que donen accés a la cuina i les cambres. El segon pis disposa de balcó central amb dues portes d'accés i dues finestres per banda. Les golfes estan ventilades per dos ulls, entre els quals hi ha un bonic rellotge de sol.

## Referències

* ↑ «Casa pairal de la família Gridó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Angelo Amato

Angelo Amato (Molfetta, 8 de juny de 1938 - Roma, 31 de desembre de 2024) fou un cardenal catòlic italià, salesià, prefecte de la Congregació per a les Causes dels Sants, que va ser secretari de la Congregació de la doctrina de la Fe entre el 2002 i el 2008.

## Biografia

Salesià, va fer els estudis de filosofia i teologia a Roma. Va ser ordenat sacerdot el 22 de desembre de 1967. Va cursar estudis a la Universitat Pontifícia Salesiana i posteriorment a la Gregoriana, i es va especialitzar en cristologia. El 1974 va aconseguir el doctorat. Entre els anys 1978 i 1979 va aconseguir una beca al Patriarca de Constantinoble al monestir ortodox de Moní Vlatádon. Durant un any sabàtic a Washington (1988), va estudiar teologia cristiana. Més endavant, va ser nomenat consultor de la Congregació de la doctrina de la Fe i del Consell Pontifici per a la Promoció de la Unitat dels Cristians.
El 19 de desembre de 2002, el papa Joan Pau II el va nomenar a la seu de Sila, amb dignitat d'arquebisbe, i el va nomenar secretari de la Congregació de la doctrina de la Fe, on va treballar amb els cardenals Joseph Ratzinger, futur papa Benet XVI, i William Joseph Levada. Va ser consagrat bisbe el 6 de gener de 2003 pel papa Joan Pau II.
El 9 de juliol de 2008 el papa Benet XVI el va nomenar Prefecte de la Congregació per a les Causes dels Sants. Benet XVI el va fer cardenal durant el consistori del 20 de novembre de 2010, i li va assignar el títol cardenalici de la diaconia de Santa Maria in Aquiro. Fou considerat com un dels papables al conclave de 2013 que escollí al papa Francesc. El 2013 va presidí la Beatificació de Tarragona que va reconèixer com a beats a 522 màrtirs catòlics.

## Referències

* ↑ González Alonso, Mateo. «Fallece el cardenal Angelo Amato, prefecto emérito de la Congregación para las Causas de los Santos» (en castellà), 01-01-2025. [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ «¿Quién es…Angelo Amato? | Infovaticana», 17-10-2013. [Consulta: 7 gener 2025].
* ↑ Brendan, Michael «One Of These Men Will Be The Next Pope». Business Insider, 19-04-2012 [Consulta: 17 octubre 2013].
* ↑ «Cardenal Angelo Amato». aciprensa.com. aciprensa. [Consulta: 17 octubre 2013].
* ↑ «Cónclave papa 2013: Así van las apuestas en las quinielas de papables». Huffington Post, 13-03-2013 [Consulta: 17 octubre 2013].

## Enllaços externs

* catholic-hierarchy
* gcatholic
# Portada/efemèride gener 15

Victòria dels Àngels
« 14 de gener · 15 de gener · 16 de gener »
# Districte de Mishima

El Districte de Mishima (三島郡, Mishima-gun) és un districte de la prefectura d'Osaka, al Japó.

## Geografia

El districte de Mishima es troba al nord-est de la prefectura d'Osaka i compren el terme municipal de Shimamoto.

### Municipis

Districte de Mishima (2016) :

## Història

Se sap que ja existia a la mateixa zona un districte amb el mateix nom a l'edat mitjana, però aquest va ser dividit i dissolt l'any 701. L'actual districte es va fundar l'any 1896 i originàriament el formaven més municipis com Suita, Settsu, Minō, etc. Moltes d'aquestes aldees del districte van ser fusionades amb aquests municipis, sobre tot després de la guerra, i cap al 1966, només el municipi de Shimamoto restava com a únic integrant del districte.

## Regió de Mishima

Existeix, de manera no oficial, una divisió regional o administrativa de la prefectura d'Osaka. Una de les divisions d'aquest sistema és la regió de Mishima (三島地域) inspirada en el districte i la qual inclou antics municipis que ara no es troben al districte. Aquesta divisió es troba reconeguda (tot i que de manera no oficial) al web del govern prefectural i és utilitzada tant per aquest com per institucions i empreses privades com a àrea de gestió, administració i descentralització del territori.
Municipis adscrits a la regió (2020) :
El municipi més poblat d'aquesta regió i, per tant, "capital de facto" és Suita, tot i que la seu del govern prefectural per a aquesta zona es troba a Ibaraki.

## Referències

* ↑ https://kansai.tensyoku40.net/img/osakafuarea_c1.gif
* ↑ http://www.pref.osaka.lg.jp/attach/377/00103370/osaka.png Arxivat 2019-07-10 a Wayback Machine.
* ↑ Les dades totals són del 2015
# 14 dies, 12 nits

14 dies, 12 nits (originalment en francès, 14 jours, 12 nuits) és una pel·lícula dramàtica canadenca, dirigida per Jean-Philippe Duval i estrenada el 2019. La pel·lícula és protagonitzada per Anne Dorval com a Isabelle Brodeur, una dona canadenca afligida per la mort accidental de la seva filla adolescent adoptada del Vietnam, uns fets que la porten a emprendre un viatge per conèixer Thuy Nguyen (Leanna Chea), la mare biològica de la nena. La versió doblada al català es va estrenar el 2021.
La pel·lícula es va exhibir al Festival de Cinema Internacional d'Abitibi-Témiscamingue l'octubre de 2019 i es va estrenar comercialment el febrer de 2020.
14 dies, 12 nits va ser seleccionada com a entrada canadenca per a la millor pel·lícula internacional als 93ns Premis Oscar, després de primera cita presentada pel Canadà, Funny Boy, fos desqualificada. Tot i això, finalment no va ser nominada a la categoria.

## Referències

* ↑ 14 dies, 12 nits a la Base de dades de cinema en català
* ↑ Ramond, Charles-Henri. «14 jours 12 nuits – Film de Jean-Philippe Duval». Films du Québec, 25-04-2019.
* ↑ Lowe, Justin. «'14 Days, 12 Nights' ('14 Jours, 12 Nuits'): Film Review, Palm Springs 2020». The Hollywood Reporter, 10-01-2020.
* ↑ «14 dies, 12 nits». ésAdir. [Consulta: 8 agost 2022].
* ↑ Martel-Desjardins, Alexia. «Le Festival du cinéma international en Abitibi-Témiscamingue dévoile sa programmation». Ici Radio-Canada, 10-10-2019.
* ↑ «Soir de première pour "14 jours, 12 nuits"». Le Journal de Montréal, 17-02-2020.
* ↑ Lussier, Marc-André. «14 jours 12 nuits représentera le Canada aux Oscars». La Presse, 19-12-2020. [Consulta: 19 desembre 2020].
* ↑ Ramachandran, Naman. «Canada's Oscar Entry 'Funny Boy' Pulled From International Feature Film Race». Variety, 18-12-2020. [Consulta: 18 desembre 2020].
# Pallissa de l'Hostal

La Pallissa de l'Hostal és una obra de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular i teulat a dues aigües amb els vessants vers les façanes laterals. La teulada està sostinguda per bigues de fusta i està formada per cabirons, llates i teules col·locades a salt de garsa. Disposa de baixos, amb dues arcades de mig punt, on originàriament s'hi guardaven els carros. Al primer pis s'hi accedeix per una petita porta lateral, amb escala a l'exterior; aquest pis està ventilat per una finestra situada damunt el pilar que sosté els dos arcs dels baixos; és rectangular i té arquet de llibre. El segon pis té l'accés per l'interior, amb una escala de fusta. Disposa de dos petits badius centrals i una finestra a cada costat. La pallissa de l'antic hostal va ser bastida amb pedra volcànica del país i alguns carreus mal escairats fan de cantoners.

## Referències

* ↑ «Pallissa de l'Hostal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Yolanda Guasch Marí

Yolanda Guasch Marí (Eivissa, 1982) és una historiadora de l'art i professora balear adscrita al departament de Didàctica de les Ciències Socials de la Universitat de Granada.
Va iniciar els seus estudis universitaris l'any 2000 a la Universitat de les Illes Balears, i es va llicenciar en Història de l'Art per la Universitat de Granada l'any 2005. Es va doctorar en la mateixa especialitat el 2011 amb una tesi titulada «Artistes andalusos exiliats a Mèxic». El 2007 va obtenir el títol de màster en Gestió Cultural i el 2009 el de Recerca i Tutela del Patrimoni Històric, tots dos per la Universitat de Granada. El treball resultant d'aquest últim, titulat Memòria i exilio. El pintor Ramón Medina Tur, va ser premiat per l'Institut d'Estudis Eivissencs.
Els seus treballs giren entorn de l'art contemporani, la didàctica i la difusió del patrimoni. El 2017 va participar, al costat de Carmen Vidal Balanzat, en el rodatge del documental Retrats, que girava al voltant de l'exili balear a Mèxic.

## Publicacions

* Artistas andaluces en el exilio (2011)
* María Teresa Toral. Obra gràfica (2012), al costat de M. J. Muntanyès Garnica i F. Toro Ceballos
* Memoria y exilio. El pintor Ramón Medina Tur (2013)
* Andalucía y México (2013)

## Referències

* ↑ Spínola, Gloria Espinosa; Guzmán. América con tinta andaluza: Historia del arte e historiografía. Universidad Almería, 2014. ISBN 9788416027118.
* ↑ Universidad de Granada. «Directorio de la Universidad de Granada». directorio.ugr.es. [Consulta: 28 setembre 2018].
* ↑ Ministerio de Educación, Cultura y Deporte. «TESEO. Ficha de tesis». [Consulta: 28 setembre 2018].
* ↑ «Yolanda Guasch Marí – Andalucía y América: caminos de la cultura». caminosdelacultura.andaluciayamerica.com. [Consulta: 28 setembre 2018].
* ↑ «‘Exilios’, de la directora eivissenca Carmen Vidal, disponible a IB3 a la carta». IB3.
* ↑ Tur, Pep. «Yolanda Guasch recupera a Ramon Medina Tur para la historia cultural de Eivissa» (en castellà), 22-12-2013. [Consulta: 7 gener 2025].
# El Castell a través del Mirall

El Castell a través del Mirall (かがみの孤城, Kagami no kojō) és una pel·lícula japonesa dirigida per Keiichi Hara, estrenada l'any 2022. És l'adaptació de la novel·la homònima de Mizuki Tsujimura publicada l'any 2017. El tema principal de l'obra és l'assetjament escolar. El 2024 s'havia d'estrenar als cinemes en català, però no s'hi va arribar a estrenar. El 10 de gener del 2025, però, el doblatge es va acabar publicant a la plataforma AnimeBox, i el febrer del mateix any va sortir en format físic.

## Sinopsi

La Kokoro, una estudiant assetjada, ja no vol tornar a l'escola i es passa els dies a casa. Un dia el mirall de la seva habitació comença a brillar, el travessa i arriba a un castell màgic amb sis alumnes més de la seva edat. Una nena amb una màscara de llop els ofereix un joc: tenen un any per trobar una clau amagada al castell i que els permetrà demanar un desig.

## Repartiment
### Veus originals en japonès

* Ami Tōma: Kokoro
* Kumiko Asō: mare de la Kokoro
* Shingo Fujimori: Ita Sensei
* Rihito Itagaki: Subaru
* Yûki Kaji: Ureshino
* Sakura Kiryu: Aki
* Takumi Kitamura: Rion
* Aoi Miyazaki: Kitajima-sensei
* Minami Takayama: Masamune

## Premis i reconeixements

* Festival Internacional de Cinema d'Animació d'Annecy de 2023: selecció a competició

## Referències

* ↑ Arnaud Hallet. «“Le Château solitaire dans le miroir” de Keiichi Hara, une adaptation magistrale d’un best-seller japonais», 20-09-2023. [Consulta: 20 setembre 2023].
* ↑ Macheret, Mathieu «« Le Château solitaire dans le miroir », un conte sur le harcèlement scolaire» (en francès). Le Monde, 06-09-2023 [Consulta: 10 setembre 2023].
* ↑ «El Castillo a través del Espejo llegará también en catalán» (en castellà). Ramen para dos, 06-10-2023. [Consulta: 6 octubre 2023].
* ↑ «El castillo a través del Espejo llegará a los cines el 5 de abril de 2024» (en castellà). Mision Tokyo, 23-11-2023. [Consulta: 23 maig 2024].
* ↑ Correa, Alejo. «El Castillo a través del Espejo no se estrenará en cines» (en castellà). Ramen Para Dos, 10-05-2024. [Consulta: 23 maig 2024].
* ↑ «Le Château solitaire dans le miroir - À voir», 06-09-2023. [Consulta: 20 setembre 2023].
# Sant Sebastià de Sant Joan les Fonts

Sant Sebastià de Sant Joan les Fonts és una església de Sant Joan les Fonts (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una capella mig enrunada, a cent metres del temple romànic dedicat a Santa Eulàlia. És d'una sola nau, absis semicircular -encarat a llevant- i té la volta ensorrada. La porta adovellada d'accés al temple s'obre a la façana de ponent i està centrada per dues finestres amb arcs de llibre. Fou bastida amb carreus poc treballats, emprant la pedra porosa del país.

## Història

D'aquesta capella no hem trobat cap dada històrica; únicament, dins la bibliografia de la comarca, surt esmentada per J. Botet i Sisó: "Té sortint del poble una capella, dedicada a Sant Sebastià, al present tancada al culte, y estan agregats a la parròquia lo santuari de Nostra Senyora de Montrós y la capella de Sant Cosme..." [pàg.725]

## Referències

* 1 2 «Sant Sebastià de Sant Joan les Fonts». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].