OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Francis Beaufort

Sir Francis Beaufort FRS FRGS (Navan, Irlanda 27 de maig de 1774 – Hove, Sussex, Anglaterra.17 de desembre de 1857) va ser un hidrògraf britànic nascut a Irlanda oficial a la Royal Navy. Beaufort va ser el creador de l'escala Beaufort que indica la força dels vents.

## Biografia

Francis Beaufort era descendent d'Hugonots francesos, que abandonaren França després de la Nit de Sant Bartomeu i s'establiren a Irlanda.
Francis va créixer a Gal·les i Irlanda fins als 14 anys. Aleshores deixà l'escola i es va fer mariner però va rebre educació amb grans científics del seu temps com, incloent-hi Herschel, Airy, i Babbage.
Francis Beaufort es va preocupar de l'exactitud de les cartes nàutiques, ja que ell mateix va naufragar als 15 anys per un error en la carta nàutica.
El 1810 va ser nomenat capità de la Royal Navy.

## Escala de vents

Durant els seus primers anys de comandament, Beaufort va desenvolupar les primeres versions de l'escala Beaufort i notació del codi meteorològic on el cercle representa una estació meteorolòica. Beaufort no va inventar res nou sinó que va adoptar com estàndard allà on no n'hi havia.
El 1812 va explorar les runes arqueològiques d'Anatòlia i sobre això el 1817 publicà el llibre Karamania o la descripció de la costa sud s'Àsia menor.
El 1829 va passar a ser el cap de l'Oficina Hidrogràfica del Regne Unit.
Durant el seu comandament es van administrar els observatoris de Greenwich, i de Ciutat del Cap. Dirigí exploracions marítimes i experiments. Durant 8 anys dirigí el Consell Àrtic (Arctic Council) quan l'explorador, Sir John Franklin, es perdé en la recerca del llegendari Pas del Nord-oest.
Beaufort entrenà Robert FitzRoy, quan aquest era comandant temporal del Beagle. Quan FitzRoy va comandar el famós segon viatge del Beagle va demanar a Beaufort que cerqués un científic per al Beagle i Beaufort va invitar a Charles Darwin
Beaufort obtingué el suport governamental per viatges a l'Antàrtida fets entre 1839 i 1843 per James Clark Ross i es varen fer mesures del magnetisme terrestre, coordinats amb mesures semblant a Europa i Àsia.
Beaufort va fer taules de marees a les costes britàniques.

## Llegat

Llocs geogràfics amb el nom de Beaufort, inclouen:
* Mar de Beaufort (braç de l'oceà Artic)
* Illa de Beaufort, Antàrtida
* Cala Beaufort, Oceà Atlàntic Nord

## Referències

* ↑ Image:BeaufortTomb.JPG

## Bibliografia

Plantilla:IrishBioWS
* Alfred Friendly. Beaufort of the Admiralty. Random House, New York, 1973.
* Huler, Scott. Defining the Wind: The Beaufort Scale, and How a 19th-Century Admiral Turned Science into Poetry. Crown, 2004. ISBN 1-4000-4884-2.
* Oxford Dictionary of National Biography (sub nomine)

## Enllaços externs

* The Weather Legacy of Francis Beaufort — The history of the Beaufort Scale.
# Joey Soloway

Joey Soloway (Chicago, 26 de setembre de 1965), anomenada Jill Soloway fins a l'octubre de 2020, és humorista i guionista i ha desenvolupat diverses tasques en les arts escèniques als Estats Units. Va guanyar el premi a la millor direcció al Festival de Sundance per la pel·lícula Afternoon Delight. També és coneguda pel seu treball a Six Feet Under i per haver creat i dirigit la sèrie original d'Amazon Transparent, que va guanyar dos premis Emmy. Va fer pública la seva inconformitat de gènere, declarant-se també persona no binària.

## Publicacions

* Bright, Susie, Eric Albert, Greta Christina, and Jill Soloway. "Jodi K." (novella) Susie Bright Presents: Three Kinds of Asking for It: Erotic Novellas, Nova York: Simon & Schuster, 2005; ISBN 978-0-743-24550-0
* Soloway, Jill. Tiny Ladies in Shiny Pants: Based on a True Story, New York: Free Press, 2005; ISBN 978-0-743-27217-9

## Referències

* ↑ «Joey Soloway». IMDb. [Consulta: 28 juliol 2020].
* ↑ «Jill L Soloway - United States Public Records, 1970-2009». [Consulta: 31 agost 2014].
* ↑ Caro, Mark. «Jill Soloway hits it big with Amazon's 'Transparent'». Chicago Tribune, 21-03-2014. Arxivat de l'original el 2014-08-26. [Consulta: 12 maig 2017]. «Jill, 48»
* ↑ Corcoran, Monica. «Jill Soloway: To Tell the Truth». The New York Times, 04-09-2005. «Ms. Soloway, 39»
* ↑ Gardner, Chris; Gardner, Chris. «Joey Soloway on Pronouns, Deadnaming and the Joy of Elliot Page: “We’re Going to Be Here”» (en anglès americà), 04-12-2020. [Consulta: 23 novembre 2021].
* ↑ «A Female Gaze on Ladies Who Lust: ‘Afternoon Delight’ Is Jill Soloway's Sexually Frank Debut». The New York Times, 22-08-2013. [Consulta: 31 agost 2014].
* ↑ García Rocha, Thalia. «Descubre el final musical de los Pfefferman ('Transparent') en Amazon Prime Video» (en castellà). Diez Minutos, 26-09-2019. [Consulta: 28 juliol 2020].
* ↑ «Transparent’s Jill Soloway: ‘The words male and female describe who we used to be’» (en anglès), 21-05-2017. [Consulta: 23 novembre 2021].
# Pegoplata

Pegoplata és un gènere de dípters braquícers de la família Anthomyiidae.

## Taxonomia

* Pegoplata abnormis (Stein, 1920)
* Pegoplata acutipennis (Malloch, 1918)
* Pegoplata aestiva (Meigen, 1826)
* Pegoplata anabnormis (Huckett, 1939)
* Pegoplata arnaudi Griffiths, 1986
* Pegoplata californica Griffiths, 1986
* Pegoplata cuticornis (Huckett, 1939)
* Pegoplata durangensis Griffiths, 1986
* Pegoplata fulva Malloch, 1934
* Pegoplata huachucensis Griffiths, 1986
* Pegoplata infirma (Meigen, 1826)
* Pegoplata infuscata Griffiths, 1986
* Pegoplata juvenilis (Stein, 1898)
* Pegoplata nasuta Griffiths, 1986
* Pegoplata nevadensis Griffiths, 1986
* Pegoplata nigracaerulea (Snyder, 1952)
* Pegoplata nigroscutellata (Stein, 1920)
* Pegoplata patellans (Pandellé, 1900)
* Pegoplata peninsularis Griffiths, 1986
* Pegoplata pictipes (Bigot, 1885)
* Pegoplata setulosa Griffiths, 1986
* Pegoplata tundrica (Schnabl, 1915)
* Pegoplata valentinae (Ackland, 1971)
* Pegoplata wyomingensis Griffiths, 1986

## Referències

* ↑ Soos, A.; Papp, L. (Eds.). Catalogue of Palaearctic Diptera. Vol. 13, Anthomyiidae - Tachinidae (en english). Hungarian Natural History Museum, 1986, p. 624 pp. ISBN 6937093214.
* "Pegoplata" (TSN 149027) al web del Sistema Integrat d'Informació Taxonòmica. [Consultat el 20 Jun del 2008]. (anglès)
# Bernat d'Alió

Bernat d'Alió (Cerdanya? — Perpinyà, 1258) fou un senyor feudal del segle xiii, senyor del Donasà i del Capcir.
El seu pare també es deia Bernat d'Alió (sovint escrit de Llo), i s'havia casat amb la germana del comte de Foix Roger Bernat II, Esclaramonda.
Era familiar dels germans Niort. Relacionat amb el món dels càtars, va ser cremat viu a Perpinyà, a càusa d'una denúncia d'Hug de Fenollet i condemnat per l'inquisidor fra Pere de Tenes.
Com a curiositat, el seu nom surt esmentat a la novel·la La sang dels innocents, de Julia Navarro.

## Referències

* ↑ Damian J. Smith. Crusade, Heresy and Inquisition in the Lands of the Crown of Aragon, C. 1167-1276. BRILL, 2010, p. 110–. ISBN 9789004182899 [Consulta: 14 setembre 2010].
* ↑ Antoni Dalmau i Ribalta; Antoni Dalmau. Els càtars. Editorial UOC, 2005. ISBN 9788497883276 [Consulta: 14 setembre 2010].
* ↑ «Bernat d'Alió». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Joan Cuscó i Clarasó. Els beguins: l'heretgia a la Catalunya medieval. Abadia de Montserrat, 2005, p. 16. ISBN 9788484157205 [Consulta: 14 setembre 2010].
# (2404) Antarctica

Antarctica és l'asteroide número 2404. Va ser descobert per l'astrònom Antonín Mrkos des de l'observatori de Klet, l'1 d'octubre de 1980.

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 1r novembre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 26 gener 2024].
* 1 2 3 4 5 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=2404.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglés). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
# Títol al·lodial

Un títol al·lodial constitueix la propietat de béns immobles (terrenys, edificis i propietats accessòries) que és independent de qualsevol arrendador superior. Un alou està relacionat amb el concepte de la terra en mans "en alou" (in allodium), o la propietat de la terra per l'ocupació i la seva defensa. Històricament, la major part de la terra estava deshabitada i, per tant, podia mantenir-se "en alou". En el món desenvolupat modern el veritable títol al·lodial només és possible per als governs dels estats.
Encara que la paraula "allodial" s'ha utilitzat en el context de la propietat privada en alguns estats dels Estats Units, aquesta propietat està sent restringit per l'autoritat governamental; la paraula 'allodial' en aquests casos descriu la terra amb menors, però encara significatives restriccions governamentals.
Alguns territoris de la Commonwealth (com Austràlia i el Canadà) reconeixen títols dels aborígens (aboriginal title) com una forma de títol al·lodial que no és originat per atorgament de la Corona. Alguns terrenys de les illes Orkney i Shetland Islands, coneguts com a terra udal, es porten a terme d'una manera similar a la terra al·lodialpel motiu que aquests títols no estan subjectes a la propietat última de la Corona.
A França, encara que els títols al·lodials existien abans de la Revolució francesa eren rars i limitats a les propietats de l'Església Catòlica que havien quedat fora de la propietat feudal. A partir de la Revolució francesa, la propietat al·lodial va ser la norma.
En idioma anglès les propietats sota un títol al·lodial (allodial title) es refereixen com allodial land, allodium, o un allod. En ek Domesday Book es menciona com alod. Històricament, el títol al·lodial s'utilitza de vegades per distingir la propietat de la terra i sense deures feudals de la propietat per tinença feudal, que restringeix l'alienació i terra stmesa amb els drets de tinença per un terratinent Senyor o un sobirà.

## Vegeu també

* Alou

## Notes

* 1 2 3 What is Allodial Title? Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.. REMAXWest.
* ↑ Britain Express, Domesday Book Glossary

## Fonts

* Otto Brunner: Land und Herrschaft: Grundfragen der territorialen Verfassungsgeschichte Österreichs im Mittelalter. Darmstadt 1984 (unveränderter Nachdruck der 5. Auflage von 1965).
* K. H. Burmeister: "Allod". In: Norbert Angermann (Hrsg.): Lexikon des Mittelalters. Bd. 1. München [u.a.] 1980.

## Enllaços externs

* Allodial title resources
* Court case where mortgage holder did not have allodial title recognized by court and sanctions were applied at quatloos.com
* Nevada's Allodial Title System
# Preikestolen

Preikestolen (en noruec nynorsk) o Prekestolen (en bokmål), que es pot traduir del noruec com a Púlpit del predicador o Púlpit de roca, amb el nom antic local noruec de Hyvlatonnå (ribot de fuster), és un gran penya-segat de granit de 604 metres que es troba al Lysefjord, oposat a l'altiplà Kjerag dins del municipi de Forsand, al comtat de Rogaland, Noruega. La part superior del penya-segat fa uns 25 per 25 metres i és gairebé plana i és tanmateix una famosa atracció turística de Noruega visitada cada any per uns 200.000 turistes.

## Accés

Aquest penya-segat està al comtat noruec de Rogaland a l'oest de Noruega. La ciutat de Stavanger es troba a uns 25 km i l'aparcament per visitar-lo es troba a una hora de Stavanger per ferri i amb cotxe.
L'accés no es recomana a l'hivern ni a la primavera quan hi ha neu i gel: el millor moment per realitzar la visita és d'abril a octubre.

## Seguretat

No hi ha cap tanca ni mesura de seguretat, en principi per a no espatllar la bellesa natural del lloc. Hi ha hagut alguns suïcidis i intents de suïcidi i fins a l'octubre de 2013 no hi va haver el primer accident mortal quan un turista espanyol va caure quan intentava fer fotografies. Les autoritats noruegues estan estudiant posar alguna mesura de seguretat com unes tanques, però tanmateix creuen que podria resultar contraproduent i encoratjar comportaments perillosos.

## Formació

El penya-segat es va formar fa uns 10.000 anys durant la darrera època glacial europea quan la vora d'una glacera va arribar al penya-segat.

## Referències

* 1 2 Mikalsen, Knut-Erik «Kan Preikestolen falle ned?» (en norueg). Aftenposten, 17-07-2012 [Consulta: 23 juliol 2012].
* ↑ Copenhaguen, EFE /. «Mor un turista espanyol al caure d'un penya-segat a Noruega», 11-10-2013. [Consulta: 27 novembre 2021].
* ↑ Knutsen, Håvard T.; Stenberg, Inger Johanne «– Vi har alltid fryktet at dette kunne skje» (en norwegian). NRK, 09-10-2013 [Consulta: 10 octubre 2013].

## Enllaços externs

* Preikestolen
* Pulpit Rock
# Eric Valdemar Lemming

Eric Valdemar Lemming (22 de febrer de 1880 - 5 de juny, 1930) fou un esportista suec que competí en atletisme i joc d'estirar la corda.
Lemming guanyà un total de set medalles olímpiques, quatre de les quals foren ors.
Debutà a uns Jocs Olímpics a París 1900 on empatà a la quarta posició en salt d'alçada i salt amb perxa amb marques d'1,70 metres i 3.10 metres respectivament. També fou quart en llançament de martell i vuitè en llançament de disc. Competí també en salt de llargada on fou dotzè i darrer amb 5,5 metres i en triple salt amb resultat desconegut, tot i que no acabà entre els sis primers.
Als Jocs Intercalats d'Atenes 1906 guanyà quatre medalles, bronze en el joc d'estirar la corda, bronze en llançament de pes, bronze en pentatló i or en llançament de javelina estil lliure.
Dos anys més tard, a Londres 1908, guanyà dues noves medalles d'or, ambdues en javelina, en estil lliure i estil convencional. El seu brillant palmarès el rematà als Jocs d'Estocolm 1912 amb un altre or en llançament de javelina.

## Referències

* De Wael, Herman. Herman's Full Olympians: "Athletics 1900". Accedit 18 de març 2006. Disponible a Arxivat 2006-02-11 a Wayback Machine..
* Mallon, Bill. The 1900 Olympic Games, Results for All Competitors in All Events, with Commentary. Jefferson, North Carolina: McFarland & Company, Inc., Publishers, 1998. ISBN 0-7864-0378-0.
# Rhizoctonia solani

Rhizoctonia solani (teleomorf: Thanatephorus cucumeris) és un fong patogen de les plantes amb un ampli marge d'hostes i de distribució cosmopolita. Causa la malaltia massiva dels planters que els mata. També és responsable de la malaltia de la tija en filferro de la col i coliflor.

## Identificació

Rhizoctonia solani no produeix espores i s'identifica només per les característiques de l'ADN del miceli. Les seves cèl·lules hifals són multinucleades. Produeix un miceli blanc a marronós quan creix en el laboratori.
El teleomorf de R. solani és Thanatephorus cucumeris. Forma basidis amb forma de bastó.

## Referències

* ↑ Wiese, M.V.. Compendium of wheat diseases. American Phytopathological Society, 1987, p. 124 pp..
* ↑ APSnet Education Center - Plant Disease Lessons - Rhizoctonia disease of turfgrass - Pathogen Biology. Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine. Plant Pathology / Plant Disease Online - The American Phytopathological Society.
# (913) Otila

(913) Otila és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 19 de maig de 1919 per Karl Wilhelm Reinmuth des de l'observatori de Heidelberg-Königstuhl, Alemanya.
Està possiblement nomenat per una noia del calendari Lahrer Hinkender Pot.

## Característiques orbitals

Otila forma part de la família asteroidal de Flora.

## Referències

* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 octubre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «Families of Asteroids» (en anglès). Japanese Journal of Astronomy and Geophysics, 1, 1922, pàg. 55-94 [Consulta: 4 agost 2015].

## Enllaços externs

* «(913) Otila» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 5 juny 2018].
# Col·lector d'admissió

El col·lector d'admissió és una peça del motor, fet normalment d'alumini, que serveix per conduir, mitjançant una sèrie de tubs, els gasos des del carburador cap als cilindres. L'interior d'aquests tubs és perfectament llis per tal de facilitar el trànsit dels gasos.

## Fonts

* García Valls, Desiderio; Casas Rabano, Ignacio; Ruiz Carrasco, Juan Vicente; Buchon i Tomás, Joan-Carles. Vocabulari d'automoció. València: Conselleria de Cultura, Educació i Ciència (Generalitat Valenciana), 1986. ISBN 8475791417.
* «Col·lector d'admissió». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Orde de Lāčplēsis

L'Orde de Lāčplēsis (en letó: Lāčplēša Kara ordenis) és la primera i més alta condecoració militar de Letònia, es va crear el 1919 per iniciativa del Comandant de l'Exèrcit de Letònia, durant la Guerra de la Independència de Letònia, Jānis Balodis. L'Orde de Lāčplēsis adjudica tres tipus de classes de condecoracions. Inicialment, el titular de l'ordre havia de ser un destinatari de la tercera classe abans de ser promogut a una classe superior. Va ser nomenat en memòria de l'heroi èpic letó Lāčplēsis. Quan era jove, Lāčplēsis va matar un os amb les seves pròpies mans i, per tant, la condecoració és també coneguda com l'Orde del Bearslayer.

## Història

La primera cerimònia de lliurament va tenir lloc a la plaça de l'Esplanada a Riga l'11 de novembre de 1920, per part del president Jānis Čakste que va condecorar personalment als set comandants de més alt rang de l'Exèrcit de Letònia, el general Pēteris Radziņš, els coronels Mārtiņš Peniķis, Krišjānis Berkis, Jūlijs Jansons i Jānis Apinis i els tinents coronels Oskars Dankers i Jānis Puriņš.
Entre 1919 i 1928 la primera classe va ser atorgada a 11 persones. La segona classe a 61 persones -18 letons i 43 estrangers-. La tercera classe va ser concedida a 2073 persones -1600 soldats de l'exèrcit letó, 202 ex fusellers letons i 271 estrangers-. Entre els beneficiaris també es troben 136 estonians, 11 lituans, 47 alemanys, 15 russos, 9 polonesos, 4 jueus i 3 belarussos. Tres dones Valija Vesčūnas-Jansone, Lina Canka-Freidenfelde i Elza Ziglevica han estat titulars de la tercera classe de la decoració.
L'Orde Militar de Lāčplēsis també va ser atorgada a personatges estrangers, tant als soldats comuns com a generals d'alt rang i líders polítics. Entre ells es trobaven el comandant en cap de l'exèrcit estonià Johan Laidoner, el mariscal de Polònia Józef Piłsudski, comandant en cap de l'exèrcit polonès Edward Smigly-Rydz, el rei Víctor Manuel III d'Itàlia, el primer ministre Benito Mussolini, el rei Albert I de Bèlgica, i el mariscal francès Ferdinand Foch.
Classes de l'Orde de Lāčplēsis :
| Orde de Lāčplēsis Primera classe | Orde de Lāčplēsis Segona classe | Orde de Lāčplēsis Tercera classe |

## Referències

* 1 2 «Lāčplēša Kara ordenis» (en letó). Latvijas Valts Prezidents. Arxivat de l'original el 2008-01-20. [Consulta: 29 gener 2015].
* ↑ Modris Šēnbergs. «Holders of the "Lāčplēsis" Military Order» (pdf) (en letó). arhivi.gov.lv. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 28 gener 2015].

## Bibliografia

* Priedītis, Ērichs Ēriks. Latvijas Valsts apbalvojumi un Lāčplēši = Latvian national decorations and holders of the Military Order "Lāčplēsis". Rīga: Junda, 1996. ISBN 9984-01-020-1.

## Enllaços externs

* Ordes, Condecoracions i medalles, Letònia
# Peu d'atleta

El peu d'atleta o tinea pedis és una infecció per fongs de la pell que causa descamació, i picor a les zones afectades. El causen fongs del gènere Trichophyton i típicament és transmès en zones humides on la gent va descalça, com són les dutxes i les piscines. Afecta principalment els peus però es pot estendre a altres zones del cos incloent l'engonal. Es preveu amb bona higiene i es combat amb productes farmacèutics.

## Tractaments

Es fa servir òxid de zinc en pomada; la pols de talc es fa servir per absorbir la humitat excessiva. Es fan servir agents antifúngics tòpics els més comuns són el nitrat de miconazole, tolnaftat i terbinafina i altres.
Sovint triga a guarir-se 45 dies o més.

## Notes

* ↑ Rapini, Ronald P.; Bolognia, Jean L.; Jorizzo, Joseph L.. Dermatology: 2-Volume Set. St. Louis: Mosby, 2007, p. 1135. ISBN 1-4160-2999-0.

## Enllaços externs

* MedlinePlus Athlete's Foot Article
* WebMD Athlete's Foot Article
# (97) Cloto

Klotho és l'asteroide número 97 de la sèrie. Fou descobert el 17 de febrer del 1868 a Marsella per Ernst Wilhelm Leberecht Tempel, i fou el seu cinquè i darrer asteroide descobert. És un asteroide força gran del cinturó principal, similar a (21) Lutècia i (22) Cal·líope que igual que Klotho, són asteroides del tipus M de composició desconeguda. El seu nom es deu a una de les tres Moires (Fates o Parques equivalents a la mitologia romana): Àtropos, Cloto i Làquesis, deesses del destí, o del fat, de la mitologia grega.

## Vegeu també

Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 22. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglés). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
# Casa de Ramon Bosch

La Casa de Ramon Bosch és una obra eclèctica de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici cantoner que consta de planta baixa i quatre plantes pis. Hi ha balcons a tots els pisos excepte en el darrer que fou afegit posteriorment.
Les llosanes dels balcons, les llindes, els brancals de les obertures principals són de pedra. La cantonada està emfatitzada per carreus de pedra, també hi ha una capelleta.

## Referències

* 1 2 «Casa de Ramon Bosch». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# (918) Itha

(918) Itha és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 22 d'agost de 1919 per Karl Wilhelm Reinmuth des de l'observatori de Heidelberg-Königstuhl, Alemanya.
Està possiblement nomenat per una noia del calendari Lahrer Hinkender Pot.

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 octubre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* «(918) Itha» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 5 juny 2018].