OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hai'an

Hai'an (xinès: 海安; pinyin: Hǎi'ān; lit. 'pau del mar') és una ciutat a nivell de comtat sota l'administració de la ciutat a nivell de prefectura de Nantong, a la província de Jiangsu, a la República Popular de la Xina. Limitant amb Dongtai al nord, Rudong al sud-est, Rugao al sud, Taixing al sud-oest i Jiangyan a l'oest, la ciutat es troba a la riba sud-oest de la Mar Groga.
La ciutat de Hai'an inclou 14 pobles: Hǎi'ān (海安), Lǎobàgǎng (老坝港), Jiǎoxié (角斜), Lǐbǎo (李堡), Xīchǎng (西场), Dàgōng (大坝港), (大公镇), (大公镇), (公镇), Chāngōng (大公镇)), Yǎzhōu (雅周), Qūtáng (曲塘), Hújí (胡集), Nánmò (南莫), Báidiàn (白甸) i Dūntóu (墩头).
# Haiderabad (zamindari)

Haidarabad fou una pargana administrada en part com a zamindari al districte de Kheri, tehsil de Muhamdi tahsil, a l'Oudh. La superfície era de 253 km² la meitat cultivada. La població el 1881 era de 40.761 habitants (35.000 hindús) en 108 pobles. Al sud de la pargana hi ha el fort de Mahmudabad, prop del riu Khatna (que forma el límit occidental) i a Ahmadnagar un altre fort, ambdós construïts pels sayyids de Pihani.
Una part, la comarca de Bhurwara, pertanyia antigament als ahbans i pasis i fou ocupada pels sayyids i més tard pels gaurs els quals la van administrar com a zamindari a partir del 1792. Poc després diverses branques de l'antiga família dels Ahban van recuperar la possessió i van governar les principals hisendes, però algunes terres en zamindari foren conservades pels sayyids i pels chakladars. La part occidental a la zona del riu Kathna, les terres eren baixes i cobertes de jungla; cap al centre de la pargana algunes hisendes eren propietat del govern britànic i produïen sucre d'alta qualitat i puresa.
Vegeu: Haiderabad (Oudh)

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Hamirgarh

Hamirgarh (en hindi; हमीरगढ़) és un taluka situat al districte de Bhilwara del Rajasthan (Índia). És una ciutat històrica i coneguda per les indústries tèxtils. Diu la llegenda que el seu nom antic era «Bankrola» i es va convertir en nom actual després de Rana Hamir, singh del Regne de Mewar. A la ciutat, en un turó proper, hi ha construït un antic fort que domina la vila
La ciutat es troba a 19 km de la capital del districte Bhilwara. Està situada a la base de les muntanyes Aravalli. Hi ha un temple de la deessa Mahishasur Mardini Mata dalt d'un turó construït el 1527.
Hamirgarh era un feude, que contenia 12 pobles, dels reis de Mewar abans de la independència de l'Índia. La població de la ciutat ha augmentat dràsticament durant l'última dècada a causa d'una ràpida industrialització tèxtil.

## Referències

* ↑ Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.

## Bibliografia

* Benanav, Michael; Blasi, Abigail; Brown, Lindsay. Lonely Planet Rajasthan, Delhi & Agra (en anglès). Lonely Planet, 2017. ISBN 978-1787012332.
* Berlitz Pocket Guide Rajasthan (en anglès). Apa Publications (UK) Limited, 2019 (Insight Guides). ISBN 978-1785731990.
# Huballi

Hubballi (abans Hebli o Hubli, kannada ಹುಬ್ಬಳ್ಳಿ) és una ciutat de Karnataka, Índia, que junt amb la ciutat veïna de Dharwad, forma una conurbació que és la segona de Karnataka després de Bangalore. Està a uns 15 km al sus-est de Dharwad i és el centre comercial i de negocis del nord de Karnataka. El seu nom anterior fou canviat a la forma kannada en el 50è aniversari de l'estat el 1997 i vol dir flor d'enramadera (hu =flor, balli = enramadera). Segons el cens del 2001 la població de la Corporació Municipal Hubli-Dharwad era de 786.000 habitants però actualment (2009) es creu que ha superat àmpliament el milió i estaria a l'entorn del milió dos-cents mil. La població en censos antics era: el 1872 de 37.961 habitants, el 1881 de 36.677, el 1891 de 52.595, i el 1901 de 60.214.

## Història

Portava el nom de Rayara Hubli o Eleya Puravada Halli o Purballi i destacava per tenir un temple anomenat Bhavani Shankara i una capella jainista. Sota el regne de Vijayanagar fou un centre comercial de cotó i ferro; va passar als adilshàhides i els britànics hi van obrir una factoria que fou atacada pel maratha Sivaji el 1673. Després va passar a mans dels mogols i governada per Savanur Nawab que va reconstruir la vila; els marathes la van ocupar el 1748 i fou concedida pel peshwa Balaji Rao a un sardar (noble), ancestre; al cap de poc va passar a Haidar Ali de Mysore.
El 1790 els marathes la van recuperar i es van establir dos governs separats un per la vella ciutat i un per la nova. La vella Hubli fou ocupada pels britànics el 1817 i Thomas Munro va donar al sardar propietari les viles de Kurdapur i Talva (1818) per serveis a favor dels britànics. La nova Hubli fou cedida pel Sangli Patwardhan el 1820 en lloc del tribut. El 15 d'agost de 1855 es va establir la municipalitat. El 1962 es va formar la corporació municipal Hubli-Dharwad tot i la distància considerable entre les dues ciutats, amb una superfície de 181.66 km² i incloent 45 pobles.

## Llocs interessants

* Dins la vella Hubli destaquen el temple Bhavanishankar i el Chandramauleshwara o Chaturlinga, dels temps dels chalukyes, i el temple Siddharudhaswamy; altres temples són el Moorusavira Matha, Rudrakshi Matha i Hanneradu Yattina Matha.
* L'edifici Asar fou construït el 1646 i avui serveix de palau de justicia. Se supsoa que guarda dos cabells de la barba del Profeta; les dones no hi poden entrar.
* El turó de Nrupatunga, al nord-est permet veure una panoràmica des de Amargol al nord a l'aeroport, a l'oest, i fins al sud.
* Llac Unkal a 3 km
* Casa de Vidre, un palau de vidre modern.
* Temple Banashankari a Amargol
* Hi ha algun monument interessant a pobles de la rodalia: Annigeri, Kundgol, Saundatti, Bankapura, Dandeli, Tamboor, Kalghatgi, Mundgod, Aminbhavi i Yellapur.
# Inagi

Inagi (稲城市, Inagi-shi) és una ciutat i municipi de Tòquio, a la regió de Kanto, Japó. Inagi és, igual que els municipis del seu voltant i de la majoria de la metropoli de Tòquio una ciutat dormitori de l'àrea metropolitana de Tòquio, tot i que també disposa d'una petita activitat industrial.

## Geografia

El municipi d'Inagi es troba localitzat al centre sud de la metropoli de Tòquio i, en concret, dins de la regió del Tòquio Occidental, on es troba a l'est dins d'aquesta. Inagi es troba a vora 25 quilòmetres del centre de Tòquio o els 23 districtes especials. El riu Tama flueix pel terme municipal. El terme municipal d'Inagi limita amb els de Fuchū i Chōfu al nord, Tama a l'oest i Kawasaki, a la prefectura de Kanagawa, al sud.

### Clima

Inagi té, segons la classificació climàtica de Köppen, un clima subtropical humit, caracteritzat pels estius càlids i els hiverns freds, amb lleugeres o inexistents nevades. La temperatura mitjana anual a Inagi és de 14,3 graus. La mitjana anual de precipitacions és de 1.647 mil·límetres, sent setembre el mes amb més humitat. La temperatura mitjana més alta és a l'agost amb vora 25,6 graus i la més baixa és al gener amb 3,2 graus.

## Història

Des del període Nara fins a l'era Meiji, l'àrea on actualment es troba la ciutat d'Inagi formava part de l'antiga província de Musashi. El poble d'Inagi fou fundat l'1 d'abril de 1889 fruit de la fusió de 6 pobles d'abans de l'era Meiji dins del districte de Minami-Tama o Tama sud, ja desaparegut i llavors pertanyent a la prefectura de Kanagawa. El districte sencer va passar a formar part de l'antiga prefectura de Tòquio l'1 d'abril de 1893. L'1 d'abril de 1957, el municipi va assolir la categoria de vila. L'1 de novembre de 1971 la vila d'Inagi va ser ascendida a la categoria de ciutat juntament amb Tama i això va fer que el districte de Minami-Tama desapareguera al no tindre ja ni pobles ni viles.

## Administració
### Alcaldes

* Naoe Mori (1971-1987)
* Moto Yamada (1987-1991)
* Ryōichi Ishikawa (1991-2011)
* Katsuhiro Takahashi (2011-present)

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1920 | 1930 | 1940 | 1950 | 1960 | 1970 | 1980 |
| n/a | n/a | n/a | 9.824 | 11.012 | 30.817 | 48.154 |
| 1990 | 2000 | 2010 | 2020 | 2030 | 2040 | 2050 |
| 58.635 | 69.235 | 84.811 | 92.604 | - | - | - |

## Transport
### Ferrocarril

* Companyia de Ferrocarrils del Japó Oriental (JR East)
** Yanokuchi - Inagi-Naganuma - Minami-Tama
* Ferrocarril Elèctric de Tòquio-Hachiōji (Keiō)
** Keiō-Yomiuri-Land - Inagi

### Carretera

* Autopista Chūō
* TK-9 - TK-19 - TK-41 - TK-124 - TK-137

## Referències

* ↑ https://map.yahoo.co.jp/address?ac=13225
* ↑ https://www.metro.tokyo.lg.jp/english/about/links/municipalities.html
* ↑ Inagi climate data
* ↑ Statistics Bureau of Japan
# Jafarabad

Jafarabad o Jafrabad fou un estat tributari protegit a l'Índia, a l'agència de Kathiawar, província de Gujarat, presidència de Bombai. Era una dependència del nawab de Janjira (estat a la costa de Konkan, Jafarabad estava unita a Janjira de manera personal). Estava situat a 275 km al sud d'Ahmedabad i 240 al sud-oest de Baroda. La superfície era de 68 km².
Vers el 1731 quan el domini mogol al Gujarat es va relaxar, el thanadar local es va fer independent; aliat a la guarnició musulmana mogol i al kolis locals, es va dedicar a la pirateria i va atacar diverses vegades els vaixells i el tràfic comercial de Surat. Sidi Hilal, príncep de la dinastia de Janjira, que llavors era a Surat, va atacar als kolis, va destruir els seus vaixells i va capturar molts kolis exigint una forta multa a Jafarabad; el thanadar no van poder pagar i van vendre Jafadarabd a Sidi Hilal (1759). Aquest aviat va veure que no podria conservar la ciutat donada la situació d'anarquia que es vivia a la península de Kathiawar, i el 1762 va transferir Jafarabad al nawab de Janjira, que va pagar els deutes i el va nomenar governador. Sota protectorat britànic el nawab de Janjira fou considerat sobirà separat de segona classe dins dels de Kathiawar amb títol de wazir fins al 1803 i després nawab, i més tard va ascendir a primera classe. Al segle XIX mantenia una força militar de 123 homes. La bandera de l'estat era la mateixa que la de Janjira.
La població era:
* 1872: 8.549,
* 1881: 9.400
* 1891: 12.389
* 1901: 12.097
La majoria (80%) eren hindús i la resta musulmans. L'estat estava format per la ciutat i 11 pobles. L'única municipalitat era Jafarabad, situada a 20° 52′ N, 71° 25′ E﻿ / ﻿20.867°N,71.417°E﻿ / 20.867; 71.417 amb una població el 1881 de 4.746 persones, i el 1901 de 6.038 habitants. Estava situada a 1 km del riu Randi i agafava el seu nom del sultà Jafar Muzaffar de Gujarat que va construir les fortificacions.

## Thanadars

* vers 1650 - 16? Fath Khan
* 16? - 1678 Sambhol Yaqut Khan
* 1678 - 1734 Kasim Yaqut Khan
* 1734 - 1759 Surur Khan
* 1759 - 1762 Sidi Hilal

## Wazirs (des de 1803 nawabs) de Janjira i Jafarabad

* 1759 - 1761 Ibrahim I Khan
* 1761 - 1772 Yakut Khan
* 1772 - 1784 Abdul Rahman Khan
* 1784 - 1789 Jowhar Khan
* 1789 - 1792 Ibrahim II Khan
* 1792 - 1803 Jumrud Khan
* 1803 - 1826 Ibrahim II Khan (segona vegada)
* 1826 - 1848 Mohammad II Khan
* 1848 - 1879 Ibrahim III Khan
* 1879 - 1922 Ahmad Khan
* 1922 - 1947 Mohammad III Khan
** 1922 - 1933 Kulsum Begum, reina regent

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
* Worldstatesmen
# Roques Cambretes

Les Roques Cambretes és una muntanya de 653 metres que es troba al municipi d'Horta de Sant Joan, a la comarca de la Terra Alta.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Maximianòpolis

Maximianòpolis (grec antic: Μαξιμιανούπολις; llatí: Maximaniopolis) fou una ciutat anomenada a les escriptures com Hadadrimmon, situada a la plana de Megiddo. Pertanyia a la província de Palestina Segona, dins de l'Imperi Romà d'Orient. El nom de Maximiàpolis (Ciutat de Maximià) li va donar Dioclecià, en honor al seu coemperador Maximià. Es trobava a 17 M.P. de Cesarea i a 10 M.P. de Jezreel. La ciutat abans portava els noms Legio i Caporcotani.

## Referències

* ↑ Meyers, E., J. Brown. «Places: 678266 (Legio/Caporcotani/Maximianopolis)». Pleiades. [Consulta: 19 febrer 2018].
* ↑ fou una ciutat anomenada a les escriptures com Hadadrimmon, situada a la plana de Megiddo. Pertanyia a la província de Palestina Segona.
* ↑ Richard Talbert, ed. (2000). Atles de Barrington del món grec i romà. Premsa de la Universitat de Princeton. p. 51, i notes de directori que acompanyen. ISBN 978-0-691-03169-9. .

## Vegeu també

* Maximianòpolis de Tràcia
# Rectoria (Sant Mori)

La Rectoria és un edifici dins del nucli antic de la població de Sant Mori, al bell mig del poble i a la banda de llevant de la Plaça de l'Església.
Edifici entre mitgeres de grans dimensions i planta irregular, format per tres cossos adossats, el principal amb coberta de teula a dues vessants i els posteriors amb terrasses a la part superior. El cos principal està avançat respecte a la línia de façana marcada per la resta d'edificis del carrer, i està distribuït en planta baixa i dos pisos. La façana principal presenta una porta d'accés d'arc de mig punt bastit amb dovelles de pedra. Al costat una obertura rectangular, d'accés al garatge, practicada recentment. Al primer pis hi ha tres finestres emmarcades amb carreus de pedra i amb les llindes planes, dues d'elles gravades amb inscripcions: "BALTAZAR GENER ME FECIT. 1726" i l'any 1727. Al segon pis també hi ha tres obertures rectangulars més senzilles. A l'estreta façana lateral sud hi ha una finestra rectangular emmarcada amb pedra, amb un relleu gravat a la llinda amb una torre esculpida. L'interior de l'edifici presenta estances cobertes amb voltes d'aresta i fàbrica de maó, voltes de canó bastides amb pedra i arcades de mig punt de pedra. A un dels cossos posteriors hi ha una volta apuntada de pedra. La construcció és bastida amb pedres sense treballar de diverses mides, lligades amb morter, i carreus a les cantonades.
Segons la bibliografia consultada, l'edifici de la rectoria conserva obertures dels segles XVI-XVII-XVIII. A la llinda d'una de les finestres del primer pis hi ha la inscripció: BALTEZAR GENER RECTOR ME FECIT 1726. També es pot apreciar en una de les obertures de la façana lateral dreta, un torre esculpida en baix relleu sobre una llinda, que es podria enquadrar cronològicament en els segles XVI-XVII.

## Referències

* 1 2 3 4 «Rectoria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Can Sunyer (Sant Pere Pescador)

Can Sunyer és un edifici al bell mig del nucli urbà de la població de Sant Pere Pescador (Alt Empordà), a llevant de l'antic nucli fortificat, formant cantonada entre els carrers del Mar i de les Escoles.; i catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Construcció del segle xvi amb reformes posteriors. La construcció original,tal com indica la inscripció de la llinda d'una de les finestres, porta la data 1579.
Casa de planta rectangular, formada per dos cossos adossats, amb un petit jardí a la part posterior. L'edifici principal presenta tres crugies perpendiculars a la façana, amb la coberta de dues vessants de teula i un petit altell amb terrassa, a la part posterior de la coberta. L'altre edifici està adossat al nord i presenta la teulada de dues aigües. Ambdues construccions estan distribuïdes en planta baixa i pis. La façana de la casa té el basament lleugerament atalussat. El portal d'accés és d'obertura rectangular emmarcada amb pedra, amb la llinda plana decorada amb un escut d'armes en relleu, sostinguda per impostes. La resta de finestres són rectangulars, amb els brancals bastits amb carreus de pedra, les llindes planes i els ampits motllurats, exceptuant dues petites obertures a la planta baixa. La finestra que hi ha damunt del portal presenta una espitllera tapiada sota l'ampit. La part de façana corresponent al cos adossat té, a la planta baixa, dos grans portals d'arc rebaixat bastits amb maons, i al pis, dues finestres de les mateixes característiques. De l'interior de l'edifici, la planta baixa presenta sostres coberts amb voltes de canó, bastides amb maó. Exteriorment, les parets són bastides amb pedra, tot i que estan arrebossades i pintades de color groc.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Sunyer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Casa a la plaça Catalunya, 6 (Viladamat)

La casa a la plaça Catalunya, 6 és un edifici dins del nucli urbà de la població de Viladamat (Alt Empordà), a la banda sud del terme, a tocar el nucli antic del poble, formant cantonada entre la plaça Catalunya i el carrer del Jardí del Rei. L'immoble, catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, és cantoner i de planta rectangular, presenta la coberta de dues vessants de teula i està distribuït en planta baixa i dos pisos. La façana principal, orientada a la plaça, presenta les obertures ordenades simètricament. Presenta un portal d'accés rectangular emmarcat amb carreus de pedra i la llinda plana, tot i que ha estat empetitit posteriorment. Al seu costat hi ha una finestra bastida amb maons, que integra dos carreus als brancals. Té la llosana motllurada i està enreixada. Al primer pis hi ha dos balcons exempts, amb els finestrals rectangulars emmarcats en pedra. A la part superior presenten dos petits arcs de descàrrega fets de maons. Al mig dels dos balcons hi ha una finestra de maons actualment tapiada, que es repeteix a la planta superior. A la segona planta hi ha dues finestres d'arc molt rebaixat, bastides amb maons. La façana està rematada amb un ràfec dentat damunt del que hi ha la canalera de teula verda de la coberta. De la resta dels paraments, destaca la galeria d'arcs de mig punt a la façana posterior, la qual dona accés a la terrassa descoberta de la segona planta. La construcció, tot i que reformada, està bastida amb pedra sense treballar i maons, disposats irregularment. A les cantonades hi ha pedres desbastades.

## Referències

* 1 2 3 «Casa a la plaça Catalunya, 6». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Cal Júlio

Cal Júlio o Mas de Canyelles és una masia al nord-est del nucli urbà de la població de Vilajuïga (Alt Empordà), a la part baixa del vessant oriental del puig de l'Ullastre, a la zona de Canyelles. S'hi accedeix per un trencall paral·lel a la via del tren i a mà esquerra, des de la carretera que porta a Sant Pere de Rodes (GIP-6041). El mas és a escassos metres del túnel de Canyelles de la línia Barcelona-Girona-Portbou. Aquest mas, catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, és format a partir de tres cossos adossats i gran corral annex, de planta més o menys rectangular.
L'edifici principal presenta la coberta a dues vessants de teula i està distribuït en planta baixa i pis, amb la porta principal en aquest. Unes escales laterals de pedra amb la barana d'obra li donen accés. Des de les escales, i fins a la cantonada sud de l'edifici, hi ha un porxo bastit amb pilars quadrats de pedra i bigues de fusta a manera de baranes, que al primer pis serveix de terrassa. Hi ha un altre cos edificat, amb coberta a un sol vessant, a la part posterior de la masia, que per la banda nord ha perdut la coberta. Presenta una porta d'accés emmarcada amb bigues de tren de secció quadrada, per la part exterior. Al mur interior té un gran arc de mig punt, bastit amb lloses de pedra disposada a sardinell, que dona accés a un pati quadrat, enrajolat recentment i amb bancs correguts al voltant. La resta d'obertures de l'edifici principal són rectangulars, la majoria bastides amb maons, amb alguna reforma posterior. A l'interior hi ha el terreny natural de la zona al paviment. Hi ha una volta de maó pla amb llunetes a la planta baixa i sostres embigats al pis superior. Destaca el forn bastit amb carreus de pedra, la llar de foc i la cuina. Al sector est del pati hi ha un altre gran edifici de planta rectangular, destinat a corral. Presenta dues filades de murs amb tres grans arcades de mig punt de pedra a cadascun. La part nord tenia coberta a un sol vessant, desapareguda. Davant del corral hi ha les restes d'un altre edifici i, a uns cinquanta metres al sud, les restes d'una pallissa.

## Referències

* 1 2 «Mas de Canyelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Les Gallardes (Sant Martí de Tous)

Les Gallardes és un edifici de Sant Martí de Tous (Anoia) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un conjunt arquitectònic que està format per més d'una estructura; la més antiga, del segle X-XI, és de planta quadrada i volum cúbic i fou un habitatge fortificat del qual, exteriorment, es poden apreciar línies d'espitlleres. A l'interior conserva arcades de pedra de mig punt com a l'entrada adovellada. Les parets exteriors són construïdes amb carreus de pedra ben treballada.

## Història

És dels segles X-XI. Era una casa fortificada. L'any 1817 va haver-hi reformes i es va afegir un balcó que va tapar la part superior de la porta adovellada de mig punt.

## Referències

* 1 2 3 «Les Gallardes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 agost 2014].
# Mas de Galofre

El Mas de Galofre és una masia de l'Albiol inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El Mas del Pubillet (per distingir-lo del Mas del Pubill o de Masdéu), és esmentat en un document de l'any 1788: "Povillet". Actualment, hom el coneix com de Galofre.
El conjunt d'edificis és dominat des d'un pla superior per l'antiga era de batre i una caseta, fins a un pla entremig amb el mas vell i l'inferior amb l'edificació moderna i la capella, entre altres edificis complementaris. El mas vell, orientat vers el camí, té una porta amb arc rodó allindat. Damunt, una finestra amb gran llinda que porta una creu de tipus grec en el centre, i una lleixa. La finestra gran està reforçada pels costats amb carreus, en canvi les de la part superior, corresponents al primer pis, estan bastides recentment amb pedres/lloses i ciment. La façana és arrebossada a la part baixa (paredat); a la part alta, sota la coberta a dues aigües, l'obra és vista. El mas modern, al costat de la capella, imita pilastres corínties, fetes amb maons, i el paredat antic. Les obertures són arcs carpanells fets amb maó i la façana té tres petits balcons, oberts al pla davant el mas. La capella, d'esquena al mas vell, té planta rectangular i una porta adovellada d'arc rodó. Damunt, una finestra allindanada (similar a la del mas vell), amb les lletres IHS. La capella, amb vitralls petits a la capçalera, té annexat un petit edifici, sobre la façana del qual hi ha una senzilla espadanya de ferro amb una campana. És curiosa la presència d'una banya encastada a la façana (arrebossada en blanc) d'aquesta darrera construcció.

## Referències

* 1 2 «EL MAS DE GALOFRÉ». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2019].

## Enllaços externs

* «Mas de Galofre». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Arxivat de l'original el 2013-09-22. [Consulta: 28 agost 2014].