OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escoles Salesianes Sant Antoni de Pàdua

Les Escoles Salesianes Sant Antoni de Pàdua és una escola de Mataró (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici es va estrenar l'any 1905 als afores de la ciutat, com a internat salesià per a batxillers. Entre 1936-39 va ser col·lectivitzat i transformat en hospital quirúrgic. L'edifici està situat al nord als afores del nucli antic, al carrer Puig i Cadafalch, en direcció Argentona.
L'edifici presenta una façana amb elements neomedievals, que fan recordar l'edifici de la Universitat Central de Barcelona. La seva construcció, però, és més tardana i s'inscriu dins les línies més racionals que presideixen les edificacions docents eclesiàstiques de la darreria del segle xix.

## Referències

* ↑ «Escola dels Salesians (Sant Antoni de Pàdua) - Mataró | Perifèria -». Pobles de Catalunya. Centre d'Estudis i Divulgació del Patrimoni (CEDIP). [Consulta: 12 març 2022].
* 1 2 «Escoles Salessianes [sic] Sant Antoni de Pàdua». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 agost 2017].
# Tibor Szele

Tibor Szele (Debrecen, 21 de juny de 1918 - Szeged, 5 d'abril de 1955) va ser un matemàtic hongarès.
Szele va completar l'escola primària i el batxillerat a Debrecen. Durant aquesta època va participar en els concursos de solucionar problemes d'una coneguda revista de matemàtiques de batxillerat, i va obtenir primers premis en les competicions nacionals. En acabar els estudis secundaris, el 1936, es va matricular a la universitat de Tecnologia de Budapest per estudiar enginyeria, però només hi va estar un semestre, ja que es va sentir inclinat per l'àlgebra i va anar a la universitat de Debrecen en la qual es va graduar el 1941. Aquest mateix any, va ser nomenat professor ajudant a la universitat de Szeged i, poc després, ja tenia redactada la seva tesi doctoral. L'octubre de 1942 va ser reclutat a l'exèrcit per per la Segona Guerra Mundial. Per aquest motiu no va poder defensar la tesi i no va obtenir el títol fins al 1946. Després de dos anys com professor ajudant a Szeged, el 1948 va retornar a Debrecem on va ser professor titular fins a la seva sobtada mort el 1955.
Malgrat la seva curta vida, Szele va publicar més de seixanta articles científics i un llibre de text d'introducció a l'àlgebra que va ser molt popular entre els estudiants universitaris durant molts anys. Els seus camps de treball principals van ser la teoria dels grups abelians, la teoria d'anells i, en els darrers anys de la seva vida, la topologia algebraica.

## Referències

* ↑ Fuchs, 1955, p. 98.
* ↑ Horváth, 2006, p. 601.
* ↑ Kertész, 1956, p. 115.
* ↑ Kertész, 1956, p. 116.
* ↑ Fuchs, 1955, p. 100.
* ↑ Fuchs, 1955, p. 127-129.
* ↑ Kertész, 1956, p. 117.
* ↑ Kertész, 1956, p. 120.
* ↑ Kertész, 1956, p. 122.

## Bibliografia

* Fuchs, László «Szele Tibor élete és munkásság» (en hongarès). Matematikai Lapok, Vol. 6, 1955, pàg. 97-129. ISSN: 0025-519X.
* Horváth, János. A Panorama of Hungarian Mathematics in the Twentieth Century (en anglès). Springer, 2006. ISBN 3-540-28945-3.
* Kertész, A. «Tibor Szele and his mathematical life-work» (en anglès). Publicationes Mathematicae, Vol. 4, Num. 3-4, 1956, pàg. 115-125. DOI: 10.5486/PMD.1956.4.3-4.02. ISSN: 0033-3883.
* Kertész, Andor «In Memoriam Tibor Szele» (en hongarès). Matematikai Lapok, Vol. 32, 1984, pàg. 215-218. ISSN: 0025-519X.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Tibor Szele» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Barna, Szénássy. «SZELE TIBOR (Debrecen, 1918. jún. 21. - Szeged, 1955. ápr. 5.)». História - Tudósnaptár. [Consulta: 5 desembre 2022]. (hongarès)
# L'Anse aux Meadows

L'Anse aux Meadows (nom provinent de la corrupció en anglès del nom francès: L'Anse-aux-Méduses o "Badia de les meduses") és un jaciment arqueològic situat a la punta més al nord de l'illa de Terranova, al Canadà. Es va descobrir l'any 1960 per part de l'explorador noruec Helge Ingstad i és l'únic assentament viking conegut a l'Amèrica del Nord fora de Groenlàndia.
Aquest poble viking està datat de cap a l'any 1000 L'Anse aux Meadows continua essent l'únic lloc àmpliament acceptat de contacte precolombí i és notable per la seva possible connexió amb la colònia de Vinland establerta per Leif Ericson a la mateixa època o amb la més extensa exploració vikinga d'Amèrica.
Aquest jaciment va ser declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el 1978.

## Imatges

* Restes d'edificis vikings el 2010
* Reconstrucció de l'arribada a L'Anse aux Meadows, 2000
* L'Anse aux Meadows, reconstrucció d'una casa, 2002
* Entrada de la reconstrucció d'una casa
* Entrada des de dins, 2006
* Interior de la reconstrucció
* Reconstrucció d'una barca a L'Anse-aux-Meadows, 2002
* Reconstrucció d'un petit bot

## Notes

* ↑ Wahlgren, 1986, 2000, p. 124.
* ↑ «Solar storm confirms Vikings settled in North America exactly 1,000 years ago» (en anglès), 21-10-2021. [Consulta: 22 octubre 2021].
* ↑ Kuitems, Margot; Wallace, Birgitta L.; Lindsay, Charles; Scifo, Andrea; Doeve, Petra «Evidence for European presence in the Americas in ad 1021» (en anglès). Nature, 20-10-2021, pàg. 1–4. DOI: 10.1038/s41586-021-03972-8. ISSN: 1476-4687.
* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «L’Anse aux Meadows National Historic Site» (en anglès). [Consulta: 8 març 2021].

## Referències

* Stine Ingstad, Anne. «The Excavation of a Norse Settlement at L'Anse aux Meadows, Newfoundland». A: Helge Ingstad and Anne Stine Ingstad. The Viking Discovery of America. Nova York: Checkmark, 2001, p. 141–169. ISBN 0-8160-4716-2. OCLC 46683692.
* Wahlgren, Erik. The Vikings and America. Londres: Thames & Hudson Ltd, 1986, 2000. ISBN 0-500-28199-8. OCLC 443027979.

## Enllaços externs

* L'Anse aux Meadows National Historic Site Arxivat 2008-12-16 a Wayback Machine. - official site at Parks Canada
* UNESCO
* Skálholt Map Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
# 904
## Esdeveniments

* Destrucció de Chang'an, capital de la Dinastia Tang i ciutat més gran del món antic.
* El 29 de gener, Sergi III esdevé Pontífex Màxim en substitució de Lleó V; comença el període conegut com a pornocràcia.

## Necrològiques

* Cristòfor I, antipapa
# Casa Senyorial de Lūznava

La Casa Senyorial de Lūznava (en letó: Lūznavas muiža també coneguda com: Dlužneva o Glužņeva) es troba a la regió històrica de Latgàlia, al municipi de Rēzekne de l'est de Letònia. Les escoles tècniques locals de Lūznava estan situades a la casa senyorial. També hi ha un edifici de l'antic graner del segle xix a prop de la mansió principal.

## Història

La casa senyorial va ser construïda entre els anys 1905 a 1911. El propietari de la casa era l'enginyer polonès Stanislaw Kerbetz i l'arquitecte és desconegut, però els rumors diuen que va ser construïda d'acord amb el projecte del mateix Kerbetz. Va ser realitzada en maó vermell, amb obertures de finestres, una cornisa, i la terrassa amb columnes.
A l'edifici es pot veure una interessant simbiosi d'historicisme i Art Nouveau. La divisió no homogènia de la façana, els elements arquitectònics variats com les ales asimètriques, porxos i balcons, en general, correspon als principis de l'Art Nouveau, encara que l'edifici no està lliure d'alguns motius d'estil neogòtic. L'esposa del propietari Evgenia Kerbetz era coneguda com una gran admiradora i mecenes de l'art modern polonès. Així, la casa senyorial durant molts estius es va convertir en la llar de molts pintors polonesos.

## Referències

* ↑ Grosa, 1999, p. 239.

## Bibliografia

* Grosa, Silvija. Jūgend stils: laiks un telpa : Baltijas jūras valstis (en letó). Jumava, 1999.
* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Església de Sant Sebastià (Sant Andreu de Llavaneres)

Sant Sebastià és una església de Sant Andreu de Llavaneres (Maresme) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una església de petites dimensions, d'una sola nau amb coberta a dues aigües. L'accés a l'edifici es fa mitjançant una porta amb llinda de pedra. Als dos costats hi ha sengles finestres, també de pedra. Al damunt de la porta hi ha un ull de bou i a sobre d'aquest una fornícula de pedra amb la imatge de Sant Sebastià. A la capçalera hi ha un campanar d'espadanya. A sota mateix de la cornisa de la teulada hi ha la data de 1863, data d'una de les restauracions.

## Història

L'església de Sant Sebastià està situada a la mateixa serralada de l'església vella. Aquesta fou erigida per la pietat popular de les passades generacions, en agraïment per la protecció contra la pesta. Està documentada des del 1508. Ha estat reformada i reconstruïda diverses vegades. S'hi celebrava un reconegut aplec per la festa del sant i existeixen uns goigs de mitjan segle xvii.

## Referències

* 1 2 «Sant Sebastià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Turó de l'Arbocer

El Turó de l'Arbocer és una muntanya de 578,5 metres que es troba en el terme municipal de Bigues i Riells, a la comarca del Vallès Oriental, en l'àmbit del poble de Bigues.
És a prop de l'extrem nord-oriental del terme, ran del límit amb l'Ametlla del Vallès, que passa pel seu vessant de llevant. És damunt i al sud de la Font de la Figuerota i al sud-est de Can Bonfadrí, a l'esquerra del torrent de Can Bonfadrí. Als seus peus, en el vessant septentrional, s'estén la Baga de l'Arbocer.
A la seva vessant est, a l'altre costat del carrer que el separa d'el Serrat de l'Ametlla, es van fer troballes de restes ceràmics fets a mà i sílex treballats del període iber. La proximitat a unes esplanades que, fins a la seva urbanització, eren camps de conreu, situa en aquesta zona un assentament agrícola vinculat al poblat ibèric de Puiggraciós.

## Referències

* 1 2 «Mapa topogràfic de Catalunya». ICGC. [Consulta: 26 novembre 2022].
* ↑ «Turó Arbocer | Mapes de Patrimoni Cultural». [Consulta: 26 novembre 2022].
* ↑ Maurí i Serra, Josep. Historia del Santuari de la mare de Déu de Puggraciós. Barcelona: [s.n.], 1952, p. 24. ISBN 84-300-6944-5.

## Enllaços externs

* El Turó de l'Arbocer en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Creu processional

Una creu processional és un tipus de creu cristiana que es fa servir per encapçalar les processons religioses i altres rituals de l'església catòlica. Mentre no s'utilitza en les processons s'acostuma a mostrar al costat o a sobre de l'altar de les esglésies per presidir les celebracions litúrgiques
La creu processional es compon d'un pal o asta al capdamunt del qual va fixada la creu pròpiament dita. Aquesta consta de dues cares. La davantera està presidida per la imatge del Crist crucificat i la posterior acostuma a presentar, al centre, la Mare de Déu o bé algun sant. Als extrems dels braços pot haver-hi els símbols dels evangelistes (tetramorf) o bé la Mare de Déu i Sant Joan (sintetitzant el Calvari) o bé Adam aixecant-de de la tomba, un pelicà (símbols de Jesucrist ressuscitat), etc, El punt d'unió de la creu amb l'asta constitueix el nus o magolla i acostuma a estar delicadament treballat.
La persona que porta la creu alçada durant les cerimònies religioses s'anomena crufiferari.
Les creus processionals acostumen a ser fetes amb metalls nobles i, per tant, acostumen a ser notables obres d'orfebreria i constitueixen una de les tipologies més freqüents en l'art religiós.
Un dels criteris de classificació de les creus de cara al seu estudi és segons la forma dels extrems dels braçosː patada, lobulada, flordelisada, etc,

## Referències

* ↑ «creu processional | enciclopèdia.cat». [Consulta: 8 octubre 2017].
* ↑ Urdeix, Josep. Els Objectes d'ús litúrgic. Centro De Pastoral Liturgic, 2004. ISBN 9788474679465.
* ↑ De Dalmases, Núria. Orfebreria catalana medieval. Barcelonaː 1300-1500. 2 volums. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1992. ISBN 8472832171.
# 914
## Esdeveniments

* Els vikings conquereixen gran part d'Irlanda.
* Es funda Waterford, primera ciutat d'Irlanda.
* Guerra entre l'Imperi Romà d'Orient i Bulgària per la ciutat d'Adrianòpolis.
* Joan X relleva Landó I en el pontificat.

## Necrològiques

* Landó
# Palau de Varakļāni

La Palau de Varakļāni (en letó: Varakļānu muižas pils) es troba a la regió històrica de Latgàlia, al municipi de Varakļāni de l'est de Letònia.

## Història

L'estructura va ser dissenyada per l'arquitecte italià Vincenzo Macotti a petició del propietari de la finca, el comte Johann Michael von der Borch. La construcció es va iniciar el 1783 i es va acabar el 1789.
L'edifici va allotjar l'escola secundària de Varakļāni des de 1921 al 1960. El palau i els jardins estan administrats actualment per la ciutat de Varakļāni.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Espasa geneta

El qualificatiu geneta , de significat incert, respon a un tipus d'espasa de producció genuïnament nazarí, introduïda a la península "musulmana" pels Zenete. Corresponia a un tipus d'espases rectes, de doble tall amb canal fins a la meitat, d'empunyadura en forma d'òs i amb pom rodó, d'una sola mà; les dues extensions de la creuera de forma arrodonida queien cap a la fulla, deixant un mínim espai entre si. Però sens dubte, la seva característica més important era el preuat treball i qualitats dels materials amb els quals es fabricaven les empunyadures.

## Les espases genetes en la Història

Aquestes espases originals d'Al-Àndalus, el territori de la península Ibèrica que va estar sota domini musulmà, van ser en un principi armes de la cavalleria dels Zenets , però a mesura que la fama i tècnica de muntar "a la geneta", i l'ús d'aquestes armes per tropes "mores" dels regnes "cristians" ibèrics-o per botí de guerra-, van començar a ser emprades pels més prestigiosos nobles i guerrers de la Reconquesta, sent les seves primeres aparicions documentades no abans del segle xiii, i tancant-se el seu ús i fabricació "cristiana" cap al segle xv, a Toledo.
Tot i que queden pocs exemplars a tot el món, l'espasa geneta tenia dues variants molt ben diferenciades: uns exemplars que no es troben en museus, però sí que s'hi fa referència en documents de l'època-, i les de "parada" o "oficialia". D'aquestes últimes són els exemplars que podem trobar en els respectius museus-com l'Espasa geneta de Boabdil el Chico o la famosa Tizona de el Cid -, i són les que han servit per a catalogar a aquestes espases com armes luxosament forjades i vestides dels millors materials de l'època.
Va ser per tant la nova tècnica de guerra de la cavalleria musulmana -adoptada més tard pels regnes cristians- la que va propiciar el desenvolupament de les espases genetes a Al-Àndalus (a Granada sobretot), més d'acord amb el tipus de lluita que va revolucionar les guerres de conquesta i reconquesta peninsulars.
# TVGE

Televisión de Guinea Ecuatorial (TVGE) és un canal de televisió estatal equatoguineà, que forma part del sistema de Radio Televisión de Guinea Ecuatorial (RTVGE).

## Descripció

Emet en castellà i és patrocinada bàsicament pel govern local depenent del Ministeri d'Informació, Cultura i Turisme, per la qual cosa els seus programes solen ser oficialistes.
Abans de la independència, va ser centre territorial de TVE. Al seu programa inaugural, el dictador espanyol Francisco Franco va rebre un missatge al poble de Guinea Ecuatorial. Manuel Fraga, aleshores ministre d'informació i turisme, va participar d'aquesta inauguració.
El 20 de juliol de 1968, TVE Guinea-Santa Isabel va iniciar la seua programació com a canal independent, tal com passava amb TVE Canarias. Després de la de Catalunya i la de Canàries, la de Guinea Equatorial es convertí en la tercera antena regional de TVE. La seua programació es nodria de la de la Primera Cadena, amb emissió d'informatius propis.
Després de la independència de Guinea Equatorial, TVE va continuar emetent al país fins al 1970, quan el govern de la dictadura de Francisco Macías tancà la televisió. Després del cop d'Estat de 1979, la televisió tornà a emetre a Guinea Equitorial a partir de l'1 de desembre de 1979, amb la programació de TVE 1 i informatius propis de producció guineana fins a la dècada del 1990.
Té la seu i oficines principals a la capital Malabo, a l'illa de Bioko des d'on emet a la major part del territori nacional. En 2009 va rebre critiques del govern d'aquest país, per errades presentades en les seves transmissions, per la qual cosa s'han signat convenis de cooperació per a capacitació de personal amb Espanya i Xina, a més de realitzar-se inversions per a una nova seu i compra d'equips amb la intenció de millorar la qualitat de la seva programació, addicionalment ha rebut crítiques de l'oposició per suposada parcialitat amb el govern d'aquest país.
Des del 31 de maig de 2011, la seva transmissió internacional arriba a tot Europa, a alguns països del Nord d'Àfrica, Orient Mitjà i Àsia central i a part de Groenlàndia (Dinamarca) a través del satèl·lit W3A d'Eutelsat. Les seves emissions es regularitzaren dues setmanes després. També s'emet a Amèrica a través del satèl·lit Telstar 12.

## Vegeu també

* Radio Nacional de Guinea Ecuatorial
* Asonga TV
* Mitjans de comunicació de Guinea Equatorial
* Castellà equatoguineà

## Referències

* ↑ http://www.lagacetadeguinea.com/140/09.htm Arxivat 2010-09-13 a Wayback Machine.
* 1 2 3 http://www.lagacetadeguinea.com/141/01.htm Arxivat 2015-12-22 a Wayback Machine.
* 1 2 http://www.guineaecuatorialpress.com/noticia.php?id=490 Arxivat 2016-03-11 a Wayback Machine.
* ↑ TVE Guinea-Santa Isabel - 1968-1970-YouTube
* ↑ Agenda-El País-08/12/1979
* ↑ Aventuras televisivas en Guinea-18/01/2013-RTVE Play
* ↑ http://www.lagacetadeguinea.com/154/12.htm Arxivat 2011-03-19 a Wayback Machine.
* ↑ http://www.lagacetadeguinea.com/139/02.htm Arxivat 2009-05-08 a Wayback Machine.
# Multibuc

Un multibuc és una embarcació amb més d'un buc. Els bucs addicionals aporten estabilitat, generalment per mantenir el vaixell dret en presència de la força lateral del vent en les veles (les embarcacions monobuc utilitzen una quilla amb llast per a aquest propòsit, especialment si són grosses).
Els multibucs inclouen les següents embarcacions: praos, que tenen dos bucs de diferent mida; catamarans, que tenen dos bucs idèntics, i trimarans, que tenen un buc més gran al centre i dos de més petits als costats. Els velers multibuc són molt més amples que el seu equivalent en monobuc, el que fa que no necessitin llast a la quilla i, per tant, siguin més ràpids sota les mateixes condicions de navegació. A més significa que els multibucs no s'enfonsin tan fàcilment quan es fan malbé els bucs. Hi ha multibucs de motor utilitzats per competències o per a transport.

## Vegeu també

* SWATH
# 919
## Esdeveniments

* L'església de Bulgària es declara autònoma, amb el seu propi patriarca
* Pillatge massiu dels vikings a Bretanya
* Enric I d'Alemanya és coronat rei
* Romà I Lecapè assoleix la regència a l'Imperi Romà d'Orient, amb Constantí VII

## Naixements

* Garcia II Sanxes I de Navarra, rei de Navarra i comte d'Aragó (925-970)
# Palau de Durbe

El Palau de Durbe (en letó: Durbes pils) és un palau del segle xvii situat a Tukums, a la regió històrica de Semigàlia, de Letònia. És una de les més interessants mansions clàssiques del país. Avui dia allotja part de la col·lecció del Museu Tukums.

## Història

Durbe va ser esmentat per primera vegada en documents escrits com a finca Šlokenbeka el 1475, construïda el 1671, la casa va ser reconstruïda en forma clàssica entre 1820 i 1823 segons el projecte de l'arquitecte Johann Gottfried Adam Berlitz que va reconstruir la façana amb un pòrtic i columnes jòniques.
De 1789 a 1808, Ernst Karl Philip von Groth utilitza la propietat com una casa d'estiu. De 1818 a 1838 la finca va pertànyer al Comte J. von Medem, mentre que més tard va pertànyer al Comte de Jaunpils von der Recke. La família von der Recke va ser propietària de la casa de 1848 a 1920, quan es va iniciar la reforma agrària a Letònia.
El 1923 Durbe va ser donat al famós escriptor i dramaturg letó Rainis que la va posseir fins a la seva mort el 1929. Tanmateix Rainis acostumava a viure allà solament per períodes curts i era més utilitzada com a casa de vacances per als mestres i les seves famílies. Més tard es va utilitzar com a sanatori per a tuberculosos i hospital. Des de 1991 el Palau Durbe forma part del museu Tukums de la ciutat.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia

## Referències

* ↑ Bousfield, 2004, p. 243.
* ↑ «Tukuma Muzejs» (en angles). [Consulta: 8 maig 2015].

## Bibliografia

* Bousfield, Jonathan. Baltic States (en anglès). Rough Guides, 2004. ISBN 978-1-85828-840-6.
* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.
# Eugenio Togliatti

Eugenio Togliatti (italià: Eugenio Giuseppe Togliatti) (Orbassano, 3 de novembre de 1890 - Gènova, 5 d'octubre de 1977) va ser un matemàtic italià.

## Vida i Obra

Togliatti, germà del conegut fundador i secretari del Partit Comunista Italià, Palmiro Togliatti, va fer els estudis secundaris al institut de Sondrio i, a partir de 1908, va estudiar matemàtiques a la universitat de Torí, en la qual es va doctorar el 1912 amb una tesi de geometria algebraica dirigida per Corrado Segre. Des de 1912 fins a 1924 va ser professor ajudant, tan a la universitat com al Politecnico de Torí. El 1924 va ser nomenat professor de la universitat de Zúric, on va romandre dos cursos. El 1926 va passar a ser professor a la universitat de Gènova, en la qual va estar la resta de la seva carrera acadèmica fins que es va jubilar el 1961, tot i que va continuar impartint alguna docència posteriorment.
El setembre de 1944 va aconseguir escapar d'una ordre d'arrest del govern feixista que el perseguia, bé per intercanviar-lo pel seu germà o bé perquè estava casat amb una dona jueva. Es va mantenir amagat fins al final de la Segona Guerra Mundial a l'abril de 1945.
Els treballs de Togliatti van ser principalment en geometria algebraica. Específicament, va ser el descobridor de la superfície que porta el seu nom (una superfície de grau 5 amb 31 nodes) i va proporcionar una classificació completa de les superfícies racionals parametritzades per cúbiques.

## Referències

* ↑ Conte i Giacardi, 2016, p. 44.
* ↑ P., 2002, p. 1.
* ↑ Guerraggio i Nastasi, 2018, p. 220 i ss.
* ↑ Miró-Roig i Salat, 2018, p. 2460.

## Bibliografia

* Conte, Alberto; Giacardi, Livia. «Segre's University Courses and the Blossoming of the Italian School of Algebraic Geometry». A: Gianfranco Casnati, Alberto Conte, Letterio Gatto, Livia Giacardi, Marina Marchisio, Alessandro Verra (eds.). From Classical to Modern Algebraic Geometry (en anglès). Birkhäuser, 2016, p. 3-92. ISBN 978-3-319-32992-5.
* Guerraggio, Angelo; Nastasi, Pietro. Matematici da epurare: I matematici italiani tra fascismo e democrazia (en italià). EGEA, SpA, 2018. ISBN 978-88-238-1653-4.
* Miró-Roig, Rosa M.; Salat, Martí «On the classification of Togliatti systems» (en anglès). Communications in Algebra, Vol. 46, Num. 6, 2018, pàg. 2459-2475. DOI: 10.1080/00927872.2017.1388813. ISSN: 0092-7872.
* P., G. «Ricordando un poliziotto partigiano» (en italià). Polizia e Democrazia, Vol. 76, Num. nov-dec, 2002. ISSN: 1593-5361.

## Enllaços externs

* Luciano, Erika. «TOGLIATTI, Eugenio Giuseppe». Dizionario Biografico degli Italiani, 2019. [Consulta: 25 agost 2021]. (italià)
* Rivolo, M.T. «Eugenio Giuseppe Togliatti (1890-1977)». Università di Torino. [Consulta: 25 agost 2021]. (italià)