OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa de la Vila de l'Albi

La casa de la Vila de l'Albi és un edifici de l'Albi (Garrigues) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una construcció medieval amb un arc apuntat del segle xvi instal·lat al vestíbul d'entrada durant la restauració del 1970. És un edifici de planta baixa i dos pisos cobert amb teula àrab. El parament murari és de carreus de pedra de grans dimensions, ben escairats i units amb morter. La façana de l'edifici actual és de pedra vista amb motllurats als marcs de les finestres de tipus renaixentista. Sobre la llinda de la porta hi ha un gravat l'any 1621, suposem que és la data en què es reformà com la coneixem actualment. Les obertures del pis s'han fet noves en època ja contemporània.
A la planta baixa hi ha un consultori mèdic i la biblioteca municipal. Al primer pis s'hi ubiquen les dependències de l'ajuntament i al segon, l'habitatge del metge.

## Història

La casa de la vila s'anomena ajuntament des del 1719. Fins al 1962 l'edifici era una escola de nens. El 1977 es reforma l'edifici respectant la fisonomia original.

## Referències

* 1 2 3 «Casa de la Vila de l'Albi». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Molí de Virgili

El Molí de Virgili és un molí fariner a la vora del riu al seu pas per la vila de la Sénia. Edifici aïllat d'estructura rectangular que consta de dos pisos: planta baixa amb porta gran de fusta i finestra reixada, primer pis amb finestres rectangulars amb reixa. Coberta de doble vessant i teula àrab. Parets de maçoneria amb carreus ben escairats a les cantonades. A la part dreta hi ha adossada una altra estructura més petita, que era pròpiament el molí, de planta baixa amb dues finestres amb reixa i un primer pis on sols hi ha una finestra, el sostre era pla i a la part posterior hi havia la bassa. Els murs d'aquesta part són de maçoneria. La part del molí sembla la més antiga. Encara resten elements de la part hidràulica : l'estallador (popularment "el trestellado"), el rec, el vessador i la bassa. Tots aquests elements queden a l'altura del sostre del molí per mitjà d'un arc de mig punt dovellat amb carreus de pedra. Fins a mitjans de segle es va conservar el molí de farina intacte i en funcionament. A l'exterior hi resten abeuradors de pedra picada.

## Notes

* ↑ «Molí de Virgili». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Castell de Montaspre

Montaspre és un antic castell de Camarasa (Noguera) que amb el conjunt de l'església de Sant Miquel de Montaspre i l'antic despoblat forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Només se'n conserven les ruïnes a sobre d'un roquís, en posició dominant, l'accés al Montsec d'Ares al damunt de l'Ametlla. Hi ha restes d'un mur de tres plantes amb espitlleres i d'unes parets d'església romànica amb un portal a ponent, arcs de mig punt i volta de canó esfondrada amb arcs toral. Els murs són de carreus de pedra reblats.

## Història

El 1333 el castell de Montaspre fou adquirit pel monestir d'Àger mitjançant l'abat Hug a Ramon Cortit. Fins al 1806, Sant Miquel de Montaspre apareix entre les possessions de l'abadia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Ruïnes de Montaspre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Santa Maria de la Secuita

Santa Maria de la Secuita és una obra de la Secuita (Tarragonès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una església de tres naus, la central gòtica. Abans la nau era coberta de fusta i, ara, ho és de rajoles amb llunetes, que es deuria construir quan es van fer les naus laterals (finals del segle xvii, inicis del xviii), amb tres capelles cada una (la de la dreta tocant a l'altar és la sagristia). Actualment és decorada amb pintures modernes; cal destacar-ne les de la capella del costat esquerre vora l'altar, de Josep Blasi i Bové, dels anys 60 del segle xx, i les del baptisteri, de Modest Dalmau.
La façana és senzilla, acabada amb frontó simple, triangular, té porta allindada i un petit rosetó. Adossat al costat esquerre, el campanar té quatre cossos: l'inferior de base quadrada amb carreus als angles; el segon de base també quadrada i arestes bisellades, amb 4 finestrals de mig punt per a les campanes; el tercer, més modern, segurament del segle xix, amb arestes romes i dues finestres a cada banda, com a lloc d'observació; el quart, de 1923, amb cúpula. Hi resten esgrafiats, potser del 1731, data que consta al frontó. A la llinda de la porta hi ha la data de 1844, potser l'any en què es substituí l'antiga porta adovellada (encara en queden restes al costat esquerre) per l'actual. Les voltes actuals se la nau central es recolzen sobre tres arcs torals apuntats, que abans sostenien un embigat gòtic policrom.

## Història

Inicialment l'església de la Secuita era sufragània de la del Codony; quan aquesta es traslladà a l'actual emplaçament (davant de Perafort), l'arquebisbe de Tarragona, el 1726, autoritzà el rector a anar a residir a la Secuita, residència que esdevingué forçosa a partir de 1731. A finals del segle xviii, l'església de la Secuita es convertí en parròquia, de la qual depenien la del Codony, la de Perafort, i la de la Pobla de Mafumet.
L'ampliació de la primitiva església gòtica de la Secuita, té l'origen al permís que el 1696 sol·licitaren a l'arquebisbe de Tarragona els jurats de la Secuita per a construir una capella del Sant Crist (que correspon a l'actual nau esquerra) i una sagristia; el 15 de març del mateix any, Josep Mora, bisbe de Moronea, en nom de Josep Llinàs arquebisbe de Tarragona, donà la corresponent llicència d'obres, que s'inauguraren el 1719; la benedicció solemne de la capella del Sant Crist, la feu Llorenç Manyé, rector del Codony.

## Referències

* 1 2 3 4 «Santa Maria de la Secuita». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
* ↑ «Església de Santa Maria (La Secuita - Tarragonès)». CEDIP. [Consulta: 10 novembre 2015].

## Enllaços externs

* «Santa Maria de la Secuita». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa Pepo

La casa Pepo és un edifici d'Horta de Sant Joan (Terra Alta) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Casa restaurada amb planta baixa, dos pisos i golfes. La planta baixa conserva dues arcades de mig punt rebaixat sobre pilastres de secció rectangular bisellades, sent la del mig de menor dimensió, que formen part del porxo de les cases veïnes. El sostre és, en aquest tram, de fusta i maó. Ran de la porta d'accés, d'arc rebaixat, hi ha altres arcs tapiats. La façana presenta un aspecte ordenat dels elements. Als dos pisos hi ha diversos finestrals amb balcons, corregut al pis inferior i individuals al superior. Per damunt d'aquests hi ha diversos òculs el·líptics corresponents a la golfa. El coronament és format per carreus i ràfec de maons disposats en ziga-zaga i dents de serra.

## Notes

* ↑ «Casa Pepo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Horta de Sant Joan
* Casa l'Habanero
* Casa Colau
# Casa Cleto

La casa Cleto és un edifici a la vila d'Horta de Sant Joan (Terra Alta) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Construcció de planta gairebé rectangular entre mitgeres que té la façana al carrer Pablo Ruiz Picasso (abans carrer del Mig). És d'estil gòtic-renaixentista i es troba en força bon estat de conservació. La façana és de carreus de pedra ben escairats i regulars. Té la porta d'entrada d'arc de mig punt amb dovelles de grandària força gran. Les obertures són disposades amb ordre. Al primer pis hi ha un balcó i una finestra, ambdós amb llindes de pedra motllurades. El segon pis, corresponent a les golfes, té dues finestres de llinda de pedra recta. Una altra finestra petita s'obre a la planta baixa, a un costat de la porta. Tant l'arc de la porta com les llindes i els brancals de les finestres del primes pis són emblanquinades. La teulada és de ràfec ample, amb caps de biga i travessers de fusta i al damunt teula àrab. L'interior ha estat modificat i adaptat a les necessitats. Façana parcialment rehabilitada; neteja dels carreus de la façana.

## Referències

* ↑ «Casa Cleto». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Horta de Sant Joan
# Cal Xamanet

Cal Xamanet és una obra de Pontons (Alt Penedès) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Cal Xamanet està situada a sota de la serra d'Ancosa, al veïnat de Campdàsens, a la part alta del terme i a prop de la carretera que va a Valldossera. Fou construïda entre les torres de Cal Rei i de Can Guixó. És una masia adossada a una torre de defensa i té una planta també gairebé quadrada. Sembla que les seves mides són molt semblants a les de Cal Rei. És formada per tres plantes i coberta amb una teulada de doble vessant. La porta d'entrada és situada a la façana orientada cap al migjorn. Aquesta porta devia ésser acabada amb un arc format per dovelles, tot i que ara siguin difícils de veure a causa d'ésser tot calcinat. Hi ha contraforts i espitlleres. L'aparell constructiu dels murs perimetrals és gairebé igual al que trobem a la propera torre de Cal Rei. Als angles hi ha carreus de pedra grans i ben tallats. Tot l'edifici, actualment, és molt transformat i continua essent habitat.

## Història

Cal Xamanet forma part d'un conjunt de masies organitzades al voltant d'una torre de defensa medieval. D'aquesta casa forta, igual que de Can Guixó i la Torre de Cal Rei, no han pervingut als nostres dies notícies històriques documentals; cal dir, però, que com en el cas de les cases fortes que acabem d'esmentar, es trobava inclosa dins el terme del castell de Pontons i que probablement formà part de les possessions del monestir de Santes Creus.

## Referències

* 1 2 «Cal Xamanet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
* 1 2 Bolòs i Masclans, Jordi; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Cal Xamanet». A: Catalunya Romànica, vol. XIX El Penedès L'Anoia. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 169. ISBN 84-7739-402-4.
# Sant Romà de Llabià

Sant Romà és una església a Llabià (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

És un edifici religiós, una església d'una nau i absis semicircular, de dimensions considerables. Al frontis hi ha una portada-més tardana- d'arc de gran dovellatge, de mig punt, amb guardapols amb impostes afigurant testes humanes i un alt finestral de doble biaix. La volta de la nau és apuntada i seguida; l'arc presbiteral és de punt rodó i la capçalera es cobreix amb quart d'esfera.
Sobre els murs del temple, tant a la nau com a la capçalera, s'hi alça una obra de fortificació tardanament. Sobre l'angle sud oest es dreça una torre-campanar- també posterior als murs del temple- de planta quadrangular, amb arc de geminades de mig punt a cada costat. L'església presenta un parament de carreus grans i ben escairats que s'afileren.

## Història

L '"Ecclesie de Libiano" s'esmenta l'any 1058 quan fou restituïda al bisbe Berenguer de Girona per la comtessa Ermenssenda de Barcelona. Segons l'acta de consagració de Santa Maria d'Ullà aquesta canònica agustiniana posseïa l'església de "Sancti Romani de Libiano". L'any 1311 al terme de Sant Romà de Llabià consta com a límit del feu de Celsà i Vellosos, llocs situats vers el SW de l'estany d'Ullastret. Als nomenclàtors de la diòcesi de Girona del XIV i posteriors hi figura com a parròquia.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Romà de Llabià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Esteve Canal

Esteve Canal (Tuïr, 1845 - Perpinyà, 1943) va ser un escriptor del Rosselló que es va guanyar el reconeixement com a poeta i narrador. Sovint utilitzava els pseudònims Esteve Fi i Estevenot per signar les seves obres. La seva producció incloïa poemes, relats breus i monòlegs que van aparèixer en diverses publicacions locals, com Journal Illustré des Pyrénées-Orientales i La Veu del Canigó. A més, va tenir un paper actiu en la dinamització de grups de cultura popular i tradicions de la seva terra natal.

## Referències

* ↑ «Esteve Canal | enciclopèdia.cat». Diccionari de la Literatura Catalana. [Consulta: 23 abril 2020].
# Sant Bartomeu de Seguer

Sant Bartomeu és una església al veïnat de Seguer inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Edifici d'una sola nau, amb la capçalera plana, no diferenciada. Va cobert per una volta de canó lleugerament apuntat que arrenca directament dels murs laterals. La porta d'accés s'obre en la façana sud de l'església i és d'arc de mig punt, dovellada i bastida amb uns carreus tallats regularment en pedra saulonenca de color vermell. La resta de materials emprats en la fàbrica són molt pobres. Es tracta de pedra petita, irregularment tallada, i lligada amb morter. Aquest acabat devia fer necessari un arrebossat tant exterior com interior. La volta va ser bastida sobre una cimbre d'encanyissat i són encara visibles els senyals que aquestes van deixar en el morter. La capella estava integrada totalment en el que era el recinte casteller.

## Història

El puig de Seguer va donar-se l'any 1077. Aleshores a l'indret ja hi havia bastida una torre, segons queda indicat en el document de la cessió. No es diu res, però, de l'església. Les notícies no abunden en els dos segles posteriors i no és fins al segle xiv que es torna a trobar referències documentals. Aleshores el castell pertanyia a la família Montagut que va ser feudatària dels Cervelló en diversos castells de la línia del Gaià. La capella dedicada a Sant Bartomeu es bastiria a les darreries del segle xi i inicis del XII, ateses les relacions morfològiques que poden establir-se amb un edifici pròxim reformat per aquests anys: Santa Susanna de Santa Perpètua de Gaià.

## Notes

* 1 2 «CAPELLA DE SANT BARTOMEU». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2015].

## Enllaços externs

* «ESGLÉSIA DE SANT BARTOMEU - Pontils (Seguer)». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Cal Farre de Tall (les Borges Blanques)

Cal Farre de Tall és un edifici de les Borges Blanques (Garrigues) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa unifamiliar de planta baixa i dos pisos més. A la planta baixa hi ha un comerç, una ferreteria. La façana es recolza damunt d'un porxo amb dos arcs rebaixats fets amb grans carreus ben escairats i de grans dimensions. La composició és força simètrica: al primer pis hi ha tres balcons que coincideixen amb les tres petites finestres del pis superior.
El més destacat de l'edifici són les motllures que emmarquen les obertures dels balcons, segueixen un esquema típicament renaixentista, els laterals imiten pilatres adossades, decorades amb motius florals al fust i querubins al capitell, que suporten un fals entaulament. Al centre de la llinda hi ha un cap femení als balcons laterals i una voluta al central. Cal dir, però, que els tres balcons tenen petites diferències entre ells quant a nombre de motius o disposició però no és gaire significatiu.

## Referències

* 1 2 «Cal Farre de Tall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Casa de la Vila (Ulldecona)

La Casa de la Vila és la seu administrativa del municipi d'Ulldecona (Montsià) que fou antigament el convent de Sant Domènec protegit com a bé cultural d'interès local.

## Arquitectura

Edifici de planta quadrada, organitzada al voltant d'un claustre central interior. Cada costat d'aquest, a nivell de planta baixa, està format per cinc arcades de mig punt de pedra excepte un que originàriament no es va construir, per restar adossat a l'edifici veí, però l'any 1991 es va fer una estructura metàl·lica que imitava els altres costats. La galeria que envolta el claustre està cobert amb embigat de fusta. Al voltant del claustre s'organitzen les diferents estances: biblioteca, vestíbul, etc. En el primer pis es troben les estances de l'ajuntament, obertes al claustre mitjançant finestres quadrades. La façana és un pany rectangular de carreus de pedra en aparell isòdom; la porta és allindada amb emmarcament classicista. Sobre d'ella hi ha una fornícula, que també té emmarcament classicista, amb la imatge de Sant Domènec a l'interior. En la planta noble hi ha un balcó amb balustrada de pedra. Els murs són de maçoneria arrebossada, excepte la façana i estructures portants que són de carreus de pedra.
En el vestíbul que separa els claustre del carrer hi ha un escut de la vila, que sembla més tosc que el de la façana de l'església del Roser. En el mur sud-oest hi ha un de l'orde dels dominics i la llinda de la porta de les escales que pugen el primer pis, un tercer escut no identificat. Al costat de les esmentades escales hi ha una llosa funerària gravada procedent de les excavacions del Roser.

## Història

Edifici del segle xviii, amb les dates del 1730 (al mur del fons del claustre), 1743 (a la part superior de la façana) i 1755 (en el claustre) gravades. Hom diu que la de l'any 1755 ve acompanyada de la inscripció: "tendrá que ceder el patio siempre que el convento quisiere continuar el claustro". L'establiment de l'orde a la vila data de 1593; fins al 1723, el convent actuà com a vicariat i després com a priorat. El 1776 consta l'existència de la Confraria del Santíssim Rosari del Convent del Dominicans. Amb la Guerra del Francès els frares són desocupats, que tonen cap al 1814. Amb la desamortització és expropiat i s'ubiquen en ell l'Ajuntament i les escoles de pàrvuls; la biblioteca i l'arxiu són traslladats a l'A.H.N i A.C.A. L'any 1991 s'hi va fer una remodelació interna per tal d'adaptar-lo a les necessitats administratives de l'Ajuntament però, se'n respectà la configuració i, a la paret del claustre que faltava es va posar una moderna estructura metàl·lica.

## Referències

* 1 2 3 «Casa de la Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Mas de Patricio (Ulldecona)

El Mas de Patricio és una masia d'Ulldecona (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antic mas envoltat en tot el seu perímetre per un mur de maçoneria d'una alçada de 4 o 3 metres. La cara sud del mur és de maçoneria amb pilars quadrats acabats amb forma piramidal, actuant com a reforç del mur; dos d'ells emmarquen la porta central de ferro. A aquesta part de mur hi ha finestres espitlleres. A l'interior s'ubica l'hort, la casa, la capella, habitatge d'obrers, celler, molí d'oli, etc. A més hi ha un pou fet amb carreus ben escairats, i una sínia enrunada. També hi ha un sistema de canalitzacions per recollir l'aigua de pluja a dues cisternes, de 5 per 3 metres i de 4 metres de profunditat, situades a la part lateral del molí.
La part d'habitatge consta de planta baixa, pis i golfes. A la planta baixa hi havia la cuina amb un fumeral que ocupava tota la paret i al primer pis hi havia diverses estances, la més gran amb xemeneia.
La capella estava pintada en la seva totalitat, imitant pilastres i dues finestres, sembla va tenir un sostre amb falsa cúpula. L'edifici té alguns trets neoclàssics molt sobris.

## Història

A les Guerres Carlines apareix un aventurer anomenat Don Patricio (Patrick, potser d'origen anglès) que aconsegueix per a ell i els seus homes unes terres situades en un lloc estratègic pel encreuament de camins, i aixecà un mas fortificat. Les terres les donà a conrear a canvi de la "setena", és a dir, de cada set arbres, el fruit d'un li pertanyia. A l'època de la Guerra Civil, el mas fou emprat com a Caserna de la Guàrdia Civil.
La capella fou cremada el 1979 aproximadament, no obstant en ella encara resten inscripcions: "Masia Don Patricio dia 15 del mes de noviembre del año 1829"; "Masia Don Patricio día 24 del mes de marzo del 1890"; "Iglesia de la Masia de Don Patricio. Godall día 7 de enero de 1889. Ramon Arnau".

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mas de Patricio». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
# Casa Antonino

La casa Antonino és un edifici al nucli urbà de la població de Flix, a l'extrem de tramuntana del nucli antic de la vila, al carrer del Pont. S'ha catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

difici cantoner de planta rectangular, amb la coberta de teula de tres vessants i distribuït en planta baixa, pis i golfes. Majoritàriament, les obertures són rectangulars, a la planta baixa bastides en carreus de pedra desbastats mentre que als pisos i a les golfes són bastides en maons, tot i que algunes han estat força transformades. Cal exceptuar un portal d'arc escarser situat a la façana principal, al costat de la cantonada.
Per accedir a l'interior de l'edifici hi ha dos portals més, el principal bastit en carreus de pedra desbastats i amb la llinda plana gravada amb la següent inscripció "PRIE DIE ID APRILIS MDCCLXXXIII ANTONINO VI" i la representació d'un castell amb dues torres laterals. L'altre portal, de dimensions més petites, combina el bastiment de carreus de pedra ben desbastats, amb alguna refecció feta en maons. A la llinda hi ha gravada la data 1868. De la façana lateral destaquen les tres finestres de la planta baixa. Les obertures del pis es corresponen amb balcons exempts bastits en maons, amb les llosanes motllurades i senzilles baranes de ferro. A les golfes hi ha senzilles finestres tapiades.
La construcció és bastida en pedra desbastada i sense treballar, lligada amb morter. La cantonada, en canvi, està bastida amb carreus de pedra ben desbastats.

## Història

Casa bastida vers el 1783, como ho testimonia la data que es troba en la llinda de la porta d'entrada principal. A la dreta d'aquesta també es pot apreciar una altra porta amb la data 1868 incisa a la llinda, any en què es va realitzar l'obertura o possiblement la data d'una important reforma.
Cal esmentar que la llinda principal de l'immoble presenta un jeroglífic en el que es pot apreciar un castell i un "VI", que volen dir Castellví, família que fou molt important i influent a la vila, a finals del segle xviii i durant el segle xix.
Actualment és la seu d'una empresa de producció d'oli artesanal.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Casa Antonino». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r setembre 2015].
* ↑ Hernández, Pere Muñoz «La nissaga nobiliària dels Castellví de Flix. Una família liberal en un poble carlí». Miscel·lània del Centre d'Estudis de la Ribera d'Ebre, 25, 2015, pàg. 199–208. ISSN: 2385-4308.