OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Samia (BBC)

Samia (Síria, c. 1985) és una psicòloga síria especialitzada en tractar els efectes del conflicte bèl·lic relacionats amb la salut mental, la depressió i l'ansietat. La BBC la va incloure a la llista de les 100 dones de la BBC del 2024 amb un nom figurat per protegir la seva seguretat personal.
Va patir una depressió agreujada pel desconeixement de les persones musulmanes de la realitat dels problemes de salut mental. En superar-la va decidir posar-se a treballar per ajudar d'altres a superar-la. Treballa en una clínica de salut mental gestionada pel Comitè Internacional de Rescat, coordinat pel doctor Ghazala Mir, on dona suport a les famílies d'un camp de refugiats del nord-est de Síria. Ho fa en el context d'un projecte del Servei Nacional de Salut d'Anglaterra vinculat a la Universitat de Leeds. Malgrat els escassos suports econòmics que rep, la seva tasca és especialment rellevant en el context traumàtic provocat per un conflicte que fa més de deu anys que dura i que ha provocat centenars de milers de morts.

## Referències

* 1 2 «BBC 100 Women 2024: Who is on the list this year?». BBC, 03-12-2024 [Consulta: 3 desembre 2024].
* 1 2 «Mental health therapy for Muslims embraces religion» (en anglès). BBC News, 12-02-2017.
* ↑ «IRC psychologist named one of BBC's 100 Women of the year 2024 | International Rescue Committee (IRC)» (en anglès). Rescue, 10-12-2024. [Consulta: 3 gener 2025].
# Esglésies de la Pau

Les Esglésies de la Pau (en polonès: Kościoły Pokoju, en alemany: Friedenskirchen) de Jawor i Świdnica a Silèsia van ser anomenades així després de la Pau de Westfàlia de 1648 que va permetre als luterans de la part catòlica de Silèsia la construcció de tres esglésies evangèliques de fusta, fang i palla, fora de les muralles de la ciutat, sense torres ni campanes d'església. El temps de construcció estava limitat a un any. Des del 2001, les dues esglésies restants formen part del Patrimoni de la Humanitat segons la UNESCO.

## Història

Tot i el constrenyiment tant físic com polític, les tres esglésies es van convertir en els majors edificis religiosos amb entramat de fusta a Europa a causa de les seves pioneres solucions constructives i arquitectòniques.
L'església de Jawor, sota l'advocació de l'Esperit Sant, té 43,5 m de llarg,14 m d'ample i 15,7 m d'alt i una capacitat per a 5.500 persones. Va ser construïda per l'arquitecte de Wrocław Albrecht von Saebisch i es va acabar un any més tard, el 1655. Les 200 pintures van ser fetes a l'interior per Georg Flegel des del 1671-1681; l'altar, de Martin Schneider, data de 1672, i l'orgue original de J. Hoferichter de Legnica de 1664 va ser substituït el 1855-1856 pel d'Adolf Alexander Lummert.
En aquest moment, la ciutat formava part del luterà Regne de Prússia, durant prop d'un segle. Cent anys més tard, el 1945, la ciutat va esdevenir part de Polònia, com a resultat de la conferència de Potsdam.
Una església similar, erigida a Głogów es va incendiar el 1758, però la de Świdnica, sota la invocació de la Santíssima Trinitat, va sobreviure com la de Jawor. Totes dues van ser restaurades per una cooperació polonesoalemanya, i reconegudes per la UNESCO el 2001 com a Patrimoni Mundial de la Humanitat.

## Imatges
### Świdnica

* Altar principal

### Jawor

* Orgue
* Altar principal

## Enllaços externs

* Church Of Peace in Jawor - photo gallery.
* Church of Peace in Świdnica.
# Fernando Oria de Rueda y Fontán

Fernando Oria de Rueda y Fontán (Requena, 23 d'abril de 1900 - Madrid 20 d'agost de 1987) fou un enginyer agrònom i polític valencià, diputat a les Corts Espanyoles durant la Segona República Espanyola.

## Biografia

Va estudiar batxillerat al Col·legi de Sant Josep dels Pares Jesuïtes, on va començar les seues activitats literàries, i fou alumne de l'escriptor i sacerdot el pare Juan Bautista Bertrán Durán.
L'any 1930 fou uns dels primers militants de la recent fundada Dreta Regional Valenciana (DRV), partit polític d'àmbit valencià. Després de passar tres anys com a militant de la Dreta Regional Valenciana, l'any 1933 va ser militant de la Confederació Espanyola de Dretes Autònomes (CEDA), partit polític amb en el qual va estar treballant fins que fou escollit com a candidat a les eleccions generals espanyoles de 1933 per la Província de València. Va ser baixa el dia 7 de gener de l'any 1936 i no es va presentar a les noves eleccions, traslladant-se a València per dedicar-se als seus estudis.
L'any 1946 va iniciar estudis de Dret en la Universitat de València, obtenint la llicenciatura en 1951. Posteriorment després de tres anys més tard en haver acabat la carrera i poder treballar en la seua professió, l'any 1954 va ingressar per oposició en el Cos Tècnic del Ministeri de Treball, que posteriorment es va integrar en el Cos Superior d'Administradors Civils de l'Estat. Ha prestat els seus serveis com a funcionari en les Delegacions de Treball de les províncies de València, Palència i Terol. En aquesta última província fou secretari de la Delegació durant set anys.
Després, ha estat professor de Dret del Treball i de Psicologia del treball i de les organitzacions en el Seminari d'Estudis Socials de Terol. L'any 1974 va ser traslladat cap a Madrid, al Ministeri de Treball com a assessor tècnic de la Direcció general de Promoció Social. Posteriorment fou de la Secció d'Assistència Tècnica de la Direcció general d'Ocupació i Promoció Social i després fou novament professor de Dret del Treball i Dret processal laboral de l'Escola de Capacitació Social de Madrid i professor de Dret Polític i de Dret Administratiu en la Real Academia de Jurisprudencia y Legislación de Madrid.
El 1963 va impulsar la creació a Requena de la Caja Rural de la Valencia Castellana. També va rebre la Gran Creu de l'Orde del Mèrit Agrari i fou nomenat Degà honorari vitalici del Col·legi Professional de Llevant.

## Referències

* ↑ Esquela al diari ABC
* ↑ Fitxa de les Corts Valencianes
* ↑ «El Trullo, agost de 1996». Arxivat de l'original el 2012-10-05. [Consulta: 2 setembre 2008].
# Andónios Kriezís

Andónios Kriezís (en grec: Αντώνιος Κριεζής) (Troizina, 1796 - Atenes, 1865) fou un polític i militar grec, capità de la marina grega durant la Guerra d'independència de Grècia i Primer Ministre de Grècia de 1849 al 1854.
Va néixer el 1782 a Troizina, a Hidra, en una família del grup ètnic dels arvanites.
El juliol de 1821, va servir a la marina grega i va participar en la batalla naval de Samos, a bord del cuirassat Spetses. El 1825, juntament amb Konstantinos Kanaris, va calar foc a un vaixell egipci al port d'Alexandria. Durant l'any 1828, Ioannis Kapodístrias ho va nomenar comandant de l'esquadró de marina i Kriezís s'apodera de Vonitsa a les mans dels turcs el 1829. El 1836, Otó I de Grècia el converteix en Ministre de Marina i a partir d'agost de 1841 serveix com a Primer Ministre –sense constitució en aquell temps, el Primer Ministre real era Otó de Grècia–, càrrec que va mantenir fins a la revolució del 3 de setembre de 1843. Kriezís va servir com a Primer Ministre de Grècia entre el 24 de desembre de 1849 fins al 28 de maig de 1854, va ser precedit i succeït per Konstantinos Kanaris.

## Referències

* ↑ Trudgill, Peter. Sociolinguistic variation and change (en anglès). Edinburgh University Press, 2002. ISBN 978-0-7486-1515-5.

## Enllaços externs

* Koutouzis.gr - Biografia de Kriezís (grec)
# Atac a Tudela

El Setge de Tudela de 1283 fou una de les batalles de la Croada contra la Corona d'Aragó.

## Antecedents

El Papa Martí IV, que havia succeït Climent IV va declarar al rei Pere el Gran privat dels seus regnes a causa de la intervenció catalana a Sicília arran de les Vespres Sicilianes, i donà la investidura com a rei d'Aragó, rei de València i Comte de Barcelona el 27 d'agost de 1283.
El 1283 Eustaqui de Beaumarchais, governador de Navarra al front de quatre mil cavallers va irrompre al Regne d'Aragó, entrant i conquerint el castell d'Ull, a Navardún i altres viles dels voltants, i pocs mesos després, ajudat per molts aranesos i en especial per Augèr de Berbedà, senyor de Lés va envair la Vall d'Aran entre l'1 i l'11 de novembre de 1283 i van ocupar completament la vall.
Martí IV coronà com a rei d'Aragó, rei de València i Comte de Barcelona a Carles I d'Anjou, segon fill del rei Felip III de França el 27 de febrer de 1284 a París.
Pere el Gran acabava de completar el setge d'Albarrasí, aliat del Regne de Navarra i, per tant, del Regne de França, conquerint el senyoriu a Joan Nunyez de Lara i incorporant-lo al Regne d'Aragó.

## El Setge de Tudela

La resposta a l'intent d'invasió de Felip III de França a la Corona d'Aragó des del Regne de Navarra del 1283 es va tancar l'any següent amb el contraatac de Pere el Gran a l'horta de Tudela. El rei va deixar la mà lliure als almogàvers, que van talar l'horta sembrant el terror.

## Referències

* ↑ (francès) Ernest Delamont: Histoire du roussillon «La croisade de 1285 par Ernest Delamont».
* ↑ F. Valls Taberner i Ferran Soldevila: "Història de Catalunya" 3a ed (1972) Vol.1 p. 187
# Arcadi d'Antioquia

Arcadi d'Antioquia, en llatí Arcadius, en grac antic Ἀρκάδιος, fou un escriptor i gramàtic grec d'Antioquia de l'Orontes posterior a l'any 200.
Va escriure alguns llibres de tractats d'ortografia i sintaxi que Suides menciona amb els noms Περὶ ὀρθογραφίας, Περὶ συντάξεως τῶν τοῦ λόγου μερῶν, i un Onomasticon (vocabulari) Ὀνομαστικόν, descrit com una meravellosa producció. Un llibre d'Arcadi sobre els accents (Περὶ τόνων) s'ha conservat.
Un epítom de la gran obra d'Herodià en vint llibres sobre prosòdia general, atribuït erròniament a Arcadi, és probablement l'obra de Teodosi d'Alexandria o d'un gramàtic anomenat Aristòdem. Aquest epítom només inclou 19 dels llibres originals, l'últim va ser obra d'un falsificador del segle xvi i encara que organitzat sense cura, és valuós, ja que conserva l'ordre de l'original i, per tant, ofereix una base fiable per a la seva reconstrucció.

## Referències

* ↑ Arcadius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 258
# Festa de Sant Cristòfor

La Festa de Sant Cristòfor, patró dels automòbils i protector dels viatgers, és una figura venerada des de fa segles a Catalunya. Durant el dia, cotxes, motos i bicicletes passen davant diverses esglésies dels Països Catalans per ésser beneïts i gaudir, així, de la protecció de sant Cristòfor durant tot l'any. El mossèn ruixa amb aigua beneïda els vehicles que s'hi acosten i a cada conductor li lliura un record de la diada.

## Motiu

La festa se celebra en honor de sant Cristòfor de Lícia, personatge a qui la tradició atribueix el fet d'haver prestat serveis a viatgers i vianants, per la qual cosa en va esdevenir patró. Segons l'hagiografia del sant, va passar l'infant Jesús d'una llera del riu a l'altra. Va ser una feina molt àrdua: el cos del nen cada vegada pesava més perquè portava a sobre tots els pecats del món.

## A Barcelona

Segons el llegendari barceloní, cada 10 de juliol al migdia sant Cristòfor arribava a la ciutat amb una barca i amb el nen Jesús a l'espatlla pujava per la Rambla; en arribar al capdamunt, desapareixia. Els qui tenien la sort de veure’l gaudien de bona ventura tot l'any i s'asseguraven de no tenir una mort violenta. La tradició de la celebració de la festivitat al carrer de Regomir de la Ciutat Vella ve de lluny. Antigament els veïns engalanaven els balcons i les finestres de les cases i s'hi feia una fira on es podien comprar panellets beneïts, avellanes tendres, xiulets de vidre i ventalls. Segons una tradició barcelonina del segle xix, els promesos regalaven ventalls a les promeses i elles els lliuraven un xiulet, amb la qual cosa durant la festa sempre hi havia molt de xivarri. Aquesta fira es va fer fins al 1906, quan els conductors, que adopten el sant com a patró, comencen a ocupar l'espai amb els vehicles que porten a beneir.
Al segle xxi se celebra al davant de la capella de Sant Cristòfor del carrer de Regomir de Barcelona. El mossèn beneeix cada vehicle que passa i lliura un brotet d'espígol, un element commemoratiu de la festivitat i una estampeta del sant a cada conductor. Des de finals del segle xx, un grup d'afeccionats als cotxes clàssics i d'època aprofiten la diada de Sant Cristòfor per mostrar els seus vehicles a la plaça de Sant Jaume. Després els porten a beneir a la capella i a fer un tomb pels carrers més cèntrics de la Ciutat Vella. Gastronòmicament, el Volant de Sant Cristòfol és la menja típica de la jornada a la ciutat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Festa de Sant Cristòfor». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# Lleó Conill

Lleó Conill (Banyuls de la Marenda, 1872 - Vernet (Conflent), 21 d'agost del 1944) va ser un botànic i mestre nord-català.

## Biografia

Estudià magisteri a l'Escola Normal de Perpinyà (1890-1893)i amb la carrera acabada va ser destinat a Sureda (Rosselló), cosa que li permeté conèixer l'important botànic i mestre Justin Castanier (La Vèrnha (Guiena), 1855 — Pesillà de la Ribera (Rosselló), 1912). Presidí la Société agricole, scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales. El 1906 va ser destinat a Sornià (la Fenolleda), i el 1912, i com a director, a l'escola de Torrelles de la Salanca, on romangué fins a jubilar-s'hi el 1928. Sembla que va ser distingit amb la Legió d'Honor el 1932.

## Obra seleccionada

* CONILL, L. 1904. Florule de Sorède et Lavaill. Bull. Acad. Intern. Géogr. Bot., XIII: 235-239.
* Conill, Léon. Aperçu sur la flore de Sournia (Pyrénées-Orientales), essai de geographie botanique. Perpinyà: impr. J.Comet, 1909.
* Conill, Léon. Botanique catalane pratique. Perpinyà: impr. J.Comet, 1910. Inclou la llista en ordre alfabètic dels 563 noms comuns de les plantes que representen 832 denominacions en català i 106 en occità llenguadocià. Per a cada un, l'autor indica l'origen del nom comú, el nom científic i francès, l'hàbitat, la data de floració i les propietats. També conté comparacions, expressions, refranys i endevinalles.
* Conill, Léon. Le jardin scolaire. Perpinyà: impr. J.Comet, 1912. Arxivat 2016-05-05 a Wayback Machine.
* CONILL, L. 1932. Observations sur la flore des Pyrénées-Orientales. Bull. Soc. Hist. Nat. Toulouse, 64 (2): 5-23.
* CONILL, L. 1936. Observations sur la flore des Pyrénées-Orientales (suite). Bull. Soc. Hist. Nat. Toulouse, 69: 129-158.

## Referències

* ↑ Es poden consultar els tàxons descrits per aquest autor a International Plant Names Index (anglès)
* ↑ Llensa de Gelcén, Santiago «Lleó Conill (1872-1944)». Butlletí de la Institució Catalana d'Història Natural, vol. 39 1937-1949, 1949, pàg. 112. ISSN: 2385-3093 [Consulta: 10 abril 2020].
* ↑ Gaussen, H «Notice biographique sur Joseph-Léon Conill». Bulletin de la Société Botanique de France, 92:9, pàg. 215-216. DOI: 10.1080/00378941.1945.10834444. ISSN: 0037-8941.
* ↑ Extret del 50è [Bulletin de la] Société agricole, scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales [SASL]. Perpinyà: SASL. , del 1909
* ↑ «Botanique catalane practique digitalitzada fins a la pàgina 50».
* ↑ Extret del 53è Bulletin de la SASL, del 1912
# Ciriaco Pérez-Bustamante de la Vega

Ciríaco Pérez-Bustamante de la Vega (La Hermida, Peñarrubia, 17 de novembre de 1896 – Benalmádena 27 de maig de 1975) fou un historiador i americanista espanyol, membre de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

Pertanyia a una família d'hidalgos camperols. El 1922 es doctorà en filosofia i lletres en la Universitat Central de Madrid, on fou deixeble d'Antonio Ballesteros Beretta. Mitjançant una beca va poder investigar en els Arxius Vaticans de Roma.
El 1922 esdevingué catedràtic d'història d'Espanya a la Universitat de La Laguna. Posteriorment fou catedràtic a les Universitats d'Oviedo, Santiago de Compostel·la i Valladolid, i degà de la facultat de filosofia de la Universitat de Valladolid.
Després de la depuració posterior a la guerra civil espanyola, va aconseguir la càtedra d'història d'Espanya a la Universitat Central de Madrid fins a la seva jubilació el 1966. Se'l considera un dels pares de l'americanisme de la postguerra, amb una obra basada en investigacions en l'Arxiu d'Índies. Membre de la FET de las JONS, de 1958 a 1961 fou procurador en Corts com a Representant de l'Instituto de España.
El 1949 fou nomenat director de l'Institut Gonzalo Fernández de Oviedo del CSIC i el 1947 rector de la Universitat Internacional Menéndez Pelayo, càrrec que va ocupar fins a 1968. El 1950 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història. Entr altres honors va rebre la Gran Creu del Merit Naval, les grans creus de l'Orde del Mèrit Civil, de l'Orde d'Alfons X el Savi, de l'Orde de l'Infant Dom Henrique i de l'Orde de Cisneros.

## Obres

* El duque Osuna (1940)
* El dominio del Adriático (1943)
* Los cardenalatos del duque de Lerma y del infante don Fernando (1934)
* El conde de Gondomar (1928)
* Don Antonio de Mendoza : primer virrey de la Nueva España, 1535-1550 (1928)
* Felipe III : semblanza de un monarca y perfiles de una privanza (1950)
* Menéndez Pelayo : académico de la historia (1956)
* Compendio de Historia de España (1963)

## Referències

* ↑ Ciríaco Pérez-Bustamante a escritorescantabros.com
* ↑ Fitxa del Congrés dels diputats
* ↑ Gonzalo Pasamar Alzuria, Ignacio Peiró Martín. Diccionario Akal de Historiadores españoles contemporáneos. Editorial Akal, 2002, p.476-477.

## Enllaços externs

* Obres de Ciríaco Pérez-Bustamante al Catàleg Col·lectiu de les Universitats de Catalunya.
# Joseph Meister

Joseph Meister (París, 21 de febrer de 1876 - París, 24 de juny de 1940) va ser la primera persona inoculada contra la ràbia per part de Louis Pasteur, i la primera persona que va ser tractada amb èxit d'aquesta infecció. Tanmateix, no és segur que el gos que el va mossegar, que va ser mort a trets, tingués la ràbia i, per tant, no es pot assegurar que realment aquesta primera vacunació fos efectiva.
l'any 1885, Meister tenia nou anys i va ser mossegat per un gos rabiós. Malgrat que Pasteur no comptava amb llicència per exercir la medicina i no era pas metge, va decidir tractar aquest infant contra la ràbia amb un virus vacuna crescut en conills de laboratori. Aquest tractament va tenir èxit i el nen no va desenvolupar la ràbia.
D'adult, Meister va treballar en funcions immobiliàries a l'Institut Pasteur fins a la seva mort el 1940 als 64 anys. Es va suïcidar, amb un forn de gas, el 24 de juny de 1940, deu dies després que els alemanys nazis envaïssin París durant la Segona Guerra Mundial.
No se sosté la versió que el seu suïcidi fos per evitar que la Wehrmacht entrés a la cripta de l'Institut Pasteur. En lloc d'això, els testimonis familiars indiquen que estava preocupat pel fet d'haver deixat marxar la seva família i que això els podria haver provocat la mort (cosa que en realitat no va succeir).

## Referències

* Gerald L. Geison The Private Science of Louis Pasteur (Princeton University Press, 1995) (ISBN 0691034427)
* ↑ Pasteur, al seu diari del 6 de juliol del 1885, citat a la plana web de l'acadèmia de Versalles Arxivat 2008-10-14 a Wayback Machine.. A l'escrit, Pasteur deia que tenia l'estómac "ple" de fenc, palla i fragments de fusta. (L. Pasteur, « Méthode pour prévenir la rage après morsure », Comptes rendus de l'Académie des Sciences, Plantilla:T. (1885), séance du 26 octobre 1885, p. 765-774 ; reproduït a L. Pasteur, Écrits scientifiques et médicaux, choix, présentation et notes par André Pichot, Flammarion, Paris, 1994, p. 302-311.)
* ↑ René Dubos, Louis Pasteur: Freelance Of Science, Little, Brown and Company, 1950.
* 1 2 Eugène Wollman, Archives de l'Insitut Pasteur, Fond Eugène Wollman, cote WLL1.A.1, "Journal d'Eugene Wollman”, 1940.
* ↑ Hubert Marneffe, Archives de l'Institut Pasteur, Fond Hubert Marneffe, cote MRF.ARC.13, note d'Hubert Marneffe : "Mort de Joseph Meister".
* ↑ Asimov, Isaac. The New Intelligent Man's Guide to Science. Basic Books, New York, 1965.
* ↑ H. D. Dufour et S. B. Carroll,, "Great Myths Die Hard", Nature 502, p. 32–33, 2013.
* 1 2 Veterinary Medicine 35, p. 5538, 1940
* ↑ Blog de Mijo Demouron, 21 janvier 2008.
# Dimítrios Valvis

Dimítrios Valvis (en grec: Δημήτριος Βάλβης; Mesolongi, 8 de maig de 1808 o 1814 - Atenes, 30 de novembre de 1892) fou un polític grec, que exercí de president de la Cort Suprema (Άρειος Παγος) entre 1872 i 1875. Després va ser breument Primer Ministre durant el mes de maig de 1886.
Era el germà de Zinóvios Valvis qui també va exercir com a Primer Ministre. Va morir a Atenes el 30 de novembre de 1892.

## Vegeu també

* Primer Ministre de Grècia

## Referències

* ↑ Nikos, 1979, p. 96.
* ↑ Πετρόπουλος Κ. Μεσολογγίτικες Δόξες Οι Πέντε Μεσολογγίτες Πρωθυπουργοί: Σπυρίδων Ι. Τρικούπης, Ζηνόβιος Ι. Βάλβης, Δημήτριος Ι. Βάλβης, Επαμεινώνδας Δ. Δεληγεώργης, Χαρίλαος Σ. Τρικούπης, 1971, ανάκτηση 1-12-2012 μέσω Google Βιβλία.

## Bibliografia

* Nikos, Makrygiannis. Hoi prōthypourgoi tēs Hellados, 1843-1979 (en grec). Ekdot. Hestia, 1979.
# Sport Vereniging Juventus

L'Sport Vereniging Juventus és un club de futbol de la ciutat de Kralendijk, a Bonaire. Va ser fundat el 1973 a partir d'una escissió del club SV Vitesse.
El club va ser finalista del Campionat de les Antilles Neerlandeses de futbol els anys 1977, 1985, 1988, 1992, 2001 i 2008.

## Palmarès

* Lliga de Bonaire de futbol:
** 1976, 1977, 1984, 1984–85, 1987, 1989, 1992, 1994, 2004–05, 2007–08, 2009, 2010, 2012, 2013

## Referències

* ↑ «Dutch Antilles - List of Foundation Dates». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2019].
* ↑ «Dutch Antilles - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2023].
* ↑ «Bonaire - List of Champions». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2019].
# Tibicinins

Els tibicenins (Tibiceninae) és una subfamília d'hemípters de la família dels cicàdids (Cicadidae).

## Tribus

Inclosos gèneres i espècies notables.
* Cryptotympanini
** Chremistica
** Cryptotympana
** Salvazana
* Fidicinini
** Dorisiana
*** Dorisiana bicolor
*** Dorisiana bonaerensis
** Fidicina
** Fidicinoides
*** Fidicinoides determinata
** Proarna
*** Proarna insignis
* Hyantiini
** Hyantia
*** Hyantia honesta
** Quesada
*** Quesada gigas
* Polyneurini
** Angamiana
** Formotosena
** Graptopsaltria
* Tibicenini
** Conibosa
*** Conibosa occidentis
** Diceroprocta
*** Diceroprocta apache
** Tibicen
* Tosenini
* Zammarini
** Odopoea
** Zammara
# Barley wine

La Barley wine o Barleywine (literalment, vi d'ordi) és un estil de cervesa d'alta fermentació i alta graduació originari d'Anglaterra.
La primera cervesa comercialitzada com a Barley wine fou Bass Nº 1 Ale, cap al 1900 tot i que el terme Barley wine ja s'havia utilitzat abans en altres contexts per referir-se per exemple, a vins normals de raïm amb ordi afegit.
L'expressió wine (vi) fa referència òbviament a l'alta graduació alcohòlica (10-12 graus són habituals), però també a les seves aromes intenses i duradores i a la seva consistència en boca. Sovint és envellida per arrodonir-ne el sabor, de vegades en bótes de fusta i de vegades a l'ampolla. Se sol prendre en copes petites i a la mateixa temperatura que un vi dolç. Des de la fi del segle xx es distingeix l'american barley wine com a estil diferenciat, la qual seria molt més llupolosa i, per tant, més aromàtica i també més amarga.

## Referències

* ↑ Watts, Henry. A dictionary of chemistry and the allied branches of other sciences, Volume (1872).
* ↑ «Barleywine inglés vs. Barleywine americano, referencias de estilo» (en castellà). The Beer Times. [Consulta: 27 juny 2021].