OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Bernabé d'Aguilera

Sant Bernabé d'Aguilera és una obra d'Òdena (Anoia) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una capella ubicada al Raval de l'Aguilera, a la masia de Can Ferran. Ha estat restaurada pels seus propietaris. D'una nau i absis amb finestra de doble esqueixada. Al costat nord hi ha una porta adovellada tapiada, amb carreus d'arenisca molt degradats. A l'oest hi ha una porta adovellada i un petit campanar de paret, refet. Exteriorment està arrebossat amb ciment, llevat de l'absis on hi podem apreciar uns carreus d'arenisca tallats en forma rectangular. Tant l'interior com l'exterior estan arrebossats excepte l'absis. La coberta és a base de teula àrab en bon estat de conservació. Per les seves característiques la podríem catalogar com del segle xii, en un romànic rural.

## Història

Ha estat datada cap al final del segle xii, si bé degué ser força modificada els segles XVII o XVIII. El 1953 la restauració la va fer Joan Ferran Cañellas, propietari d'aleshores.

## Referències

* 1 2 «Sant Bernabé d'Aguilera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 setembre 2015].
* ↑ «SANT BERNABÉ D'AGUILERA (Òdena - Anoia)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 5 setembre 2015].
# Torre de guaita de Portell

El castell de Portell o torre de guaita de Portell, és al capdamunt de la petita ondulació del terreny que ocupa Portell, entitat de població de Sant Ramon (La Segarra).

## Història

Els orígens del castell es remunten a la primera meitat del segle xi. quan s'ocupà aquest zona de la Segarra que s'incorporà al comtat de Berga. La primera referència és de l'any 1035 en el testament del comte Guifré II de Cerdanya el qual llegà el castell de Portell al seu fill Bernat. L'any 1042, en el seu testament sacramental, Bonfill Sanç, senyor de Llobera, llegà els castell de Portell, la Clua i Peracamps a la seva muller Amaltruda, filla del vescomte de Cardona. Els Llobera van mantenir el domini sobre el terme de Portell fins al 1190.
Hi ha dues convinences documentades l'any 1066 acordades entre Eribau de Llobera i el castlà Ramon, fill d'Oruça. Els Llobera cediren la castlania del castell a diversos feudataris. Guillem de Ponts en fou castlà abans del 1152 i els seus descendents n'eren el 1197. Apareixen també com a castlans Albert de Lliçà o Berenguer de Montlleó.
L'any 1190 Pere de Llobera ingressà com a canonge de Santa Maria de Solsona i donà a la canònica el castell de Portell en canvi de 1000 sous barcelonesos i 200 sous jaquesos. Als anys següents diversos senyors que tenien drets en el terme els anaren cedint o venent a la canònica solsonina. Finalment, el 1263, Guillem de Montoliu, darrer feudatari, va fer donació a la canònica dels seus drets sobre el castell i la vila de Portell. La canònica, i més tard el bisbat, foren senyors jurisdiccionals fins a l'abolició dels senyorius al segle xix.

## Arquitectura

De l'antic castell actualment només en resta la part inferior de la torre mestra, cilíndrica. La torre té un diàmetre de 6 m. La prat inferior devia ésser massissa. A partir de si fa no fa uns 4 m començaven uns murs perimetrals circulars amb un gruix d'un m. Segurament en aquest nivell o més amunt, hi havia l'única porta d'accés. L'aparell exterior de l'estructura basal està format per carreus de pedra calcària de mitjanes dimensions (15 cm d'alt per 18 cm de llarg) poc treballats, lligats amb morter i formant filades irregulars.
A causa de les característiques de l'aparell, aquesta construcció s'ha de datar en un moment molt proper a l'any 1000. Fou l'origen del maixement de la població, construïda sobretot al llarg del Carrer Major que s'estén a la seva banda meridional.

## Bibliografia

* Catalunya Romànica, vol. XXIV El Segrià Les Garrigues El Pla d'Urgell La Segarra L'Urgell. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1997, p. 459. ISBN 84-412-2513-3.

## Enllaços externs

* Generalitat de Catalunya. Patrimoni
# Caecilia perdita

Caecilia perdita és una espècie d'amfibi de la família Caeciliidae endèmica de Colòmbia que habita en boscos tropicals o subtropicals humits i a baixa altitud, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades.

## Referències

* ↑ «Caecilia perdita Taylor, 1968» (en anglès). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 18 octubre 2024].
* ↑ «Caecilia perdita: IUCN SSC Amphibian Specialist Group: The IUCN Red List of Threatened Species 2018: e.T59525A85910701» (en anglès). UICN Red List, 24-07-2017. DOI: 10.2305/iucn.uk.2018-2.rlts.t59525a85910701.en.
* ↑ «AmphibiaWeb - Caecilia perdita». [Consulta: 18 octubre 2024].
* ↑ Lynch, John D. «Una aproximación a las culebras ciegas de Colombia (Amphibia: Gymnophiona)». Rev. Acad. Colomb. Cienc., 23 (supl. especial), 12-1999, pàg. 317-337. ISSN: 0370-3908.
# Desconsol

Desconsol és una escultura realitzada per Josep Llimona i actualment conservada al Museu Nacional d'Art de Catalunya. La primera versió, de guix, és del 1903. Va entrar a formar part de la col·lecció permanent del museu com una donació de Domènec Sanllehy, llavors alcalde de Barcelona, el 1909.

## Història

Considerat el millor escultor del modernisme català, Josep Llimona va fundar amb el seu germà Joan el Cercle Artístic de Sant Lluc, entitat que va reunir artistes de fortes conviccions catòliques i conservadores, com ara Antoni Gaudí. Aquest grup s'oposava a les idees renovadores dels primers modernistes, amb normes tan estrictes com la prohibició del nu.
Quan, finalment, els membres del Cercle van modificar aquesta norma, es va produir una eclosió de l'escultura modernista, de la qual «Desconsol» ha esdevingut peça paradigmàtica. La perfecta factura de l'anatomia del cos femení i, molt especialment, la seva actitud melangiosa i casta contribueixen a potenciar la seva adscripció al simbolisme.
El 1907 Llimona va presentar l'escultura a l'Exposició Internacional de Belles Arts de Barcelona, cosa que li va valer el Premi d'Honor. L'obra fou adquirida pel Museu municipal de la ciutat pel senyor Sanllehí i posteriorment s'incorporà al fons del MNAC.
El 1917 Llimona n'esculpí una rèplica, en marbre i d'una mida més gran per a l'estany ovalat del jardí que Jean Claude Nicolas Forestier havia projectat l'any anterior al Parc de la Ciutadella, urbanitzant l'antiga plaça d'Armes. Malmesa per la contaminació, l'escultura fou substituïda el 1984 per una còpia i l'obra de 1917 es guarda a l'interior del Parlament de Catalunya.
Una altra rèplica es troba des de l'any 1947 al Palau de la Capitania General, a Barcelona i una altra rèplica s'instal·là als jardins de la casa dels Srs Cendrós.

## Referències

* 1 2 3 «Deu escultures universals a l'espai públic de Barcelona». Capital de la cultura catalana, 01-11-2014. [Consulta: 24 abril 2021].
* ↑ «Desconsol | Museu Nacional d'Art de Catalunya». [Consulta: 24 abril 2021].
* ↑ CL años de la Capitania General en el convento de la Merced, pàgina 299. Joan Bassegoda Nonell.
* ↑ Placa informativa situada a la Capitania General
# Església de Sant Pau d'Ordal

Sant Pau d'Ordal és una església al nucli de Sant Pau d'Ordal al terme municipal de Subirats (Alt Penedès) protegida com a bé cultural d'interès local. L'església existia ja el 1059 i depenia dels senyors de Subirats, que el 1095 la cediren al monestir de Sant Sebastià dels Gorgs. Al segle xv, passà a mans de Montserrat fins que a principis del segle xx es fusionà amb el terme de Subirats, del que ja depenia originàriament.
Església d'una sola nau rectangular amb absis, porta adovellada i campanar a l'esquerra de la façana, molt modificada el 1910, quan s'amplià. De la primitiva obra romànica resten molts vestigis als murs, fets de grans carreus regulars. Es conserva una pica baptismal d'immersió d'època romànica situada al mur, entrant a l'església a mà dreta. El campanar és quadrat amb quatre arcs fets de carreus de pedra ben escairats, i el portal d'entrada, també d'època romànica, és adovellat. Al costat de l'església, entrant per l'arc de l'antiga rectoria, s'hi troba una tomba antropomorfa. És exempt de pedra picada buidat interiorment (encara que és semblant als d'Olèrdola i Sant Pere Molanta, no s'ha de confondre amb les tombes antropomòrfiques excavades en sòl petri). Als seus peus hi ha un tros trencat.
La pica baptismal té un perfil gairebé esfèric amb peu atalussat de 20 cm d'alçada i entornat per un bordó. L'interior del vas és tetralobulat, característica única en tot el Penedès. Aquesta pica fou localitzada any enrere tapiada en una paret de l'església, ignorant-se fins aleshores la seva existència. Lamentablement en ser descoberta mancava un tros (una quarta part, aproximadament, de la part superior del vas) i barroerament s'optà per encastar-la a la paret del baptisteri de la que en sobresurt tot just la meitat.
A la part superior s'observen dos bordons que l'encerclen de 3 i 5 cm de diàmetre respectivament. Entre el cos i el peu hi ha un tercer bordó de 5 cm de diàmetre. A la superfície determinada pel gruix de la pica hi ha una sanefa que segueix la forma tetralobulada del vas, composta per un seguit de triangles capiculats rebuidats a la pedra.
A la part lateral del vas veiem una inscripció que diu: GURCO ME FECIT, que s'ha postulat que correspon al constructor de la pica.

## Notes

* 1 2 3 4 5 «Església de Sant Pau d'Ordal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Codex Astensis

El Codex Astensis o Codex Astensis de Malabayla és un manuscrit il·luminat que recull 991 documents que parlen de la regió d'Asti, al nord d'Itàlia. Relata esdeveniments succeïts entre els anys 1065 i 1353. Va ser recopilat el 1379.

## La descoberta

Quintino Sella, ambaixador d'Itàlia a Àustria, va trobar el febrer de 1876 a l'arxiu de la cort de l'emperador Francesc Josep I, el Codex Astensis anomenat Malabayla. D'acord amb l'arxiver d'Arneth, va intentar, almenys, tenir una còpia de l'índex dels documents. Uns dies més tard, el canceller Andrassy, després de sentir l'opinió de l'emperador, va oferir el preciós manuscrit a l'ambaixador d'Itàlia com a regal, declarant que:
| « | ...el lloc del Codi era Asti, del qual el manuscrit havia guardat records gloriosos. | » |
En tornar a Itàlia, Sella, entusiasta, va explicar la importància del codi a l'Accademia Nazionale dei Lincei, de la qual era president, i en va proposar la publicació, que va tenir lloc a Roma l'any 1880 i novament el 1887.
A la mort de Quintino Sella, els hereus van donar el manuscrit a la ciutat el 1884. En memòria d'això, hi ha un document de lliurament a la primera pàgina amb una miniatura d'estil neogòtica. La primera còpia del Codex, d'enorme valor, continua pertanyent als descendents del cavaller Sella .

## Contingut

Probablement és una còpia posterior de l'antic Codex Alferii, del qual es conserven una vintena de pàgines a la Biblioteca Nacional de Torí. Segons Renato Bordone, el còdex hauria estat escrit a l'època de Joan Galeàs Visconti, encara que en el seu document final es troba la data de 1353, la seva presència als territoris del castell de Rocca d'Arazzo el 1379 propietat del senyoriu Visconti, exposa la realització del codex sota aquest període. El manuscrit està compost per quaranta fascicles que contenen 380 folis de pergamí, escrits en estil gòtic, probablement per dos cal·lígrafs diferents. La majoria de les il·lustracions s'han atribuït recentment a Giovannino de Grassi. Consta de 106 miniatures, i 991 documents tracten en la primera part de la crònica d'Ogerio Alfieri, que conta la història de la ciutat d'Asti, des de l'any de la seva fundació de 1294.
La segona part conté els títols, privilegis i una llista de les terres pertanyents a Asti. Els folis 19 i 20, contenen un mapa topogràfic amb la representació dels dominis d'Asti, en l'època medieval.

## Referències

* ↑ Facaros i Pauls, 2006, p. 258.

## Bibliografia

* Facaros, Dana; Pauls, Michael. Italian Riviera and Piedmont (en anglès). New Holland Publishers, 2006. ISBN 978-18-60113086 [Consulta: 16 octubre 2014].
* Gian Giacomo Fissore, Le miniature del Codex astensis. Edizioni C.R.A. 2002
* A. Bianco, Asti Medievale. Edizioni C.R.A. 1960
* Quintino Sella, Codex astensis qui de Malabayla communiter noncupantur / edidit Quintinus Sella. Roma tip. dei Lincei 1880
* Quintino Sella, Codex astensis qui de Malabayla communiter noncupantur / edidit Quintinus Sella. Roma tip. Salviucci 1887
# Crotaphatrema bornmuelleri

Crotaphatrema bornmuelleri és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Caeciliidae. És endèmica del Camerun. Els seus hàbitats naturals inclouen boscos secs tropicals o subtropicals, plantacions, jardins rurals i zones prèviament boscoses ara molt degradades. L'espècie no ha estat vista des que fou descrita a finals del segle xix pel zoòleg austríac Franz Werner a partir d'un exemplar trobat a Limbe.

## Referències

* ↑ Simon Loader, Mark Wilkinson, John Measey. Crotaphatrema bornmuelleri. UICN 2012. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2012, consultada el 11 abril 2014.
* ↑ «Marcel Talla Kouete MSc» (en anglès). Zoological Society of London, 11-04-2014. Arxivat de l'original el 13 d’abril 2014. [Consulta: 11 d’abril 2014].
# Aslıhan Koruyan

Dilek Aslıhan Koruyan Sabancı, (Ankara, 1972), la representant de Turquia a Miss World 1991 és cuinera (xef) i escriptora de gastronomia turca. Va guanyar el premi "Best Health and Nutrition Book" en el 2012 Gourmand World Cookbook Awards a París, pel seu llibre Gluten Free Mediterranean Gourmet Cuisine. És celiaca i nora d'una de les famílies mes riques de Turquia, els Sabancı. Amb el seu marit Demir Sabancı, home de negocis turc, tenen tres fills.

## Altres llibres

* Glütensiz Gurme Lezzetler (Sabors gourmé sense gluten)
* Evinizde Sağlık ve Güzellik Doğal Tarifler-Öneriler (Salut i belleza a la seva casa: Reseptes i Propostes)
* Çocuklar için Gurme Lezzetler (Sabors gourmé pels nens)

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20120524064737/http://www.missworld.com/shownews/Former-Miss-World-contestant-wins-international-book-award/459.html
* ↑ https://issuu.com/gourmand_international/docs/gourmand_awards_2012_winners
* ↑ https://www.sabah.com.tr/yazarlar/gunaydin/cankurt/2017/11/30/abdde-isleri-buyutmus
* ↑ http://www.samdan.com.tr/roportajlar/2018/03/19/kitaptaki-her-sey-kendi-mutfagimda-pisti

## Enllaços externs

* Sabancı a la cuina! (entrevista) (turc)
# Guan del Cauca

El guan del Cauca (Penelope perspicax) és una espècie d'ocell de la família dels cràcids (Cracidae) que habita la selva humida dels vessants dels Andes al sud-oest de Colòmbia.
# Ichthyophis bannanicus

Ichthyophis bannanicus és una espècie d'amfibis gimnofions de la família Ichthyophiidae. Habita a la Xina i, possiblement Laos, Myanmar i el Vietnam. El seu hàbitat natural inclou boscos tropicals o subtropicals secs a baixa altitud, rius, corrents intermitents d'aigua, plantacions, jardins rurals, zones prèviament boscoses ara molt degradades, terres d'irrigació i terra cultivable inundada per estacions. Està amenaçada d'extinció per la pèrdua del seu hàbitat natural.
# Manuscrit de Leiden

El Manuscrit de Leiden és el nom donat habitualment en els estudis bretons a un fulletó de quatre pàgines (bifoli) trobat a la biblioteca de la Universitat de Leiden als Països Baixos (codi: Vossianus lat. f°96 A). Aquest és un fragment d'un tractat mèdic en llatí que data del segle ix o de finals del segle viii i en el qual apareixen dues paraules en gaèlic irlandès i una trentena en bretó antic. Pierre-Yves Lambert descriu el lloc que ocupa per Breton en aquest text:
| « | El Vossianus lat. fº96 A té la particularitat d'incloure bretó antic no en les gloses, sinó en el text principal: és un dels pocs documents en la llengua vernacla no es limita a una activitat secundària. No obstant això, el bretó antic només es troba en una pàgina d'aquest bifoli i, per tant, segueix sent subordinat al llatí en la mesura que són simplement paraules tècniques (noms de plantes i preparats) que substituiran les paraules llatines corresponents." | » |
Des del punt de vista literari, afegeix:
| « | "En el fragment mèdic de Leiden no es tracta d'una matèria típicament bretona: es tracta de receptes llatines antigues o medievals copiades un cop i un altre als monestirs." | » |

## Glossari bretó trobat al text

* aball : poma
* barr : branca
* caes : recerca
* colænn : grèvol
* dar : roure
* guern : vern
* hisæl-barr : vesc
* penn : cap
* scau : saüc
* spern : espina (arç, pruner)

## Fonts i bibliografia

* Whitley Stokes, A Celtic Leechbook, Zeitschrift für celtische Philologie, t. 1, 1894, p. 17-25.
* Pierre-Yves Lambert, Le fragment médical latin et vieux-breton du manuscrit de Leyde, Vossianus lat. f°96 A, 1986, Bulletin de la Société archéologique de Finistère 65, pp. 315-327.

## Referències

* ↑ «Las lenguas de Bretaña: bretón, galó y francés» (en castellà). misescapadillas, 15-08-2014.
# Eustaquio de Escandón y Barrón

José Eustaquio Luis Francisco de Escandón y Barrón (París, 27 de gener de 1862 – 1933) va ser un jugador de polo mexicà.
El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, on guanyà la medalla de bronze en la competició de polo com a integrant de l'equip nacional mexicà, la primera que aconseguia Mèxic en uns Jocs Olímpics. En aquest equip també hi competien els seus germans Manuel i Pablo i Guillermo Hayden Wright.

## Referències

* ↑ Woolrich, Alfredo «La primera presea olímpica de México». La ciudad deportiva, 24-07-2012 [Consulta: 21 octubre 2015].
* ↑ «Eustaquio Escandón Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 10 de juny 2017. [Consulta: 21 octubre 2015].
# Sant Salvador de Miralles

Sant Salvador de Miralles és una obra de Veciana (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de planta rectangular, d'una nau, amb capelles a un dels costats i amb un petit cor al que s'hi accedia des del campanar. Aquest, està adossat a un vèrtex de l'església i és de planta quadrada i cobert a dues vessants. A l'església s'hi accedia per una porta lateral adovellada d'arc de mig punt. Al costat de l'església s'hi aixecava la rectoria i altres dependències tot actualment enrunat a excepció del campanar. Tocant al conjunt hi ha les restes del cementiri. Les parts més ben conservades són les realitzades amb carreus i angles molt treballats.

## Història

L'edifici actual fou refet i beneït el 6 d'agost del 1767. El 1936 va ser cremat tot el conjunt. La parròquia de Miralles formava part de la baronia de Segur dels nobles de la família de Calders que la van dominar des del segle xiii fins al primer terç del segle xviii. Després ho foren els d'Aguilar i des del 1791 fins a l'actualitat la família de Vilallonga conserven la titularitat nobiliària.
Tot el conjunt va ser incendiat l'estiu de 1936, poc després d'iniciar-se la Guerra Civil, per republicans anticlericals que també van assassinar els religiosos que vivien allà.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Salvador de Miralles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Et facere et pati fortia Romanum est

Et facere et pati fortia Romanum est és una expressió llatina que pot traduir-se com 'actuar i patir bravament és l'atribut d'un romà'. Procedeix de l'obra de Titus Livi Ab Urbe Condita (2, 12, 9) i s'identifica com un dels compendis de les virtuts romanes.
Llegendàriament, Gai Muci Escevola (Mucius Cordus) va intentar matar el rei etrusc Lars Porsenna, que estava assetjant Roma. Al moment d'ésser capturat pels etruscs, va cridar Civis romanus sum («sóc ciutadà romà»). Per provar el seu valor, va introduir la seva mà dreta en el foc, d'on li va venir el seu sobrenom (Scaevola, «mà esquerra»). Porsenna va quedar tan impressionat per això, que va aixecar el setge.

## Referències

* ↑ (The latin library. text complet amb la cita)
* ↑ Lautenbach, 2002, p. 641.

## Bibliografia

* Lautenbach, Ernst. Latein-Deutsch: Zitaten-Lexikon (en alemany), 2002 [Consulta: 20 octubre 2014].

## Vegeu també

* Ciutadania romana
* Locució llatina
# Passeig Arqueològic de Girona

El Passeig Arqueològic de Girona és una obra del municipi de Girona inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'interès del passeig rau en el seu traçat, que permet resseguir gairebé tota el vessant nord-est del nucli antic, des del Portal de sobreportes fins al de Sant Cristòfol; encara que a una alçada més gran un bon tram està disposat paral·lelament al riu Galligants i al barri de Sant Daniel. La pavimentació està formada pels típics còdols de la ciutat antiga, recollits des d'èpoques antigues dels vessants dels quatre rius gironins. Al traçat de vianants se n'afegeixen d'altres zones talment com petites placetes, miradors, etc.
L'itinerari que ens ofereix el passeig permet contemplar diferents construccions, la majoria amb orígens medievals. Començant pel cantó esquerre, el més breu, destaquen l'església de Sant Lluc i els Banys Àrabs; per la dreta s'observen el Portal de sobreportes, punt de partida del passeig; la Casa de l'Obra de la Catedral; les sales capitulars de la Seu; l'edifici de l'antiga canònica; el mur nord del Claustre; la torre Júlia i, finalment, la muralla i el portal de Sant Cristòfol.

## Referències

* 1 2 «Passeig Arqueològic de Girona». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 febrer 2015].
# Gastrotheca phalarosa

Gastrotheca phalarosa és una espècie de granota de la família Amphignathodontidae. És endèmica del Perú. El seu hàbitat natural inclou montans tropicals o subtropicals secs i aiguamolls d'aigua dolça.