OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pau Miki

Pau Miki (Kyoto, 1556, 1562 o 1566 - Nagasaki, 6 de febrer de 1597) és un sant màrtir de l'Església Catòlica d'origen japonès.
En japonès el seu nom s'escriu パウロ三木 (Pauro Miki).

## Biografia

Pau Miki va néixer en el si d'una família rica. Batejat als cinc anys amb el nom de Pauro (Pau), va ser educat pels jesuïtes a Azuchi i a Takatsuki. Ingressà a la Companyia de Jesús i predicà l'Evangeli entre els seus compatriotes. El poder japonès va témer la influència dels jesuïtes i els perseguí.
Pau Miki va ser fet pres juntament amb altres companys, coneguts com els vint-i-sis màrtirs del Japó; dos dels quals també eren jesuïtes, l'erudit Joan de Soan de Gotó i Dídac Kisai, i 23 franciscans. Per servir com a escarment a la població, van haver de caminar gairebé 1.000 kilòmetres, des de Kyoto fins a Nagasaki, per ser aquesta la ciutat més evangelitzada del Japó, sent allà crucificats el 5 de febrer de 1597.
Pau Miki predicà un darrer sermó des de la creu, i s'afirma que perdonà els seus botxins dient: «jo declaro que perdono el cap de la nació que donà l'ordre de crucificar-nos, i a tots aquells que han contribuït al nostre martiri.»
Tots ells van ser canonitzats pel Papa Pius IX el 1862, conjuntament amb el religiós Miquel dels Sants.

## Vegeu també

* Felip de Jesús
* Francisco Blanco
* Gravat del martiri dels 26 màrtirs del Japó, s. XIX
* Església i museu dels 26 màrtirs de Nagasaki, aixecada al turó de Nishizaka, on van ser executats els 26 màrtirs de 1597.

## Referències

* ↑ "San Paolo Miki e compagni Martiri", artículo en italiano en el sitio web Santi Beati (Italia).
* 1 2 «6 de febrero: San Pablo Miki y compañeros mártires», artículo en el sitio web Prelatura de Ayaviri.
* ↑ Pablo Miki, artículo en el sitio web Biografías y Vidas.
* ↑ Liturgy of the Hours, vol. III. Proper of Saints, February 6.
# Piotr Viàzemski

Piotr Andréievitx Viàzemski (en rus: Пётр Андреевич Вяземский) (23 de juliol del 1792, Moscou - 22 de novembre del 1878, Baden-Baden, Alemanya) fou un poeta, traductor i crític literari rus, alt dignatari de l'Imperi d'Alexandre II. Era amic de Puixkin.

## Biografia

Va néixer al si d'una família amb força història. Els Wiazemsky (o Viàzemski) eren descendents dels ruríkides i de l'aristocràcia irlandesa. Hereta una immensa fortuna el 1807 quan mor el seu pare, el príncep Andrei Ivànovitx, i ocupa una posició brillant en l'aristocràcia petersburgesa. La seva germana, Iektaerina, es va casar amb Karamzín. Viàzemski formarà part, gràcies al seu cunyat, dels cercles literaris moscovites de l'època. Combat com a jove oficial contra l'exèrcit napoleònic. Més endavant criticà la descripció de la batalla de Borodinó que en feu Tolstoi a Guerra i Pau i es veurà involucrat en una polèmica literària i històrica amb ell.
Viàzemski comença la seva carrera a Varsòvia del 1819 al 1821, on entra a l'administració del Sejm. Hi tradueix el discurs pronunciat per l'emperador Alexandre I durant l'obertura de la primera sessió, famosa pel seu aire liberal. El príncep Wiazemski hi participa també, a la redacció d'un projecte de constitució per a Rússia, amb Nikolai Novossiltsev. Aprofita l'atmosfera aleshores liveral de Polònia, abans l'enduriment, després del corrent romàntic que arriba a Rússia. Signa una carta el 1820 demanant l'abolició del servatge qui fou presentada a l'emperador Alexandre pel comte ¨Vorontsov, aquesta carta, però, no la rep gaire bé Viàzemski, i la descarta. Es casa amb la princesa Vera Gagarin, i comença a fer-se amic de Puixkin, amb qui té una correspondència, de la qual s'ha conservat algunes cartes en vers. Puixkin era sovint convidat a cals Viàzemski a llur castell d'Ostafievo, prop de Moscou. Allarga el seu poema La font de Bakhtxisarai, on distingeix la literatura anomenada clàssica de la literatura romàntica tot basant-se en nocions d'imitació i originalitat.
Tanmateix, el príncep es troba desfasat amb les noves generacions dels anys 1840. Pertany a la gran aristocràcia apassionada de la literatura i als cercles poètics de Puixkin. Quan Puixkin mor el 1837, Viàzemski adopta posicions cada vegada més conservadores; es torna aspre i esdevé hermètic als nous corrents literaris. Com que va sobreviure a tots els seus amics, fou abandonat per la crítica literària i pel seu públic molt abans que morís.
Una de les seves filles es casà amb el comte Piotr Valúiev, futur president del consell de ministres, i Viàzemski entrà així als cercles de la Cort. Va entrar al ministeri d'educació com a vicepresident els anys 1850 i al comitè de censura durant el regnat d'Alexandre II. Va dimitir el 1863 a causa dels problemes de salut. Finalment mor a Baden-Baden i les seves cendres són repatriades a Sant Petersburg, on descansen al cementiri Tikhvin.
# Tito Cittadini

Tito Cittadini Podesta (Buenos Aires, 1886 — Pollença, 12 de juliol de 1960) fou un pintor argentí que va realitzar gran part de la seva obra a les Illes Balears.

## Biografia

En Tito Cittadini va néixer a la ciutat argentina de Bons Aires el 1886, fill del periodista immigrat Basilio Cittadini. Als vint anys ja es dedicava decididament a la pintura, iniciant-se en el si d'una figuració academicista que va abandonar prest atret pels nous corrents pictòrics de l'època. El 1910 estava estudiant a París amb el seu compatriota Raúl Mazza al taller de n'Anglada Camarasa, a qui va seguir amb altres argentins fins a Mallorca el 1915. Uns quants anys abans n'Anglada Camarasa havia fundat l'Escola de Pintura de Pollença; en Cittadini va esdevenir-ne una mena de codirector.
El 1950 va participar destacadament a l'Exposició Internacional de Pittsburgh; aquest mateix any va fundar el Grup d'aquarel·listes balears.
Atrapat pels paisatges i escenes balears, en Cittadini va dedicar-se des de llavors a representar personatges, paisatges i costums de les illes amb un estil molt personal que, tot i que evidenciava la influència de n'Anglada Camarasa i de l'impressionisme, es distingeix per la subtilitat de les figuracions, l'ús harmoniós de les línies rectes, el predomini dels colors clars i càlids, l'harmonia compositiva en què existeix cert geometricisme desenvolupat en una delicada linealitat i l'ús de plans cromàtics. Les seves obres són quasi sempre aparentment senzilles, tot i que darrere l'aparent simplicitat s'amaga un detallat estudi previ de perspectives, plans, línies de fuita i composició tonal que dona com a resultat unes obres que aporten una impressió de calmosa vitalitat. Per a això, d'altra banda, empra freqüentment l'aquarel·la.
Gran part de la seva obra es troba a museus mallorquins com Es Baluard, el Museu d'Art Espanyol de Palma, el Museu Krekovic i el Museu de Pollença.
Amb la seva obra pictòrica, va deixar també un important llegat escrit: aforismes, pensaments sobre pintura, col·laboracions periodístiques, etc.
Tant l'ajuntament d'Alcúdia com el de Pollença, crearen fa 30 anys un carrer que duu el seu nom en les seves respectives localitats.

## Bibliografia

* Francisca Lladó: Pintores argentinos en Mallorca (1900–1939). (2006, Palma).
* A.A.V.V.Tito Cittadini. Exposició Antológica. Ajuntament de Palma. Museu de Mallorca.(Palma, 1983).
* CANTARELLAS CAMPS, C. Assaig per a una recuperació crítica del pintor Tito Cittadini (1886 - 1960). Exposició Antológica Tito Cittadini. Ajuntament de Palma - Museu de Mallorca. Palma, 1983.
* CITTADINI, Tito. Pretextos y aforismos. Círculo de Bellas Artes. Palma, 1982.
# Lo Camp de Tarragona

El diari Lo Camp de Tarragona era el portaveu de l'associació catalanista i del centre nacionalista català. Es va començar a publicar el 5 d'agost de 1900 i va tancar les portes el 13 d'agost de 1907. Era l'òrgan de l'associació catalanista de Tarragona i sa comarca i de la seva Joventut juntament amb la Unió Catalanista i el centre Nacionalista Català.

## Història

Al 1906 Lo Camp de Tarragona era el portaveu de les dues entitats catalanistes més importants a Tarragona: l'Associació Catalanista i el Centre Nacionalista Català. A sota la capçalera es podia llegir:
"Volem Corts Catalanes, no sols per estimular el nostre dret i les lleis civils, sinó tot quant es refereixi a l'organització interior del territori. Volem que els catalans sien els jutges i magistrats i que dintre de Catalunya es fallin en última instància els plets i causes. Volem ser àrbitres de nostra administració, fixant amb entera llibertat les contribucions i impostos. Volem la facultat de contribuir a la formació de l'Exèrcit espanyol per medi de voluntaris o diners, suprimint les "quintes" i establint la reserva regional forçosa presti el servei només a Catalunya..."

## Aspectes tècnics

Lo Camp de Tarragona tenia 4 pàgines amb un format de 500x355 mil·límetres al principi, després va canviar a 390x555 mm. En els seus inicis la impremta era Tipografia Tarraconense i després va canviar a Francesc Sugrañes. Aquest diari era totalment en català i els seus directors eren Antoni Guasch, Jordi Pedrol, Bernabé Martí i Bofarull i Josep M. Tarragó.

## Localització

* Biblioteca Hemeroteca Municipal de Tarragona
* Biblioteca Pública de Tarragona
* Virgili. Tarragona i la seva premsa 1900-1980, 1980.

## Enllaços externs

* Diari Lo Camp de Tarragona a la Biblioteca Hemeroteca Municipal de Tarragona.
# Ieixivà d'Aix-les-Bains

La Ieixivà d'Aix-les-Bains és una de les principals acadèmies talmúdiques de França. Una ieixivà fou establerta per Ernst Weill a Neudorf, Estrasburg, França, en 1933. La ieixivà era dirigida pel Rabí Simcha Wasserman, fill de l'eminent talmudista el Rabí Elchonon Wasserman, la qual aleshores era l'única ieixivà de França. En 1938, el Rabí Wasserman va emigrar als Estats Units, deixant la direcció de la ieixivà de Neudorf al Rabí Yitzchak Chaikin, un deixeble del Chofetz Chaim, el Rabí Israel Meir Kegan, i del Rabí Elchonon Wasserman. El Rabí Chaikin aviat va ser deportat a Alemanya, i la ieixivà va haver de tancar les portes en 1939, fins a la fi de la Segona Guerra Mundial. El seu col·legi acadèmic va obrir de nou les seves portes després de la guerra en el mes de juny de 1945, a la vila d'Aix-les-Bains, a l'indret on es va establir definitivament.
La ieixivà va ser dirigida de nou pel Rabí Yitzchak Chaikin, alliberat de la captivitat, la ieixivà va acollir a nombrosos ex-presoners alliberats dels camps de concentració nazis, i supervivents de l'holocaust. Avui en dia, la ieixivà és dirigida pel Rabí Yitzchak Weill.
El Rabí Moshe Yitzchok Gewirtzman (1882-1976), el fundador de la dinastia hassídica polonesa de Pshevorsk, conegut com a Reb Itzikel, un gran rabí hassídic d'origen polonès, que després de la Segona Guerra Mundial va viure a París, França, entre 1949 i 1957, abans d'establir-se a Anvers, Bèlgica. El Rabí Itzikel va passar un estiu al poble d'Aix-les-Bains, i va visitar la ieixivà. Tot i ser un centre de tradició asquenazita, la Ieixivà d'Aix-les-Bains, ha acollit a un gran nombre de joves membres de la comunitat jueva, originaris de Marroc i de Tunísia.

## Referències

* ↑ «www.lessorsavoyard.fr/». Arxivat de l'original el 2018-06-17. [Consulta: 17 juny 2018].

## Enllaços externs

* Héder d'Aix-les-Bains (francès)
# Trinquet de la Pobla de Vallbona

El Trinquet Municipal de la Pobla de Vallbona, també anomenat Miquel Canya I, és el trinquet de capçalera de la Pobla de Vallbona (Camp de Túria, País Valencià).
Inaugurat el 1968 per iniciativa de l'empresari i pilotari local Miquel Balaguer Canya, va mantindre activa la pràctica de la pilota valenciana durant 37 anys, període en què jugaren a la Pobla importants pilotaires professionals. El 2005 va tancar les portes, moment en què l'ajuntament l'arrendà durant 15 anys, invertí 80.000€ a remodelar-ne les instal·lacions i el reobrí el 21 de gener de 2007.
Les reduïdes dimensions (54,26 x 9,05 metres) del recinte fan que la pràctica de la pilota, principalment escala i corda i galotxa, siga ràpida i vistosa. Es tracta d'un trinquet descobert, amb una galeria al dau de major capacitat que la del rest, de manera que és complicat acabar el "quinze" en aquest racó. També compta amb una galeria lateral a la part de l'escala, dues llotgetes al dau (amb una capacitat total estimada de 100 places), una cafeteria i vestidors.
El Trinquet de la Pobla de Vallbona organitza partides setmanals de professionals el dilluns. També és seu de partides del Circuit Bancaixa d'Escala i Corda.

## Enllaços externs

* Guía del Deporte Arxivat 2009-06-15 a Wayback Machine.
* Ajuntament de la Pobla de Vallbona Arxivat 2009-10-29 a Wayback Machine.
* Fitxa del trinquet a la web del Museu de la Pilota Arxivat 2012-01-24 a Wayback Machine.
# Cinema Capitol

El Cinema Capitol és un edifici situat al carrer Ribera de València, construït l'any 1930 per allotjar una sala de cinema amb projecte de l'arquitecte Joaquín Rieta Síster.
Seguint l'estil arquitectònic de l'art déco valencià amb influències de l'estil neomudèjar i la prerracionalista Escola d'Amsterdam a la façana de rajola vista de dos colors, l'arquitecte va dissenyar un edifici per a un dels solar que quedava lliure de la reforma i ampliació de l'aleshores plaça Emilio Castelar, actual de l'Ajuntament.
La façana presenta dues torres simètriques als extrems on es localitzen les escales d'accés a les diferents plantes per on s'accedia a l'antiga sala de projeccions. A la façana també destaca la galeria de vidre que recorre la primera planta. L'interior, dissenyat per Amadeo Roca i els germans Artur Boix i Ricard Boix, presentava una rica decoració geomètrica que ha sofert importants modificacions per les diverses reformes, principalment la dels anys 70 del segle xx.
El cine va tancar les portes l'any 1996 i en els anys 2000 es va rehabilitar per a ús comercial i d'oficines.

## Referències

* 1 2 «ANTIGUO CINE CAPITOL – Colegio Territorial de Arquitectos de Valencia» (en castellà). [Consulta: 27 octubre 2022].
# Théâtre Outremont

El Théâtre Outremont és una sala d'espectacles de Mont-real (Canadà). Està situada al carrer Bernard, en el barri d'Outremont. L'edifici, de tres plantes, fou construït el 1928 sobre els plànols de l'arquitecte René Charbonneau. S'obrí l'any 1929. El cinema i la cançó són les activitats que si han fet en el decurs de la seva història. A les acaballes dels anys 80, tancà les portes. Renovat va tornar a obrir el 2001.

## Enllaços externs

* Pàgina web del teatre Arxivat 2007-08-22 a Wayback Machine.
# Folldal

Folldal és un municipi situat al comtat d'Innlandet, Noruega. Forma part de la regió tradicional de Dovre. Té 1.592 habitants (2016) i la seva superfície és de 1.275 km². El centre administratiu del municipi és el poble homònim.
La mineria fou la principal font d'ingressos dels habitants d'aquest municipi. Les primeres mines es van obrir durant la dècada del 1700, fins que se'n va tancar l'última el 1993. El nou municipi de Folldal va ser separat d'Alvdal el 1914.

## Informació general
### Nom

El primer element és el nom del riu Folla i l'últim element és dal que significa "vall". El significat del nom del riu és desconegut.

### Escut d'armes

L'escut d'armes és relativament modern. Se'ls va concedir el 1988. L'escut mostra un pic daurat sobre un fons vermell. Aquest va ser elegit per representar la mineria i l'agricultura al municipi.

## Història

La mineria va ser la principal font d'ingressos dels habitants de Folldal des de la dècada del 1700 fins al 1993. Les mines de Folldal (Folldal Verk) es van fundar el 1748. La mina de coure principal de Folldal, Gammelgruva, també va obrir les portes aquell any. Les mines van donar feina a 550 persones. Fins al 1878 els minerals extrets eren transportats per carros fins al municipi veí d'Alvdal, any en què es va aturar l'activitat a les mines fins al 1906, quan es van deixar els carros de cavalls que van ser substituïts per cotxes. La mina principal es va tancar el 1941, però d'altres mines menors continuaven en funcionament. Finalment es van tancar totes les mines el 1993.

## Geografia

Folldal es troba al llarg de la frontera nord-oest del comtat de Hedmark. És vorejat al nord per Oppdal (al comtat de Sør-Trøndelag) i Tynset, a l'est per Alvdal, al sud-est per Stor-Elvdal, i al sud-oest per Fron, Sel, i Dovre (tots situats al comtat d'Oppland). El municipi de Folldal té el centre administratiu situat a més alçada del país (712,5 metres sobre el nivell del mar) i té un pintoresc paisatge amb muntanyes i valls. El poble es troba als peus de les muntanyes Rondeslottet i Snøhetta. L'àrea també té moltes característiques geològiques interessants de l'última edat de gel. Gairebé la meitat del sòl municipal està protegit per àrees de conservació i dos parcs nacionals, el de Rondane i el de Dovrefjell-Sunndalsfjella. Una carretera turística nacional, l'RV 27, travessa el municipi.

## Turisme

Folldal ofereix una àmplia varietat d'activitats a l'aire lliure. El senderisme és bo amb senders senyalitzats i diverses cabanes on allotjar-s'hi. Es pot pescar als rius Folla, Einunna o Glomma. Les oportunitats per a la caça a la zona també són bones.

## Referències

* ↑ «Població l'1 de gener de 2016. Tot el país, comtats i municipis» (en anglès). Oficina Central d'Estadístiques de Noruega. [Consulta: 11 març 2016].
* ↑ «Navn på steder og personer: Innbyggjarnamn"» (en noruec). Språkrådet.
# Parc de patinatge

Un parc de patinatge (skatepark, en anglès) és un ambient construït amb propòsits recreatius per als qui practiquen monopatí de carrer, patinatge agressiu, corró, monopatí articulat, freestyle scooter i BMX amb la finalitat de practicar, i desenvolupar el seu esport i tècnica. Un parc de patinatge està constituït per diverses estructures destinades a la realització dels trucs, per exemple: migtubs, quarts de tub, baranes, trick boxes i caixes de salts.
A diferència dels esports organitzats, com el bàsquet o el futbol, el monopatí de carrer ha establert normes i els parcs de patinatge no tenen plantilla de disseny estàndard. Cada parc de patinatge està dissenyat específicament per proporcionar reptes per als seus usuaris. Hi ha, no obstant això, tres principals categories de disseny: skatepark-bol, plaça del carrer i els parcs de flux.

## Primers parcs als EUA

El primer parc de patinatge del món, Surf City, a Tucson, va obrir les portes el 3 de setembre de 1965. Tenia rampes de formigó i va ser construït per Arizona Surf City Enterprises, Inc. Un parc que tenia rampes de fusta contraxapada en un lot de mig acre a Kelso, Washington, va obrir l'abril de 1966 i va ser el primer en ser il·luminat denit. El primer parc de Califòrnia, l'Skatepark de Carlsbad, va obrir el 3 de març de 1976. Els Campionats del món de monopatí de carrer s'hi van celebrar el 10 d'abril de 1977. Va funcionar fins al 1979, quan va ser enterrat intacte sota una capa de brutícia durant més de dues dècades, abans de ser destruït el 2005. L'actual Skatepark de Carlsbad es troba en una ubicació diferent.

## Parcs autoconstruïts

Sense permisos ni pressupostos faraònics, grups de patinadors s'han apropiat històricament d'espais en desús per a reprendre la cultura del do it yourself i dissenyar, construir i practicar als seus propis parcs de patinatge als Països Catalans. En són exemples l'Spotter de Badia del Vallès, el Caribú de Mataró, el Portània de Reus, La Bòbila de Badalona, La Kantxa de Vic o el Bowl d'Olot. Al País Valencià, destaquen els elements del parc de Sueca o La Ratonera d'Almassora.

## Referències

* ↑ «Les 7 Millors Pistes de skate de Barcelona». betevé, 21-06-2019. [Consulta: 18 març 2020].
* ↑ Larios, Guille. «(Auto)construint la utopia ‘skater’». Directa, 03-03-2020. [Consulta: 18 març 2020].
# Mactan

L'illa de Mactan es troba davant de les costes de l'illa de Cebú, a la província filipina de Cebú. L'illa està subdividida entre les municipalitats de Córdova i Lapu-Lapu.
Es connecta amb l'illa de Cebu mitjançant dos grans ponts, el pont de Marcelo Ferran i el de Mactan-Mandaue.

## Història

L'illa era un assentament musulmà abans de ser colonitzada per Espanya en el segle xvi.
el 1521 va esdevenir la batalla de Mactan, durant la qual més de 1.500 guerrers musulmans sota el comandament del seu cap Datu Lapu-Lapu, es van enfrontar a 49 expedicionaris cristians comandats per Fernando de Magallanes, que pretenien donar suport al Rajà Humabon de Cebu i sotmetre l'illa a la fe cristiana. Magallanes va resultar mort durant la lluita i un obelisc erigit en el seu honor comparteix avui l'espai del Santuari de Mactan al costat d'una estàtua de Lapu-Lapu.
En 1730, frares Augustinas establir el municipi d'oposar que va ser renombrado com la ciutat de Lapu-Lapu el 1961.

## Economia

A l'illa es troba l'aeroport Mactan-Cebu, el segon més important en tràfic de les Filipines.
A més de l'aeroport, l'illa és coneguda en l'actualitat per les seves fàbriques industrials, que són algunes de les empreses industrials de més èxit a les Filipines. Moltes d'elles estan situades a la zona franca industrial de Mactan (MEPZ), una zona industrial lliure d'impostos que va obrir les portes el 1979 i que inclou més de 35 negocis, la meitat dels quals són de propietat japonesa.
També és important per a l'economia de l'illa la seva producció de mobles, així com de guitarres, ukeleles i altres instruments musicals.

## Turisme

L'illa de Mactan posseeix una col·lecció diversa d'atraccions i centres turístics d'alta qualitat que la converteixen en una de les illes més turístiques de Cebu.
En ser una illa de corall, envoltada en la seva major part d'aigües cristal·lines, Mactan podria en teoria oferir alguns dels millors llocs per a esports aquàtics, com a punts de busseig o la pràctica de la vela, que es puguin trobar a les Filipines, sense això en no disposar de depuradores d'aigües residuals, les aigües estan tèrboles i permanentment contaminades amb aigües fecals, sent un perill d'infecció.
El "Mactan Island Aquarium" és el primer aquari del seu tipus a la regió de les Bisayas i conté més de 30 exposicions que mostren la vida de les espècies aquàtiques de Cebu, des de les serps marines als taurons.

## Vegeu també

* Organització territorial de les Filipines
# Belval (Luxemburg)

Belval és un barri a l'oest d'Esch-sur-Alzette, al sud-oest de Luxemburg. És la zona de les grans fàbriques d'acer que dominen la ciutat. A causa del predomini de la indústria siderúrgica. Belval va patir l'abandonament de la producció de l'acer a Luxemburg, i està passant per un extens programa de regeneració per ajudar a diversificar més la producció d'acer. El pla de reurbanització, amb un cost de 450 milions d'euros, es basa en la creació d'una zona industrial amb un gran centre científic i cultural, incloent la facultat de ciències de la Universitat de Luxemburg. També s'hi troba la Rockhal, la més gran sala de concerts de Luxemburg, que va obrir les portes el 2005.
Belval té el servei de dues estacions de ferrocarril operades per Chemins de Fer Luxembourgeois: Belval-Université i Belval-Rédange.

## Referències

* ↑ «Belval.Projet de conversion». Agora- Beval.lu. Arxivat de l'original el 2015-10-25. [Consulta: 30 octubre 2015].

## Vegeu també

* Barris d'Esch-sur-Alzette