OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Bartomeu de l'Argentera

Sant Bartomeu de l'Argentera és una església amb elements barrocs de l'Argentera (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de paredat reforçada amb carreus als angles. Una nau de tres trams i capelles laterals. Volta poligonal amb creueria. Campanar als peus, en el costat de l'epístola. Espadanya centrada a la façana. Porta allindada. Barroc d'estil popular.

## Història

Edifici de cap el 1750.

## Referències

* 1 2 «Sant Bartomeu de l'Argentera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2018].

## Enllaços externs

* «Sant Bartomeu de l'Argentera». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 9 novembre 2018].
# Casa al carrer de Baix, 12 (Colldejou)

La Casa al Carrer de Baix, 12 és una obra de Colldejou (Baix Camp) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici ubicat al carrer de baix, just al costat d'una plaça. És una construcció de planta baixa i tres pisos, coberta a dues aigües amb teula àrab. Els carreus són grans, irregulars i de pedra. Els de les cantonades són de majors dimensions i ben escairats. La porta és un arc de mig punt adovellat amb el vètrex lleugerament apuntat, lleugerament sobrealçat respecte del nivell del carrer. La façana presenta algunes espitlleres i d'altres obertures més recents.

## Història

No trobem notícies referides a l'edifici, del que només en sabem que se n'hi diu el castell. A la Mola existeixen les ruïnes de les fortificacions que s'hi bastiren amb motiu de les guerres carlines, aprofitant probablement edificacions defensives anteriors. Entre 1586 i 1669, Colldejou prengué part activa als actes de la comuna de Pobles del camp de Tarragona, fortificant-se probablement amb motiu de les incursions dels pirates al segle xvi, moment al qual pertany possiblement l'edifici.

## Referències

* 1 2 «Casa al Carrer de Baix, 12». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2018].

## Enllaços externs

* «Casa al Carrer de Baix, 12». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Torre del Capet

La Torre del Capet és una obra de Pratdip (Baix Camp) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Torre de defensa quadrada feta de maçoneria amb carreus als angles. Conserva alguns merlets i un matacà a la part superior. A sota s'obre l'antic portal que donava accés al poble, d'arc de mig punt.

## Història

"Sobreeixint de l'antic clos, l'escampall de cases feu altres contorns al petit pujol i serpentejà abaltit vers el Pla de la Creu. Hom encara anomena Cases Noves les de la banda de la font i del carrer d'Allà, les quals inicien un aïllament al peu del castell, per la banda de la Nevera. Dins i fora del vell traçat, gairebé tots els edificis s'han renovat i molts rumbegen balcons."

## Referències

* 1 2 «Torre del Capet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 novembre 2018].

## Enllaços externs

* «Torre del Capet». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Sant Antoni de Pals

Sant Antoni de Pals és una església barroca de Pals (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de petites dimensions, de planta rectangular amb volta d'aresta i de teula a dues vessants sobre els paraments laterals.
És una construcció senzilla, amb la façana d'accés orientada a ponent, que presenta porta allindada, amb carreus ben escairats, una fornícula superior d'arc de mig punt i una senzilla rosassa feta amb una pedra de moldre.
El conjunt es completa amb un petit campanar de paret, d'una sola obertura.

## Història

La capella de Sant Antoni és un edifici bastit durant el segle xviii en estil barroc.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Antoni de Pals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 17 gener 2019].
# Castellvell de Gemenells

Castellvell de Gemenells és una obra de Sant Jaume dels Domenys (Baix Penedès) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Restes de fortificació de planta rectangular.
Castell situat prop de la riera de Sant Marc, damunt el tallat d'un esperó del torrent.
De la construcció en resta molt poca cosa, tan sols una sèrie de petits murs i una torre de connotacions cilíndriques. Els materials emprats són carreus irregulars enganxats amb fang.

## Història

Documentat el 1365-1370.
La localització de Giminells o Gemanella és molt controvertida, però sembla que l'opinió encertada és la de Vicenç Carbonell, que situa un pretès castell de giminells en aquesta zona i l'identifica amb les ruïnes descrites.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Castellvell de Gemenells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Castellvell de Gemenells». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Pont de la França (el Vendrell)

Pont de la França és una obra del Vendrell (Baix Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es fet de carreus irregulars (paredat). Consta de tres arcs de mig punt dovellats suportats per murs de blocs de pedra irregulars.
Per damunt dels arcs hi ha una barana de pedra amb cornisa a la part inferior i a la superior.

## Història

Construït per la Diputació el 1888, quan S.M. Alvarez i Fuster era diputat provincial.

## Referències

* 1 2 3 «Pont de la França». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Ca l'Amadeo

Ca l'Amadeo és una obra del Vendrell (Baix Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La casa, decorada amb carreus i motius florals a la paret superior, és composta per dues plantes. La planta baixa presenta una portalada central amb llinda i dues finestres per banda, les dues coses (porta i finestres) són rematades per unes motllures que descriuen línies corbes. La planta principal és composta per una gran balconada de pedra, sostinguda per mènsules, que recorren tota la façana descrivint unes formes còncaves-convexes. Rematant l'estructura es troba una cornisa amb obertures el·líptiques, mènsules decoratives i una barana de pedra, el centre de la qual descriu una gran corba rematada per pinacles en forma de bola.

## Història

La casa pertany a una senyora filla de la vila, però que actualment resideix a Barcelona. L'edifici és habitat tan sols alguns caps de setmana i les vacances.

## Referències

* 1 2 «Casa al carrer de Sant Magí, 62». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Font del poble d'Oix

La Font del poble d'Oix és una font de Montagut i Oix (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una font situada al final de carrer Major d'Oix, pel costat de tramuntana, lloc d'on parteix la pista de muntanya que, passant pel Pairé, mena al coll de Bestrecà. Va ésser realitzada amb carreus ben tallats, utilitzant la pedra del país. A la zona inferior hi ha el doll d'aigua. A la part central hi ha la següent llinda: "AÑO 1893".

## Història

Està coronada per una capelleta amb la imatge de Sant Martí. Aquesta és de guix pintat i va ésser realitzada a un del nombroses tallera d'imatgeria religiosa que existien a la capital garrotxina.

## Referències

* 1 2 «Font del poble d'Oix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Garí de Sion

Garí de Sion (1065, Pont-à-Mousson - 27 d'agost de 1150, Aulps) fou un bisbe de Sion. És considerat com a sant per l'Església Catòlica, la seva festivitat és el 27 d'agost.

## Biografia

Garí nasqué a Pont-à-Mousson el 1065 al si d'una família noble. Prengué l'hàbit a Molesmes, sota la tutela de Sant Robert. Les dades a partir d'aquí són incertes. Hom creu que, entre el 1090 i el 1094, Guérin, juntament amb el seu germà Guides, es retirà a Aulps, al Comtat de Savoia, per fundar-hi un monestir. Quan morí el seu germà, el 1113, Guérin el succeí com a abat del monestir. El 1120 obtingué de part del Papa Calixt II la independència jurisdiccional de Molesmes i unir-se a la de Clairvaux. El 1138 acceptà per part del Papa Innocenci II el càrrec de bisbe de Sion. Com a bisbe donà mostres de gran austeritat en el càrrec de la diòcesi. Morí el 27 d'agost del 1150.

## Veneració

Les relíquies de Guérin foren objecte de veneració gairebé en el mateix moment de la seva mort. Per salvar-lo dels possibles atacs dels antimonàrquics de la Revolució Francesa, el 1794 foren guardades en un lloc segur fins al 1804, quan les seves relíquies foren dipositades a l'església parroquial de Sant Joan d'Aulps. El 1886 les seves restes foren traslladades a la nova església de Plan d'Avau. El 1873 algunes relíquies foren cedides a Jeuxey, als Vosges.
# Restes del Molí d'en Galceran

Les Restes del Molí d'en Galceran és una obra de Sales de Llierca (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Molí que formava part del conjunt de dependències de la gran pairalia de Can Galceran, està situat a pocs quilòmetres de l'església de Santa Cecília, en direcció a la Vall de Riu. És de planta rectangular i teulat a dues aigües, amb els vessants vers les façanes principals. Disposa de baixos, lloc on havien estat instal·lats tots els útils necessaris per a moldre el grà, i pis superior, amb accés directe des de l'interior. El molí d'en Galceran va ser bastit amb pedra petita del país, essent remarcable la manca d'ús de carreus ben tallats. Aquest edifici està situat al costat de la riera de Sadernes, de la qual canalitzava les aigües per tal de moure les seves moles.

## Referències

* ↑ «Restes del Molí d'en Galceran». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 28 febrer 2019].
# Caribbean Club Shield

La Caribbean Club Shield, també anomenada CFU Club Shield o CONCACAF Caribbean Club Shield, és una competició anual per a clubs del Carib organitzada per la Caribbean Football Union (CFU) i la CONCACAF. És la segona competició en importància de la regió per darrere del Campionat de clubs de la CFU, introduïda el 2018.
El campió d'aquesta competició disputa una eliminatòria amb el quart classificat del Campionat de clubs de la CFU per una plaça a la CONCACAF League.
Amb motiu de l'expansió de la CONCACAF Champions League la temporada 2023-24, aquesta competició disputarà la seva darrera edició el 2022.
Resum dels principals campionats de la CONCACAF de clubs:
Continentals :
| Lliga/Copa de Campions (1962-avui) Recopa de la CONCACAF (1991-1998) Copa Gegants de la CONCACAF (2001) |||
| Amèrica del Nord | Amèrica Central | Carib |
| Superlliga Nord-americana (2007-2010) Campeones Cup (2018-avui) Leagues Cup (2019-avui) | Copa Interclubs UNCAF (1971-2007) Lliga de la CONCACAF (2017-2022) Copa Centreamericana (2023-avui) | Campionat de clubs CFU (1997-2022) Caribbean Club Shield (2018-avui) Copa del Carib (2023-avui) |

## Historial

Font:
| Temporada | Seu | Campió | Resultat | Finalista | Tercer | Resultat | Quart |
| 2018 | República Dominicana | Club Franciscain | 2-1 | Inter Moengotapoe | Real Rincon | 3-1 | Nacional |
| 2019 | Curaçao | Robinhood | 1-0 | Club Franciscain | Weymouth Wales i Jong Holland | Weymouth Wales i Jong Holland | Weymouth Wales i Jong Holland |
| 2020 | Curaçao | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 |
| 2021 | Curaçao | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 | Cancel·lada per la pandèmia del COVID-19 |
| 2022 | Puerto Rico | Bayamón FC | 2–1 (prò.) | Inter Moengotapoe | AS Gosier | 2–0 | Jong Holland |
| 2023 | Saint Kitts i Nevis | Robinhood | 5–1 | Golden Lion | Club Sando | 6–1 | Metropolitan |
| 2024 | Curaçao | Arnett Gardens | 1–0 | Grenades | Atlético Pantoja | 1–1 (9–8 p) | Dublanc |

## Referències

* ↑ «Dominican Republic Selected to Host Inaugural CONCACAF Caribbean Club Shield». CONCACAF.
* ↑ «Concacaf Champions League to expand with innovative new format starting 2023/24». CONCACAF Champions League, 04-02-2021. Arxivat de l'original el 18 de febrer 2021. [Consulta: 13 maig 2021].
* ↑ «Caribbean Club Championships». RSSSF. [Consulta: 9 febrer 2019].
* ↑ «Update on Concacaf Caribbean Club Shield and Flow Concacaf Caribbean Club Championship». CONCACAF, 25-08-2020.
* ↑ «Update on 2021 Concacaf Caribbean Club Competitions». concacaf.com, 23-04-2021.
# Machajuyai-kallawaya

El kallawaya o machajuyai-kallawaya és una llengua mixta parlada per un grup d'herbolaris ambulants de Charazani, província de Bautista Saavedra, departament de La Paz. Segons la definició d'Oblitas Poblete (1968:25), es tractaria del mateix quítxua parlat amb altres vocables. Gran part d'aquests vocables tindrien el seu origen en l'antiga llengua puquina.
Des de la promulgació de la Constitució Política el 7 de febrer de 2009 el machajuyai-kallawaya és una de les 36 llengües indígenes oficials de Bolívia.
No és clar si el kallawaya es parla encara (Crevels i Muysken, 2009:15). Segons Muysken (2009:147), les últimes frases registrades daten de 1982 (Gifford & Lancaster s/d). L'autor fa referència als treballs de Bastien (1978: 20), el qual, ja en aquell temps, va observar que pocs herbolaris parlaven la llengua kallawaya, al de Girault (1984:24 [1974]), que comenta que a l'hora d'escriure, el grup dels herbolaris ja s'estava desintegrant, i al de Ranaboldo (1986:126), que afirma: "actualment l'idioma kallawaya és parlat per poques persones, encara que amb algunes diferències dialectals entre la zona de Curva i la de Chajaya, mentre la majoria només coneix algunes paraules i els joves semblen haver perdut definitivament el seu domini".
Des d'una perspectiva purament estructural, el kallawaya es pot classificar com una varietat delquítxua, particularment el quítxua meridional. Des de la perspectiva del lèxic i en part de la fonologia, el kallawaya és una llengua mixta fortament lligada al puquina (Muysken, 2009:150).

## Bibliografia

* Albó, Xavier (1989). Introducción. En: Girault (1989) Kallawaya: el idioma secreto de los Incas: Diccionario, 13-18.
* Bastien, Joseph W. (1978). Mountain of the Condor. Metaphor and Ritual in an Andean Ayllu. St. Paul, Minn.: West Publishing Company.
* Crevels, Mily y Muysken, Pieter (2009). Lenguas de Bolivia: presentación y antecedentes. En: Mily Crevels y Pieter Muysken (eds.) Lenguas de Bolivia, tomo I Ámbito andino, 13-26. La Paz: Plural editores.
* Gifford, Douglas J. y Elizabeth Lancaster (s/f). Tradition and Change among the Grass Roots of Callawaya Indigenous Medicine [Working Paper 18]. Centre for Latin American Lingusitic Studies. University of St. Andrews.
* Girault, Louis (1984). Kallawaya, guérisseurs itinérants des Andes. Recherches sur les pratiques médicinales et magiques [Collection Mémoires 107]. París: Éditions de l'ORSTOM.
* Girault, Louis (1989). Kallawaya: el idioma secreto de los Incas: Diccionario. La Paz: Unicef, Panamerican Health Organisation (OPS) y World Health Organisation (OMS).
* Muysken, Pieter (2009). Kallawaya. En: Mily Crevels y Pieter Muysken (eds.) Lenguas de Bolivia, tomo I Ámbito andino, 147-167. La Paz: Plural editores.
* Oblitas Poblete, Enrique (1968). El idioma secreto de los incas (vocabulario castellano-callahuaya). La Paz: Editorial “Los Amigos del Libro”.
* Ranaboldo, Claudia (1986). Los campesinos herbolarios kallawayas. La Paz: SEMTA.
* Stark, Louisa R. (1972). Machaj-Juyay: secret language of the Callahuayas. Papers in Andean Linguistics 1, 199-218.

## Referències

* ↑ Constitución Política de Bolivia
# Nauni

Nauni, Nani o, fins i tot, Entiun va ser una princesa egípcia de la XXI dinastia. Probablement era filla del gran sacerdot, després el faraó, Pinedjem I i de Tentnabekhenu, de la qual només se'n té notícia pel papir funerari de Nauni.

## Biografia

Nauny en jeroglífic :
Els seus títols, coneguts perquè estaven inscrits a la seva tomba, eren "Filla del Rei del seu cos", "Cantant d'Amun" i "Dona de la Casa". Aquest darrer títol apareix sobre una figura d'Osiris que formava part del seu enterrament.
Es considera a Nauni filla de Pinedjem perquè va ser enterrada a Deir el-Bahari, un lloc d'enterrament habitual de la família reial d'aquest període; aquest emplaçament es troba prop de Bab el-Gasus, lloc d'enterrament habitual de sacerdots. Tant Henuttaui, una altra filla de Pinedjem, com Djedmutesankh, la seva jove, van ser enterrades a prop. A més tant la mòmia com els taüts de Henuttaui presenten similituds amb les de Nauni. La mare de Nauni, Tentnabekhenu, també se l'anomena "Filla del Rei" al llibre dels morts. No és clar si Tentnabekhenu era filla de Herihor o potser d'un rei tanita.

## Mort i enterrament

La mòmia va ser oberta per Winlock i examinada posteriorment per Derry i el mateix Winlock el 1929 o 1930. Nauni era de constitució petita (feia al voltant d'1,45 m) i grassoneta, com dos dels altres fills de Pinedjem, Henuttaui i el gran sacerdot Masaharta. Tenia uns 70 anys quan va morir.
La tomba de tebana TT358, on va ser enterrada, pertanyia originalment a una reina de principis de principis de la XVIII dinastia, Ahmose-Meritamon, la cunyada de Amenofis I. La tomba va ser restaurada l'any 19 del regnat de Pinedjem i va servir per a enterrar-hi a Nauni; segons Winlock, una generació després, perquè els responsables de l'enterrament de Nauni desconeixien el pla original de la tomba.
Els taüts policromats de Nauni van ser dissenyats originalment per a la seva mare. Entre els objectes de la seva tomba, es van trobar 392 uixeptis (en set caixes), un escarabeu, una figura d'Osiris i una còpia del Llibre dels Morts (dins de la figura que estava buida). Aquest llibre dels morts forma part de la col·lecció del Metropolitan de Nova York.

## Referències

* ↑ Dodson i Hilton, 2004, p. 207.
* ↑ Kitchen, 1996, p. 67.
* 1 2 3 4 «Princess Nany» (en anglès). Egyptological Geekery. [Consulta: 10 maig 2020].
* ↑ «Book of the Dead for the Singer of Amun, Nany (ca. 1050 B.C.)» (en anglès). Metropolitan de Nova York. [Consulta: 10 maig 2020].

## Vegeu també

* Llista de mòmies reials egípcies
* La dona a l'Antic Egipte

## Bibliografia

* Kitchen, Kenneth. The Third Intermediate Period in Egypt (1100–650 BC) (en anglès). Warminster: Aris & Phillips Limited, 1996. ISBN 0-85668-298-5.
* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
# Les Basses (la Molsosa)

Les Basses és una masia de la Molsosa (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, de la que es tenen referències de l'any 1553.
Es troba a l'extrem sud del municipi, a una altitud de 680 metres, i s'hi va per la pista que surt del km. 5 de la carretera de Calaf a Vallmanya (41° 45′ 33″ N, 1° 30′ 48″ E﻿ / ﻿41.759125°N,1.513448°E﻿ / 41.759125; 1.513448). Està indicat. S'hi arriba en 1,7 km.

## Descripció

Gran casa de planta rectangular i coberta de dos aiguavessos, feta de pedra i totxo vermell del país.
Actualment, es troba bastant malmesa degut als afegits moderns i les transformacions. Antigament tenia una capella dedicada a Sant Martí, sufragània de l'església de Santa Maria de Boixadors, de la qual no resta res.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* ↑ Antoni Bach i Riu. Consell Comarcal del Solsonès. Masies del Solsonès, abril 1995, p. 102. D.L. L-418/95.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* 1 2 «Les Basses». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juny 2015].
# Cingle de les Casesvelles

El Cingle de les Casesvelles és una muntanya de 878 metres que es troba al municipi de la Llacuna, a la comarca de l'Anoia.

## Referències

* ↑ «cingle de les Casesvelles». Gran Enciclopèdia Catalana. Grup Enciclopèdia. [Consulta: 7 juny 2023].
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Montesquiu (Àger)

El Montesquiu és una muntanya de 948 metres que es troba al municipi d'Àger, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal de Montservó

El Tossal de Montservó és una muntanya de 1.138 metres que es troba al municipi d'Alòs de Balaguer, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal Perdiguer

El Tossal Perdiguer és una muntanya de 969 metres que es troba al municipi d'Alòs de Balaguer, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal Rodó (Algerri)

El Tossal Rodó és una muntanya de 448 metres que es troba al municipi d'Algerri, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal del Riu

El Tossal del Riu és una muntanya de 409 metres que es troba al municipi d'Os de Balaguer, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal del Conill

El Tossal del Conill és una muntanya de 453 metres que es troba al municipi d'Artesa de Segre, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal de Gomiols

El Tossal de Gomiols és una muntanya de 632 metres que es troba al municipi d'Os de Balaguer, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cap de la Creu (Foradada)

El Cap de la Creu és una muntanya de 430 metres que es troba al municipi de Foradada, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Damunt del Senyor

Damunt del Senyor és una serra situada al municipi d'Os de Balaguer, a la comarca de la Noguera, amb una elevació màxima de 616 metres.

## Referències

* ↑ «Damunt del Senyor». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Serrat Alt (la Baronia de Rialb)

El Serrat Alt és una muntanya de 622 metres que es troba al municipi de la Baronia de Rialb, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La Tosa (Algerri)

La Tosa és una muntanya de 558 metres que es troba al municipi d'Algerri, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Roca Roja (Àger)

La Roca Roja és una muntanya de 875 metres que es troba al municipi d'Àger, a la comarca catalana de la Noguera.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya