OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Carrer de Jerusalem (Tortosa)

El carrer de Jerusalem és un carrer del barri de Remolins, a Tortosa (Baix Ebre), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Comunica els carrers de Jaume Tió i del Sol, i hi van a morir el carrer d'en Fortó i la travessia de Jerusalem. Té uns 4 m d'amplada i el seu traçat és bastant regular, comparat amb els de la zona.
La majoria d'habitatges conserven l'estructura de començament del segle XX o de la darreria del segle xix, dissimulada mitjançant l'arrebossat modern de les façanes. Són habitatges unifamiliars no gaire grans, d'uns 4 o 5 m de façana, amb planta i dos o tres pisos (normalment el superior forma golfes). La teulada és a doble vessant, però no presenta en cap cas voladissos remarcables.
Només la casa que fa cantonada amb el carrer d'en Fortó és feta de nova planta modernament.

## Història

La urbanització del carrer data del segle xii. Juntament amb la travessia de Jerusalem formava l'antic call o carrer jueu, eix de tota la banda sud-oest del barri de Remolins. La part posterior de les seves cases devia mirar, al sector oest, a la muralla, enderrocada a final del segle xix. L'extrem sud donava a l'esplanada de Remolins, avui edificada. Els habitatges actuals pertanyen al segle xix i començament del XX, època en què, segons sembla, va ser renovada tota l'edificació del barri. És citat ja com a carrer de Jerusalem l'any 1545.

## La sinagoga del call

A diferència del que és creença popular, sembla que la sinagoga del call de Tortosa no estava ubicada a la casa coneguda avui dia com la Sinagoga, a l'entrada nord del carrer Major de Remolins, vora l'antic portal de Vimpeçol, que donava a la muralla medieval i a l'actual travessia del Mur, sinó en aquest carrer de Jerusalem. S'havia cregut en l'emplaçament al carrer Major perquè, en un document de 1493, es fa referència al fet que el municipi vol vendre la sinagoga (un any abans s'havia decretat l'expulsió dels jueus) per pagar uns deutes, i especifica que l'edifici dona a «la via de la Plaça o Replà, qui és al costat de la dita casa». En un principi es va relacionar aquesta esplanada amb l'antiga plaça de Vimpeçol, però fa estrany que no s'esmenti en cap moment el portal veí ni la muralla.
D'altra banda, en un inventari dels béns reials distribuïts a la ciutat de Tortosa, datat el 1635, s'esmenta una casa «dita vulgarment la juheria o sinagoga dels juheus», situada «al carrer del Pla d'en Pol», nom que s'ha atribuït al carrer de Jerusalem, que comunicava amb el convent de monges de Sant Joan de Jerusalem, d'on li ve el nom. El convent s'havia edificat a partir del 1580 al solar de l'antic convent dels pares trinitaris, que es coneixia com el Pla d'en Pol i podria correspondre ben bé a l'esmentada Plaça o Replà.

## Referències

* 1 2 3 4 «Carrer Jerusalem». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
* 1 2 Curto Homedes, Albert. «La sinagoga del call jueu tortosí». Calls, 3 p. 29-34. Associació d'Estudiosos del Judaisme Català, 1988-1989. [Consulta: 4 setembre 2015].
# Forn de la Creu (Sarroca de Lleida)

El Forn de la Creu és una obra de Sarroca de Lleida (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Forn de calç en un estat de conservació mitjà. Es conserva part de l'estructura, constituïda per paraments amb carreus irregulars, i la boca del forn, que consisteix en una petita obertura rectangular amb llinda.

## Referències

* ↑ «Forn de la Creu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juliol 2021].
# Sant Climent de Cava

Sant Climent de Cava és una església del municipi de Cava (Alt Urgell) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una església d'una sola nau orientada a ponent amb capçalera plana i coberta amb volta de canó que presenta dues llunetes afrontades. Al costat de la porta d'accés hi ha un arc faixó que reforça la volta de canó i que descansa sobre les dues pilastres encastades en els murs laterals de l'església.
A la capçalera hi ha les restes d'un retaule pintat que presenta tres fornícules, la del centre més gran. A la part baixa hi ha dues portes, la del costat nord dona accés a la sagristia i l'altra és falsa. El retaule està emmarcat per dos grans arcs faixons en degradació. Les imatges del retaule van ser cremades en la Guerra Civil. L'interior de l'església ha estat repicat i, per tant, es pot veure el parament intern, que és totalment irregular. La volta està arrebossada. Als peus de la nau hi ha un cor de fusta.
El parament extern -que havia estat arrebossat ara es troba a la vista- és irregular i a les cantonades hi ha grans carreus toscament desbastats més o menys quadrangulars. La coberta és de teula a doble vessant.
La porta d'accés és al centre de la façana oriental, formada per un arc de mig punt adovellat i al damunt té un ull de bou. Els murs laterals estan reforçats per un contrafort cadascun.
El campanar és una torre de planta quadrangular i aspecte robust adossada a la capçalera de l'església. S'hi accedeix des de la sagristia del temple comunicada amb la nau de l'església. La coberta és una teulada a doble vessant. La campana data de 1889.
Es tracta d'una església construïda en l'edat moderna possiblement en substitució de l'antiga medieval. No presenta tret estilístics que defineixin un estil concret.

## Història

La primera referència documental de l'església de Sant Climent de Cava la trobem en una acta testamentària de 1037. Fan referència però, a un temple anterior que es trobava a l'anomenat Camp Gran de Cava, a mig quilòmetre al nord de la població actual. No se sap en quin moment l'església va ser bastida en l'indret actual.
Entre els anys 1312 i 1314 agents de l'arquebisbe de Tarragona visiten les parròquies del bisbat d'Urgell. Entre les quals hi havia l'església parroquial de Cava.
Al llibre de visites del bisbat d'Urgell de 1575 l'església de Cava figura com a sufragània de la parròquia de Sant Martí d'Ansovell. Aquesta mateixa dada es repeteix en la visita que es produeix el 1758. Actualment l'església de Sant Climent de Cava continua depenent de l'església d'Ansovell, la qual és atesa pel rector de Sant Esteve d'Alàs.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 «Sant Climent de Cava». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 gener 2014].
# Manuel Elkin Patarroyo

Manuel Elkin Patarroyo (Ataco, 3 de novembre de 1946 - Bogotà, 9 de gener de 2025) fou un patòleg colombià, nacionalitzat espanyol, conegut mundialment pel desenvolupament d'una vacuna sintètica contra la malària.

## Biografia

Nascut el 3 de novembre de 1946 a la ciutat colombiana de Tolima estudià medicina a la Universitat Nacional de Colòmbia, ampliant estudis a la Universitat Yale i a l'Institut Rockefeller de Nova York
Desenvolupà un vacuna sintètica contra la malària, una malaltia transmesa pel mosquit Anopheles gambiae que afecta a milions de persones del tercer món, i que anomenà SPf66. El 1999 l'OMS, a la qual Patarroyo cedí els drets de la patent, va provar la vacuna a Gàmbia, Tanzània i Tailàndia, amb resultats parcialment efectius.
El 1994 fou guardonat amb el Premi Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica per la importància de la seva aportació científica en la programació, desenvolupament i experimentació d'una vacuna sintètica contra la malària.
Tot i que 1996 aconseguí la nacionalitat espanyola, en l'actualitat segueix treballant al Instituto de Inmunología de Colombia, situat a la ciutat de Bogotà. Actualment se centra en el millorament de la vacuna contra la malària i addicionalment contra la tuberculosi, la lepra i el càncer d'úter.

## Referències

* 1 2 3 «S'ha mort el científic Manuel Elkin Patarroyo, creador del vaccí contra la malaria». [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ Osorio, Camila. «Muere Manuel Elkin Patarroyo, científico colombiano conocido por su investigación en vacunas» (en castellà), 09-01-2025. [Consulta: 9 gener 2025].

## Enllaços externs

* (castellà) Fundació Príncep d'Astúries, Príncep d'Astúries d'Investigació Científica i Tècnica 1994 Arxivat 2010-05-05 a Wayback Machine.
# Carrall

El carrall, tosca, tàrtar dental o càlcul dental és placa dentària mineralitzada.
A diferència de la placa dentària, que s'ha d'eliminar regularment amb una bona higiene bucodental, el tàrtar no es pot pas llevar solament amb un raspall de dents. El descalçament, descarnadura o recessió gingival es tracta per una desincrustació, mitjançant dispositius d'ultrasons i curetes.

## Formació

El tàrtar es forma principalment a la superfície lingual (és a dir, al costat de la llengua) de les incisives baixes. De fet, la saliva de les glàndules sublinguals conté una gran concentració de calci, cosa que facilita la mineralització. També s'observa a la superfície bucal (és a dir al costat de la galta) de la primera molars més alta. Si es diposita més rarament en un altre lloc, pot afectar totes les dents en cas d'higiene bucal deficient.
El tàrtar es forma més o menys ràpidament segons l'individu. El fenomen depèn de diferents factors:
* qualitat del raspallament: es lleva més placa dentària, doncs es pot formar menys tàrtar;
* característiques de la saliva (pH, capacitat d'amortització, quantitat, etc);
* acció d'agents exògens. Així, tabac, radiació o certs fàrmacs indueixen una disminució o una supressió del flux salival i, per tant, un augment del risc de desenvolupament de placa bacteriana i, en conseqüència, del càlcul.
El tàrtar, normalment clar, pot ser acolorit per sang o bé pel consum de productes com el te, el cafè o el tabac i presentar tons més o menys prop del bru fosc. Aquesta mena de coloració es pot observar en càries o càries aturades.

## Localització

El tàrtar es pot dipositar a tota la superfície de les dents. Cal destriar:
* càlcul supragingival: és el que es pot veure a ull nu. Sol tenir una color blanquinosa;
* càlcul subgingival: és el càlcul que es diposita a la rel de la dent, protegit de la geniva, en la zona de la butxaques periodontals. Sovint és molt més fosc. Aquest tàrtar és el més damnós: els bacteris es protegeixen dins de la butxaca i gradualment la flora aeròbica esdevé flora anaeròbia, més patògena. Demés, com que hom no ho veu, no se n'adona.

## Composició

El càlcul dental és més complex que el tàrtar que hi ha a la plomeria, està compost per 75% de substàncies minerals (carbonat càlcic, fosfats de calci i de magnesi, sals de zinc, manganès i coure, etc.) i matèria orgànica (productes de bacteris, elements d'origen sanguini i saliva) i aigua a 15%.

## Profilaxi

La millor manera d'evitar la forma de tàrtar és la bona higiene bucal, amb un raspallament suau, d'almenys dos minuts, dues vegades al dia, i l'ús de fil dentari cada dia, i fer una visita cal dentista un cop a l'any si més no (2 vegades preferentment). També es recomana una desincrustació o tartrectomia regular. No sols s'han de raspallar les dents, sinó també les genives, per exemple amb un raspall de dents amb cerdes més suaus. Es recomana l'ús de fil dentari per a eliminar la placa entre les dents, puix que el càlcul es desenvolupa fàcilment en espais estrets.

## Vegeu també

* Càries
* Streptococcus sanguinis
* Tartrectomia
* Recessió parodontal
# Carrer de Pelai

El carrer de Pelai és un carrer de la ciutat de Barcelona que marca el límit entre els districtes de Ciutat Vella i l'Eixample. Parteix de la plaça de la Universitat i arriba a la plaça de Catalunya. El nom fa referència al rei Pelai d'Astúries.
És un dels principals carrers comercials de la ciutat.
Al número 54 hi ha l'edifici dels magatzems Damians (posteriorment El Siglo, i actualment C&A), fets en col·laboració per Eduard Ferrés, Lluís Homs i Ignasi Mas (1915).
Al carrer hi havia la seu del diari La Vanguardia, actualment convertida en un hotel.

## Referències

* ↑ «Nomenclàtor». Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 9 gener 2016].

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona
# Forns de calç de Sarroca

Els Forns de calç de Sarroca és una obra de Sarroca de Lleida (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt de dos forns de calç de grans dimensions, en un estat de conservació mitjà. Ambdós conserven la seva estructura circular -un d'ells, però, només conserva una part. Els murs exteriors presenten carreus irregulars, mentre que els interiors estan construïts amb maons. Les construccions encara conserven la boca del forn, una obertura d'arc apuntat.

## Referències

* ↑ «Forns de calç de Sarroca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juliol 2021].
# Sant Miquel de Grevalosa

Sant Miquel de Grevalosa és una església del municipi de Castellfollit del Boix (Bages) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Miquel és avui un edifici ruïnós, que ha perdut totalment les cobertes i la part superior dels murs. Malgrat l'estat lamentable de conservació és interessant per la seva antiguitat car es tracta d'una obra preromànica del s.IX format per una sola nau quadrada, coberta inicialment amb bigues i capçalera amb un absis molt allargassat. Aquest edifici va modificar-se i ampliar-se a finals del segle x o començaments del s.XI, amb l'aprofitament de forces elements (arcs de ferradura per ex.) amb la construcció d'una església de tes naus, amb dues capelles incorporades, amb la porta a migdia, etc.

## Història

L'església de Sant Miquel es trobava dins el terme casteller de Grevalosa i malgrat no passa mai de capella rural depenia del monestir de la Portella pel fet que estava vinculada al priorat de Sant Pere del Mont, també dins els límits castellers de Grevalosa. L'església apareix documentada al s.X, al s. XII i al XIII, ja únicament " el pla de Sant Miquel ", cosa que sembla indicar que es deuria abandonar el culte i, per tant, ensorrar-se l'edifici.
El monestir de la Portella en va tenir la propietat fins a l'any 1685, en què el priorat de Sant Pere de Mont va passa a dependre de la veïna església de Santa Cecília de Grevalosa.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Miquel de Grevalosa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2015].
# Casa Fèlix Jaume del Carrer Nou

Casa Fèlix Jaume és un habitatge del municipi de Figueres (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici proper a la plaça Ernest Vila, al centre històric de la ciutat. És un edifici de planta baixa i dos pisos ocupant una illa i, per tant, amb tres façanes. A la planta baixa, al carrer Nou, trobem dos portals i tres locals comercials, al carrer St. Llàtzer set finestres amb reixa. En el primer pis, al carrer Nou, s'alternen tres balcons i dues finestres, totes les obertures compten amb guardapols amb motiu ornamental que es repeteix al conjunt de les obertures de l'edifici. Al carrer St. Llàtzer, al primer pis, s'alternen cinc balcons i tres finestres. Aquesta ordenació es repeteix al segon pis. La cantonada ha estat reforçada per un cos de tribunes sobresortints de planta pentagonal, amb columnes estriades d'ordre jònic. Per la part posterior l'edifici únicament té dues plantes però segueixen la mateixa ordenació que la resta de façanes. Culminant l'edifici, fris amb forats de ventilació, cornisa i balaustrada amb cos ornamental a la cantonada. Coberta per terrassa.

## Referències

* ↑ «Casa Fèlix Jaume». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Sant Domingo de Valldemóra

Sant Domingo de Valldemóra és una ermita de Seròs (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Ermita abandonada de petites dimensions, de planta rectangular i amb un entaulament a dues aigües, que actualment està ensorrat. No presenta cap mena de finestra; l’única obertura de la construcció és la que permet l'accés, d'estructura rectangular, amb brancals i una llinda en la qual apareix la data “1687” gravada sobre la pedra. Els paraments són fets a base d'opus incertum, i per remarcar els punts d'unió dels diferents murs s'utilitzen carreus rectangulars.
L'interior de l'ermita es troba en estat ruïnós, amb presència de vegetació. Les parets interiors no presenten cap mena de decoració, i com que la teulada està ensorrada, queden a la vista els nervis (de maó pla) i la clau de volta que originalment formarien una volta de creueria.

## Referències

* 1 2 «Sant Domingo de Valldemóra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juliol 2021].
# Suspensori

El suspensori és un tipus de calçotet dissenyat a per protegir els genitals masculins durant activitats vigoroses o esportives. El suspensori típic consisteix en una banda elastizada a la cintura amb una bossa de suport on posar els genitals i dues tires, que, partint de la base de la bossa, van l'una cap al costat esquerre i l'altra al dret. En algunes variants del suspensori, la bossa pot tenir un lloc on posar una coquilla per a protegir els testicles o el penis.
El seu nom en anglès és jockstrap (en referència al seu origen esportiu i a les tires laterals que el caracteritzen). L'origen d'aquesta peça es troba en la indumentària esportiva; la seva funció principal és de mantenir els genitals per a afavorir la comoditat en el moviment en alguns esports.

## Tipus de suspensori
### De banda ampla amb conquilla

Especialment usats per jugadors de beisbol i rugbi, a més en la major part dels esports que impliquen un cop als testicles.

### De banda ampla sense conquilla

És l'usat més comunament en gimnàs i diàriament. Principalment per lluitadors, jugadors de futbol americà, ciclistes i en les arts marcials.
També és d'utilitat per a dissimular l'erecció indiscreta de l'home.

## Ús del suspensori

El seu ús és recomanat per a qualsevol activitat física vigorosa en què corri risc l'aparell genital masculí, com una torçada o un cop. En beneficien els esportistes (beisbol, futbol americà, arts marcials, ciclisme i rugbi) i els qui fan activitats que demanen esforç, com ara obrers de la construcció, policies i llenyataires.
També té un ús medicinal, en aquells homes amb hidrocele, varicocele, hematocele, o espermatocele. A causa de la seva comoditat i lleugeresa, alguns homes també l'usen per confort.
Com que l'escrot està separat de la cuixa, fer servir suspensori evita el frec de l'escrot i redueix l'impacte testicular. Els suspensoris conserven menys humitat que la roba de cotó i, per tant, són més frescos i menys propensos a conrear fongs en les regions humides i calentes de l'òrgan reproductor masculí.
En l'actualitat, el suspensori és una peça amb menor demanda que altres com el tanga, però que comença a guanyar mercat entre les peces de llenceria masculina d'ús comú.

## Referències

* ↑ suspensori a Optimot

## Vegeu també

* conquilla
# Santa Maria del Bon Viatge

Santa Maria del Bon Viatge és una ermita de Sant Joan Despí (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada a la plaça de l'Ermita davant mateix de l'església de Sant Joan Baptista.

## Descripció

És un edifici religiós de planta rectangular i coberta amb embigat sobre arc diafragmàtic.
Es trobava envoltada, d'una banda, per carrer; pel darrere, per una agrupació de cases velles adossades a la capella; i d'un jardí tancat a l'altra banda. Ara (2014) es troba exempta a la plaça de l'Ermita.
Està recolzada en contraforts, presenta obertures circulars i està rematada per un campanar d'espadanya.

## Història

Els vianants que passaven per Sant Joan Despí s'hi aturaven per demanar a la Verge un bon viatge. L'ermita fou malmesa per les guerres i successives inundacions i en anar aixecant el nivell del vial s'ha anat enfonsant el nivell del sòl de la capella respecte al carrer i, per tant, s'han hagut d'instal·lar uns esglaons a fi d'accedir-hi sense dificultat. Segons documentació de l'arxiu diocesà, en aquesta capella s'hi venerava la Verge des del 1262.
Va fer també d'allotjament i, avui dia, resta tancada tot l'any i només s'obre per Nadal per allotjar-hi l'exposició de pessebres.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Santa Maria del Bon Viatge». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# 8a Brigada Mixta (Exèrcit Popular de la República)

La 8a Brigada Mixta va ser una unitat de l'Exèrcit Popular de la República creada durant la Guerra Civil Espanyola. Situada al front de Madrid, no va tenir un paper rellevant al llarg de la contesa. La brigada va estar composta per carrabiners.

## Historial

La unitat, originalment denominada Brigada «M», va ser creada al front de Madrid el 27 de març de 1937, sobre la base dels batallons 4t, 15è i 16è del Cos de Carrabiners. El comandament inicial va recaure en el tinent coronel de carrabiners Enrique del Castillo Bravo. Un mes després la brigada va rebre la seva numeració definitiva. Seria agregada a la 18a Divisió del III Cos d'Exèrcit, divisió a la qual va romandre agregada durant tota la guerra.
Al març de 1939, durant el cop de Casado, la 8a BM es va posicionar a favor de les forces «casadistes» i arribaria a realitzar funcions de vigilància al sud de Madrid. La unitat es va autodissoldre el 27 de març de 1939, al final de la contesa.

## Comandaments
### Comandants

* Tinent coronel de carrabiners Enrique del Castillo Bravo;
* Comandant de carrabiners Emeterio Jarillo Orgaz;
* Comandant de carrabiners José Casted Sena;

### Comissaris

* Demetrio Martín Martínez;

### Caps d'Estat Major

* major Ruiz del Toro;
* capità de milícies Juan Borrás Garcerán;

## Referències

* ↑ Engel, 1999, p. 15.
* ↑ Engel, 1999, p. 207.
* ↑ Bahamonde Magre i Cervera Gil, 1999, p. 378.

## Bibliografia

* Bahamonde Magro, Ángel. Así terminó la Guerra de España. Madrid: Marcial Pons, 1999. ISBN 84-95379-00-7.
* Engel, Carlos. Historia de las brigadas mixtas del Ejército Popular de la República. Almena Ediciones, 1999.
# Ellenville

Ellenville és un poble o village dels Estats Units al municipi de Wawarsing, a l'estat de Nova York. Segons el cens del 2000 tenia 4.130 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Ellenville tenia 4.130 habitants, 1.540 habitatges, i 1.033 famílies. La densitat de població era de 183,1 habitants/km².
Dels 1.540 habitatges en un 36,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 39,2% hi vivien parelles casades, en un 21,7% dones solteres, i en un 32,9% no eren unitats familiars. En el 26,2% dels habitatges hi vivien persones soles el 12,1% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,65 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,16.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 28,9% tenia menys de 18 anys, un 9,7% entre 18 i 24, un 27,5% entre 25 i 44, un 21,6% de 45 a 60 i un 12,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 34 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 27.474 $ i la renda mediana per família de 40.942 $. Els homes tenien una renda mediana de 30.732 $ mentre que les dones 21.250 $. La renda per capita de la població era de 15.272 $. Entorn del 20,8% de les famílies i el 23,4% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Ellenville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Ellenville». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.