OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Fir Domnann

Els Fir Domnann són un poble de la història legendaria d'Irlanda, lligat als Fir Bolg.
El seu nom Fir Domnann és basat en l'arrel cèltica dumno-, que vol dir ‘profund' i ‘el món'. El sufix -on- sovint es troba en noms de divinitats gàl·liques i britàniques. El nom tribal dumnonii, trobat a Britànnia, significaria per tant ‘poble del déu del món'. L'irlandès antic fir vol dir ‘homes' i, per tant, Fir Domnann tindria el mateix significat que el nom tribal britànic, cosa que porta a la conjectura que aquestes tribus tenien un origen comú. Per exemple el model històric d'O'Rahilly proposa que els Domnann eren uns poble pre-goidèlic P-Celtic qui, amb els Galeóin, invadiren el sud-est de la costa d'Irlanda des de Britànnia. La teoria d'O'Rahilly dels P-Celtic precedents als goidelics a Irlanda no war àmpliament acceptada pels experts d'avui, però la idea d'una connexió entre les tribus britàniques i irlandeses del mateix nom encara es manté.
En la literatura irlandesa antiga els Fir Domnann es trobaven a Cóice Laigean (Leinster). Un poema datat del segle VII acredita el seu governant Mess-Telmann amb el reialme de la província i amb l'exercisi del poder des del lloc reial de Leinster a Dún Áilinne. El topònim Inber Domnann, ara a l'entrada de la badia de Malahide al nord del comtat de Dublín a la costa est d'Irlanda preserva el nom tribal. No obstant això, l'àrea amb una major associació de topònim amb els Fir Domnann es troba al nord-oest de Mayo: la Iorrais Domnann, de la qual l'actual baronia d'Iorras pren el seu nom, i els propers Mag Domnann i Dún Domnann.

## Referències

* 1 2 3 Koch, John .T.. Celtic Culture: a historical encyclopedia, 2006, p. 75. ISBN 9781851094400.
* ↑ O'Rahilly, Thomas Francis. Early Irish History and Mythology. Dublin Institute for Advanced Studies, 1946. ISBN 978-0901282293.
# Fu Sheng

Fu Sheng (苻生) (335–357), originalment anomenat Pu Sheng (蒲生), nom de cortesia Changsheng (長生), formalment Príncep Li de Yue (越厲王), va ser un emperador de l'estat xinès/di de Qin anteriors. Va ser el fill de l'emperador fundador Fu Jiàn, i va ser un governant cruel, arbitrari, i cruel, i després de governar només durant dos anys va ser enderrocat pel seu cosí Fu Jiān (amb un to diferent en el nom al del seu pare) amb un colp d'estat i un ajusticiament i, per tant, no va ser reconegut pòstumament com a emperador durant el temps restant del govern de Qin anteriors.

## Referències

* ↑ Pirazzoli-t'Serstevens, Michèle.. Les dynasties Qin et Han : histoire générale de la Chine (221 av. J.-C.-220 apr. J.-C.). París: Les Belles lettres, 2017, ©2017. ISBN 978-2-251-44638-7.
Rei Li de Qin (anteriors)Casa de Fu Nascut: 335 Mort: 357 :
| Títols de regnat |||
| Precedit per: Fu Jiàn | Emperador de Qin anteriors 355–357 | Succeït per: Fu Jiān |
| Títols en pretensió |||
| Precedit per: Fu Jiàn | — TITULAR — Emperador de la Xina 355–357 Raó pel fracàs succeint: Setze Regnes | Succeït per: Fu Jiān |
# Gaetano Crivelli

Gaetano Domenico Crivelli (Brescia, 20 d'octubre de 1768 – idem. 16 de juliol de 1836), fou un tenor italià.
Era quasi un infant, que començà cantar en teatres de segon orde, i quan només contava dinou anys, la seva bella veu i seu nítid fraseig causaven l'admiració del públic. El 1795 cantà per primera vegada al Teatro San Carlo de Nàpols. Hi va romandre durant molts anys, i més tard restà a Roma, a Venècia i a Milà, despertant gran entusiasme arreu, fins que el 1811, es traslladà a París, en el qual teatre de l'Òpera hi va romandre cinc anys.
No tingué el talent de retirar-se oportunament, i en els últims anys de la seva carrera donà el trist espectacle de tots els artistes que, trobant-se en la decadència, continuen presentant-se davant el públic. Era pare del compositor Domenico (1794-1856) i, per tant, membre de la (nissaga de músics) Crivelli.

## Referències

* 1 2 Enciclopedia universal ilustrada europeo-americana. 16, Cre-Charg.. reedició de 1913). Espasa-Calpe, 1976, p. 411. ISBN 84-239-4516-2.
# Giuniano Maio

Giuniano Maio (Iunianus Maius) (Nàpols, vers 1430 - ?, 1493) fou un humanista, filòleg i gramàtic italià.

## Biografia

Deixeble de Lorenzo Valla, Tortellio i Giovanni Pontano i, per tant, emmarcat en la nova aproximació humanística a la gramàtica clàssica.
Desenvolupà la seva activitat, principalment, en la cort napolitana d'Alfons el Magnànim i Ferran I de Nàpols. Se'l considera la figura més rellevant de les que exerciren la docència a l'Studium universitari de Nàpols, des de la seva reobertura el 1465 fins al 1488.
El seu De priscorum proprietate verborum ("Les propietats dels mots antics"), imprès en una data tan primerenca com el 1475, constitueix un vocabulari de gran importància lexicogràfica i el diccionari llatí més antic imprès a Itàlia.

## Obres

* De priscorum proprietate verborum
* De maiestate

## Notes

* ↑ Referència: Guido M. Cappelli, El humanismo italiano, Alianza Editorial, Madrid 2007, pàgs. 218-219. ISBN 9788420648804 .
* ↑ Vegeu: Maius, Junianus, De priscorum proprietate verborum; Venetiis, Johannes Rubeus, 23 febrer 1490.Disponible en línia a la Biblioteca Virtual de Andalucía
* ↑ Un exemplar d'aquest tractat (Vocabulari) consta que el tenia l'humanista català Pere Miquel Carbonell a la seva biblioteca
# Gland del penis

El gland del penis (o, simplement, gland) és l'estructura bulbosa sensible al final distal del penis. El gland del penis és anatòmicament homòleg al gland del clítoris femení. Quan el penis és flàccid queda cobert totalment o parcialment pel prepuci, excepte en els homes que han estat plenament circumcidats. El prepuci serveix per a protegir aquesta estructura coberta d'una membrana mucosa delicada.

## Anatomia

El gland és, generalment, un poc més gruixut que la resta del penis i té una textura llisa. El seu color pot variar segons el color de la pell de l'individu. A les persones de pell blanca sol ser rosat o rogenc, mentre que a les persones de pell fosca sol tenir un to violaci. La superfície del gland és ple d'innombrables terminacions nervioses. Per això, el gland és extremadament sensitiu al tacte, particularment al voltant de la seva vora i, per tant, és una font de plaer sexual per a l'home.
Des de molt abans, i durant el moment del naixement, el gland és cobert per un replec de pell mòbil, anomenat prepuci, el qual es retreu per a deixar el gland descobert quan el penis és erecte. El prepuci pot ser eliminat mitjançant la circumcisió per motius mèdics o religiosos. A la part inferior del membre, el gland es trobat lligat al prepuci per un plec de teixit anomenat fre del prepuci.
El gland l'atravessa l'uretra i conté la desembocadura o obertura externa d'aquesta, el meat urinari, l'orifici per on s'expulsa l'orina, o el semen a l'ejaculació.
La corona del gland és el relleu o la vora, en forma de barret, situat a la base del gland i, normalment, té un color més fort que la resta de l'òrgan. La presència de petites protuberàncies a la corona del gland, anomenades pàpules perlades, es considera completament normal. La mida i quantitat de les pàpules són dispars. En molts casos són quasi imperceptibles mentre que en d'altres poden ser notòries i nombroses, molestes estèticament parlant. Les pàpules perlades poden ser confoses amb les conegudes com a verrugues produïdes pel VPH, aleshores es recomana consultar a un especialista per a rebre un diagnòstic adient, si se sospita d'una infecció.

## Higiene

S'ha de retreure el prepuci del gland regularment per a netejar l'esmegma que es pot formar sobre aquest i el solc balanoprepucial.

## Cultura

Comunament se'l coneix, també, com a cap del penis, així com en l'argot s'usen paraules com capoll o fava.

## Referències

* ↑ «Tot el que voleu saber sobre el penis del gland». ncmhcso. [Consulta: 1r novembre 2021].
* 1 2 3 4 Latarjet, Michel; Ruiz Liard, Alfredo. «123». A: Anatomía Humana. 2. 4a. Buenos Aires: Médica Panamericana, 2008, p. 1590-1591. ISBN 978-950-06-1369-9.
* 1 2 Wein, Alan; ... et al. «13». A: Campbell-Walsh Urología. 1. 9a. Buenos Aires: Médica Panamericana, 2008, p. 431-432. ISBN 978-950-06-8267-1.

## Vegeu també

* Balanitis
* Circumcisió
* Fimosi
* Infeccions de transmissió sexual
* Fre del prepuci
# Gravetat API

La gravetat API, de les seues sigles en anglès American Petroleum Institute, és una mesura de densitat que descriu com de pesant o lleuger és el petroli comparant-lo amb l'aigua. Si els graus API són majors a 10, és més lleuger que l'aigua i, per tant, suraria en aquesta. La gravetat API és també usada per a comparar densitats de fraccions extretes del petroli. Per exemple, si una fracció de petroli flota en una altra, significa que és més lleugera i, per tant, la seua gravetat API és major. Matemàticament la gravetat API no té unitats (vegeu la fórmula baix). No obstant això sempre al nombre se li col·loca la denominació grau API. La gravetat API és amidada amb un instrument denominat hidròmetre. Existeixen una gran varietat d'aquests instruments.

## Fórmula de la gravetat API

La fórmula usada per a obtenir la gravetat API és la següent:
    Gravetat API = (141,5/GE a 60 °F) - 131,5
La fórmula usada per a obtenir la gravetat específica del líquid derivada dels graus API és la següent:
    GE a 60 °F = 141,5/(Gravetat API + 131,5)
60 °F (o 15 5/9 °C) és usat com el valor estàndard per al mesurament i reportes de mesuraments.
Per tant, un cru pesant amb una gravetat específica d'1 (aquesta és la densitat de l'aigua pura a 60 °F) tindrà la següent gravetat API:
    (141,5/1,0) - 131,5 = 10,0 graus API.

## Classificació dels graus

Generalment parlant, un major valor de gravetat API en un producte de refineria representa que aquest té un major valor comercial. Açò bàsicament a causa de la facilitat (operacional i econòmica) de produir destil·lats valuosos com gasolina, jet fuel i gasoli amb alimentacions de crus lleugers i als alts rendiments d'aquests. Aquesta regla és vàlida fins als 45 graus API, més enllà d'aquest valor les cadenes moleculars són tan curtes que fan que els productes tinguen menor valor comercial.
El Petroli és classificat en lleuger, mitjà, pesant i extrapesant, d'acord amb el seu mesurament de gravetat API.
Cru lleuger és definit com el que té gravetats API majors a 31,1 °API
Cru mitjà és aquell que té gravetats API entre 22,3 y 31,1 °API.
Cru pesant és definit com aquell que té gravetats API entre 10 i 22,3 °API.
Crus extrapesants són aquells que tenen gravetats API menors a 10 ° API.

## Enllaços externs

* Taula de relació i conversió entre graus API, gravetat específica (castellà)
* Convertidor de Gravetat API, Gravetat Específica, Quilos per Litre i Lliures per Galó (castellà)
* Mètode de prova estàndard per a la gravetat API del petroli i productes derivats (anglès)

## Vegeu també

* Gravetat específica
# Jutjat (Santa Coloma de Cervelló)

El Jutjat, també conegut com la Casa del Secretari, és un edifici de la Colònia Güell, al municipi de Santa Coloma de Cervelló (Baix Llobregat), inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de dues plantes, a la cantonada dels carrers Aranyó i Claudi Güell, amb cantonada en xamfrà, on té l'entrada principal. L'edifici és simètric i de proporcions externes, amb tres finestres idèntiques a cadascuna de les façanes al primer pis, i tres finestres al carrer Claudi Güell i dues finestres, i una porta al carrer Aranyó. La porta però, no trenca la simetria del primer pis, car conserva la mateixa alçada i respecta l'arc de mig punt i les dues columnetes flanquejant l'entrada. Al capdamunt, i sobre cadascuna de les finestres del pis superior, hi ha tres ulls de bou cecs.
El xamfrà constitueix l'entrada principal, amb una porta amb arc de mig punt, com la resta d'obertures, i com ella amb una petita columna a cada costat. La planta noble, obre un balcó de maó amb estucs, cobert a manera de galeria d'arquets amb columnetes amb un clar aire neomedieval. Tot l'edifici està estucat imitant carreus i coronat per una ampla franja amb els emblemes de la Diputació, igual que el balcó.

## Referències

* 1 2 «Jutjat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 febrer 2016].
Viccionari
# Herneith

Herneith (Hr Nj.t, "El rostre de Neith") va ser una possible reina egípcia de la I dinastia. El nom Herneith significa.
Herneith en jeroglífic :
A la possible tomba de Herneith a Saqqara el seu nom va aparèixer gravat en un gerro, mentre que a Abidós el seu nom es troba escrit juntament amb el nom de Djer; la interpretació dels seus noms escrits junts continua sent controvertida i ni tan sols és segur que Herneith es refereixi a una dona i, per tant, a una reina.
No se sap qui eren els pares d'Herneith. Es creu que va ser una reina consort de Djer, però no hi ha proves concloents. Tyldesley proposa que Herneith fos mare de Den, tot i que es generalment es creu que la seva mare va ser Merneith.
Grajetzki esmenta que tot i que Herneith és coneguda per la seva tomba a Saqqara i el seu nom es troba juntament amb signes que poden referir-se al seu paper de reina, interpretar amb confiança aquesta informació ha resultat difícil per a l'egiptologia. Si les interpretacions són correctes, Herneith podria haver tingut els títols de "La primera" i "Consort dels dos senyors".
Es creu que una gran tomba a Saqqara (tomba S3507) pertany a Herneith. Les inscripcions dels gerros trobats a la tomba mencionen el rei Djer, el rei Den i el rei Qa'a. La tomba és una mastaba de fang. No obstant això, dins de l'estructura s'hi va trobar un túmul en forma de piràmide, cobert amb maó. Aquesta combinació de mastaba i túmul funerari representa una combinació de l'arquitectura funerària del nord (mastaba) i la del sud (túmul).

## Referències

* 1 2 3 Tyldesley, 2006.
* ↑ Emery, 1958, p. 94.
* ↑ Dodson i Hilton, 2004.
* ↑ Grajetski, 2005, p. 2.

## Vegeu també

* La dona a l'Antic Egipte.

## Bibliografia

* Dodson, Aidan; Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-05128-3.
* Emery, W. B.. Excavations at Saqqara Great Tombs of the First Dynasty III (en anglès). Londres: Egypt Exploration Society, 1958.
* Grajetski, Wolfram. Ancient Egyptian Queens: a hieroglyphic dictionary (en anglès). Londres: Golden House Publications, 2005. ISBN 0954721896.
* Tyldesley, Joyce. Chronicle of the Queens of Egypt (en anglès). Thames & Hudson, 2006. ISBN 0-500-05145-3.
# Il disertore (pel·lícula de 1983)

Il disertore és una pel·lícula italiana de guerra dramàtica de 1983 dirigida per Giuliana Berlinguer. Està basat en la novel·la homònima de Giuseppe Dessì. Es va presentar a la competició al 40a edició del Festival Internacional de Cinema de Venècia .

## Argument

Uns anys després de la fi de la Primera Guerra Mundial, en un poble del sud de Sardenya anomenat Cuadu (Villacidro). Mariangela Eca, una senyora pobra i desheretada que havia perdut els seus dos fills, Saverio i Giovanni, durant la guerra, aporta tots els seus estalvis a la recaptació de fons per al memorial de guerra i, per tant, més que els propietaris més rics del poble. Ella, que sempre s'havia mantingut allunyada de les celebracions de la victòria, es retira en el seu silenci solitari. Ningú ho sap, excepte el capellà Coi en confessió, però el seu fill Saverio era un desertor, es va escapar del front i va tornar al poble per amagar-se i morir al bosc de Baddimanna. Mariangela Eca s'esforça per mantenir per a ella aquesta veritat que es contradiu per sempre amb el nom de Saverio inscrit al monument al costat dels altres morts de Cuadu.

## Repartiment

* Irene Papas com a Mariangela
* Cristina Maccioni com a Pietrina
* Omero Antonutti com a Don Coi
* Enrico Pau com a mossèn Pau
* Antonio Cipriato com a Roberto Manca
* Salvatore Mossa com Francesco Isalle
* Mattia Sbragia com Saverio
* Isella Orchis com a Lica
* Adolfo Lastetti com a Urbano Costai
* Franco Noè com a Dante Taverna
* Piero Nuti com Alessandro Comina

## Referències

* ↑ Roberto Chiti. Dizionario del cinema italiano: I film. Gremese, 2000. ISBN 8877424230.
* ↑ VV.AA.. Variety Film Reviews, Volume 18. Bowker, 1985, May 1989. ISBN 9780835227988.
* ↑ «Venezia: e il festival va». La Stampa, 31-08-1983, p. 15.
* ↑ «Il disertore». archiviodelcinemaitaliano.it.

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Diotim d'Adramítion

Diotim (en grec antic: Διότιμος, llatí: Diotīmus) va ser un gramàtic de l'antiga Grècia natural d'Adramítion (Mísia).
És conegut solament per una referència de Macrobi i Estèfan de Bizanci a un poema d'Arat en el qual el plany per haver hagut d'exercir la seva professió Gàrgara, a la Tròada, per ser un territori molt dur. Es dedueix que eren contemporanis, cosa que el situaria en el segle iii aC.
Smith pensa que aquest Diotim és el mateix que Estèfan de Bizanci esmenta com a autor d'una obra voluminosa d'escrits variats (παντοδαπὰ ἀναγνώσματα). En canvi, Kroll pensa que no hi ha motius per assignar aquesta obra a cap Diotim en específic, i Reitzenstein s'aventura a identificar Diotim d'Adramítion amb l'autor de diversos epigrames de l'Antologia grega i amb l'autor d'un poema èpic sobre Hèracles.

## Referències

* 1 2 1.Diotimus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1054
* ↑ «Diotimos 22». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ «Diotimos 18». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Andreu Sevilla

Andreu Sevilla, nom de ploma de Joan Andreu Sevilla Collado (Casas de Benítez, 1963), és un professor i escriptor d'Alcàsser en català.
Es llicenciat en filologia a la Universitat de València i ha publicat narrativa i poesia. El 2010 va autoeditar la novel·la La penombra de la coloma que l'any següent va ser guardonada amb el Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians. Van seguir la novel·la Camins de dulcarama el 2012 i el recull de contes Abans de callar totes dues obres publicades en la forma d'autoedició. L'any 2022 va rebre el Premi Lletraferit per la seva tercera novel·la Els inútils

## Obres

* 2010 La penombra de la coloma
* 2012 Camins de dulcamara
* 2015 Abans de callar
* 2018 El río (poemas)
* 2022 Els inútils
* 2022 Los días oscuros (poemas)
* 2024 Cadires buides (poemes)

## Premis i distincions

* 2011 Premi de la Crítica dels Escriptors Valencians per La penombra de la coloma
* 2022 Premi Lletraferit per Els inútils

## Referències

* 1 2 Sevilla, Clari «A la recerca del manuscrit del Tirant lo Blanch». Tirant (Butlletí informatiu i bibliogràfic de literatura de cavalleries), 14, 2011, pàg. 1-2. ISSN: 1579-7422 [Consulta: 8 juliol 2022].
* 1 2 3 «Purificació Mascarell i Andreu Sevilla, guanyadors ex aequo del Premi Lletraferit de Novel·la 2022». La Veu, 08-07-2022 [Consulta: 8 juliol 2022]. Arxivat 8 de juliol 2022 a Wayback Machine.
* 1 2 Aliaga, Xavier «Camins de literatura, per Xavier Aliaga». La Veu, 05-01-2013 [Consulta: 8 juliol 2022].
* ↑ Alonso, Manel «‘ABANS DE CALLAR’». Diari Gran, 21-08-2015 [Consulta: 8 juliol 2022]. Arxivat 8 de juliol 2022 a Wayback Machine.
# Joan Corbera

Joan Corbera fou un eclesiàstic i escultor valencià. No se sap on va nàixer, però probablement era de la ciutat de València, on visqué entre els segles XV i XVI. Fou un mestre picapedrer del gòtic tardà. El 1506, a la mort de Pere Comte, fou triat mestre picapedrer de la ciutat de València i, per tant, director de les obres del Consolat de Mar de la Llotja de València. Treballà en el Palau de la Generalitat Valenciana al costat de Pere Comte des de 1494. Joan Corbera és l'autor dels dos primers pisos d'aquest palau, que acabà el 1510, junt amb Joan Mançano. S'encarregà de dirigir la construcció del retaule de la Catedral de València entre 1506 i 1507.

## Referències

* Gran Enciclopedia de la Comunidad Valenciana (2005): Volum V, veu: "Corbera, Joan". Editorial Prensa Ibérica.
# Karl Carstens

Karl Carstens (Bremen, Alemanya 1914 - Meckenheim 1992) fou un polític alemany que va esdevenir el cinquè president de la República Federal Alemanya entre els anys 1979 i 1984.

## Biografia

Va néixer el 14 de desembre de 1914 a la ciutat de Bremen, població situada a l'estat alemany de Baixa Saxònia. Va estudiar Dret i Ciències Polítiques en les universitats de Frankfurt del Main, Dijon, Múnic, Königsberg i Hamburg, on es graduà l'any 1936. L'any 1949 va finalitzar un màster de Dret a l'Escola de Lleis de la Universitat Yale.
Morí el 30 de maig de 1992 a la seva residència de Meckenheim, població situada a l'estat de Rin del Nord-Westfàlia.

## Activitat política

Carstens es va unir a les SA, organització paramilitar nazi, l'any 1933, i fou membre del Partit Nacional Socialista dels Treballadors Alemanys des de 1940 fins al 1945. L'any 1955 es va afiliar a la Unió Demòcrata Cristiana (CDU).
El 1960 assolí el càrrec de secretari d'Estat en el Ministeri d'Afers exteriors. Durant el govern de la gran coalició, produïda sota el govern del canceller d'Alemanya Kurt Georg Kiesinger (1966-1969), va ser secretari d'Estat del Ministeri de Defensa i, des de 1968 director de la Cancelleria.
Fou escollit membre del Bundestag l'any 1972, acta de diputat que mantingué fins al 1979. Des de 1973 fins a 1976 fou portaveu del grup parlamentari de la coalició CDU/CSU. En aquest període es va mostrar molt crític amb el que va denominar "tendències excessivament esquerranes existents en la societat alemanya", estenent les seves crítiques al govern del Partit Socialdemòcrata d'Alemanya (SPD) encapçalats per Willy Brandt i Helmut Schmidt, al que considerava "excessivament feble enfront dels grups d'extrema esquerra" i va acusar l'escriptor Heinrich Böll de donar suport la banda Baader-Meinhof.
El 1976, després de les eleccions que van convertir a la coalició CDU/CSU en el partit més votat, Carstens fou elegit president del Bundestag.
El 23 de maig de 1979, l'Assemblea federal va elegir Carstens com a cinquè president de la República Federal Alemanya.
L'any 1983 el canceller Helmut Kohl se someté a una qüestió de confiança que sabia perduda amb l'objectiu d'obtenir una majoria més àmplia en unes noves eleccions generals. Aquesta actuació, molt criticada fou recolzada pel president Carstens en no posar cap obstacle al decret de dissolució del Bundestag i a la convocatòria noves eleccions. L'any 1984 fou guardonat amb el Premi Internacional Carlemany, concedit per la ciutat d'Aquisgrà, pels seus esforços en favor de la unitat europea.
Va decidir no presentar-se a un segon mandat i va abandonar la presidència federal el 30 de juny de 1984, el va succeir Richard von Weizsäcker.

## Enllaços externs

* (alemany) Biografia de Carstens al Parlament alemany Arxivat 2006-08-13 a Wayback Machine.
* (anglès) Premi Internacional Carlemany