OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Bartomeu de Freginals

Sant Bartomeu de Freginals és l'església parroquial de Freginals (Montsià) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una obra de maçoneria arrebossada amb carreus a arcs, buits i cantonades. Planta d'una sola nau amb tres capelles a cada costat i absis polièdric. Té coberta de teula. L'interior presenta voltes d'aresta sexpartides amb arcs transversals apuntats de capitells motllurats sobre pilastres quadrats. Els arcs longitudinals apuntats determinen les capelles laterals, de volta d'aresta sobre dos trombets interiors i sexpartides. Arcs apuntats transversals que fan pas entre capelles, la imposta dels quals crea una cornisa motllurada de la qual surten les trompes.
L'absis, amb clau central, és nou partit i té set finestres. Els dos nervis centrals descansen sobre mènsules, els altres arrenquen d'una gran cornisa elevada i partida amb motllurat potent.
La façana, d'acabats barrocs, presenta un arc molt rebaixat amb força motllures, amb fornícula amb la imatge del sant sobre la clau, en la porta (amb fases columnes). Sobre el mateix eix vertical, hi ha una finestra amb arc trevolat i dos petites columnes decoratives. Té un frontó reduït a una cornisa mixtilínia amb tres petits pinacles, una torre de planta quadrada en cantonada amb campanar i petit remat d'època posterior, i una petita espadanya sobre l'absis posterior.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Bartomeu de Freginals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Sant Bartomeu de Freginals». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Centre històric de Godall

El centre històric de Godall és un conjunt protegit com a bé cultural d'interès local. Sembla que en l'origen del nucli de Godall hi havia tres sectors diferenciats: Villallarga, la zona de darrere l'església, i la dels voltants del Carrer de la Taleca, tots tres delimitats pel barranc de la Caldera. Aquests tres sectors tendiren a unificar-se després del cobriment del barranc (per volta de canó seguida) sobre el qual es construïren edificis.

## Descripció

La principal característica és l'acusat pendent de la majoria dels carrers, alguns dels quals, com el de la Villallarga o el de la Taleca, conserven en els seus habitatges l'aspecte tradicional de caràcter rural. En aquest darrer, destacava el petit pont elevat comunicant dues cases enfrontades, amb estructura de cabirons sobre sòcol de pedra i barana de rajola plana, actualment substituït per materials moderns de construcció. L'aspecte del carrer recorda els traçats de tradició medieval. El carrer dit de la Carrerassa té habitatges amb façanes amb arrebossats decoratius i esgrafiats, d'inspiració modernista i noucentista, adaptat, però, al caràcter marcadament rural de la població.
La no existència de cursos hidrogràfics importants en tot el terme i la importància de la circulació subterrània d'aigües ha determinat la presència d'un element característic: el pou; n'hi ha un nombre considerable, tant dintre el nucli com escampats pel terme. Els materials emprats són carreus de pedra per als brocals i murs i el ferro per a l'estructura que sustenta la corriola. El poble conserva tots els antics pous, malgrat que estan en desús des de l'arribada de l'aigua corrent els anys setanta del segle XX: són el Pou Bo, el de Villallarga, el de Centelles, el de Sant Roc, i el Povet, que comunica per un conducte de pedra amb el Pantà, bassa situada a la sortida de Godall en direcció a la Galera, just en la confluència de diversos lligallos, on hi ha un abeurador de pedra picada per al ramat.

## Història

El topònim Godall apareix ja documentat abans de la conquesta cristiana. L'any 1153 Ramon Berenguer IV donà el lloc a Guillem de Copons, els descendents del qual, a principis del segle xiii, compartien la senyoria amb Ramon de Centelles i Pere Godall. Posteriorment, sembla que els senyors del terme foren només els de Centelles. Als habitants de Godall, se'ls concedí l'ús de les llibertats i franqueses de la ciutat de Tortosa. Fins al 1716 Godall va pertànyer a la vegueria de Tortosa i entre aquesta data i el 1833 al seu corregiment. Al llarg del s.XIX hi hagué un important augment demogràfic (de 800 h el 1830 a 1884 h el 1900). A partir del segle xx s'inicià una regressió que encara continua, determinada pel fet que no s'han desenvolupat els sectors secundari i terciari.

## Notes

* 1 2 3 4 «Centre històric de Godall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Centre històric de Godall». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Reial Monestir de Nostra Senyora de la Ràpita

El Reial Monestir de Nostra Senyora de la Ràpita és un antic monestir del qual en queden restes a la Ràpita (Montsià) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El mur és ocult dins un magatzem, només és visible des del carrer l'espadanya, de carreus, en forma d'arc de mig punt i remat lleugerament inclinat a doble vessant. Les restes històriques estan voltades d'edificis moderns.
Sota l'espadanya hi ha la cantonada del mur, feta amb carreus regulars.

## Història

Hi havia un monestir-fortalesa o "ribbat", anterior a la conquesta cristiana del segle xi. El 1097, Ramon Berenguer III el concedí al monestir de Sant Cugat i la cessió va ser reconeguda pel Papa l'any 1120. Va dependre dels benedictins fins al 1260, quan fou venut als hospitalers. Aquests hi establiren, al segle xiii, una comunitat femenina de l'orde, que rebé protecció reial el 1304 (donació de la torre de la Ràpita). Situades les monges des del principi en paratge bastant erm i exposat a la pirateria sarraïna, passaren perills constants que s'agreujaren el segle xvi, finalment la comunitat decidí traslladar-se el 1579 a Tortosa amb la imatge de la Mare de Déu de la Ràpita, dipositant la campana a l'església d'Amposta. Això significà l'abandó del monestir, que patí greus destruccions el 1610 amb l'expulsió dels moriscos pel port dels Alfacs durant 4 mesos.
Al plànol del 1718 del projecte de bateria hi apareixen les dependències anteriors i entre elles, amb la lletra "C", la capella, al lloc que ara ocupa l'espadanya i que era vora els quarters de tropa, que era l'antic monestir.

## Vegeu també

* Constança de Montpaó

## Referències

* 1 2 3 4 «Reial Monestir de Nostra Senyora de la Ràpita». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Reial Monestir de Nostra Senyora de la Ràpita». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Castell de Vergós Guerrejat

El castell de Vergós Guerrejat és un edifici situat a la Plaça de l'Església, número 3, del municipi d'Estaràs, a la comarca de la Segarra, a Catalunya. Aquesta obra arquitectònica ha estat declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Història

En els seus orígens formava part del comtat de Berga. La referència més antiga a aquest castell és de l'inici del segle xii. Al testament de Berenguer de Puigverd del 1103 es constata que aquest noble tenia les castlanies de Santa Fe, en nom de Berenguer Ricard, i la de Vergós, en nom d'Hug Arnau.
Almenys des de finals del segle xiii o començaments del segle xiv en foren senyors Bernat d'Oluja Sobirana i els seus descendents. Tots els fogatjaments del segle xiv reconeixien la dependència del lloc envers els Oluja. No se sap en quin moment exactament passa el senyoriu a la família Meca, que en fou propietària fins al segle xviii. El 1778 va morir Maria Francesca Meca i de Vega sense fills i la seva herència passà a la família Sabater que ostentaven el títol del marquesat de Capmany. Fins a mitjan segle xix estigué habitat per guardes.
Durant els anys noranta del segle XX l'edifici fou comprat per Víctor Badia, restaurador de mobles antics originari de Vallirana; aquest posteriorment el donà a l'ajuntament. Aquest ideà un pla de recuperació de l'edifici per integrar-lo a la ruta dels castells de la comarca. Les obres començaren a finals del 2001 i estava previst que hi tingués cabuda una sala d'exposicions i un centre de restauració de mobles.
L'edifici no conserva cap tret romànic del primitiu castell i cal situar la seva remodelació i adaptació com a casa senyorial al llarg dels segles xvi i xvii, dins del barroc català. La casa disposa d'una porta que connecta interiorment amb l'església parroquial de Santa Magdalena.

## Descripció

Es tracta d'una antiga casa senyorial i primitiu castell de poble, situat dalt del turó i adossat a l'església parroquial de Santa Magdalena. L'edifici es presenta actualment reformat, de planta irregular, estructurat a partir de planta baixa, primer i segon pis, ràfec de teula i maó disposat en cantells que ressegueix tot el seu perímetre, i coberta exterior a doble vessant. La porta d'accés és de llinda, i es troba oberta a la plaça de l'Església, accedint-s'hi a partir d'unes escales. Aquesta porta presenta una decoració en escates molt erosionades i, malauradament, ha desaparegut l'escut de la família Meca que estava esculpit al mig de la llinda monolítica.
Les primitives finestres encara conserven l'estructura emmarcada amb carreus de pedra picada. Destaca la presència d'una màscara humana, no identificada, esculpida en pedra, situada a un angle de la façana exterior. Finalment, el parament de l'edifici és paredat, amb presència de carreus en les primitives obertures (balcó, finestres i porta d'accés), i als angles de la façana exterior.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Castell de Vergós Guerrejat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Santa Maria de les Oluges

Santa Maria de les Oluges és una església de les Oluges inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici és en una plaça cèntrica del nucli. Es tracta d'un edifici de tres naus, una de principal i dues de laterals amb coberta a dues aigües i realitzat amb paredat i arrebossat, destacant les cantoneres que estan realitzades amb carreus ben escairats.
La façana està centrada per una gran portalada d'estil neoclàssic, a la que s'accedeix per una doble escala, amb dues pilastres adossades al mur i capçades per un entaulament format per dues grans volutes i una bola central. També cal destacar les portes de fusta decorades amb ferro forjat, que sembla que és l'únic element que es conserva de l'antiga església romànica. Aquests ferros estan formats per tires horitzontals, les quals es divideixen per derivar cap a una forma circular.
Sobre la portalada trobem un rellotge de sol, per damunt del qual s'obra un òcul que il·lumina l'interior de l'església, juntament amb les dues finestres laterals situades a la mateixa alçada.
La façana està coronada per una cornisa creant una forma de corba-contracorba, i decorada amb tres pinacles, que respon a un estil més pròxim al barroc.
La torre campanar, és de planta quadrada, amb quatre obertures per col·locar les campanes.

## Història

La primera notícia d'aquesta església es troba en un document de principis del segle xii en el qual s'estableix la vinculació de la parròquia d'Oluja a Santa Maria de Solsona: l'any 1106 Gombau Bernat cedí l'església a la canònica solsonina. La subjecció a la canònica és ratificada en la butlla papal d'Eugeni II adreçada l'any 1151 a Santa Maria de Solsona, en l'acta de la tercera consagració de l'església solsonina el 1163 i en les butlles papals posteriors.
Als segles xiii i xiv apareix en la relació d'esglésies que contribuïren a la dècima papal els anys 1279 i 1280, i 1391.
L'església actual fou refeta al segle XVIII; tan sols es conserven escassos fragments de la construcció medieval al campanar.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 «Santa Maria de les Oluges». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Perxe de Ca la Nieves

Perxe de Ca la Nieves és un edifici de la Fatarella inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un perxe (porxo) a l'interior de la vila, configurat per tres arcs, dos de mig punt de diferents alçades i un tercer carpanell, que suporten directament, sense mènsules o biga correguda, les bigues de fusta.
Quasi tot el conjunt dels arcs és de carreus, la resta de maçoneria. Hi ha bigues creuades de reforç, algunes noves, de formigó. Al seu interior s'obren portes amb llindes de fusta. El sòl fa pendent, salvat gràcies a esglaons.

## Història

L'any 1570 la vila era closa, amb tres portals: el de Can Mossenye (c/Font), Ca la Giralda (c/Prades) i Can Cabús (c/Sant Andreu), tots perduts actualment.
Posteriorment n'aparegueren altres dos: Can Bó (c/ Sant Joan) i Ca la Monja (c/ Vall d'Estudi), que encara resten, el segon utilitzat com a pallissa.
Els citats eren portes al perímetre exterior de la vila, els interiors s'han conservat.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Perxe de Ca la Nieves». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Torre de Futxeron

La torre de Futxeron és una torre de defensa d'Amposta declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És un conjunt complex d'edificacions de diferents èpoques. El cos més antic és una antiga torre de defensa de planta rectangular, amb una planta i tres pisos, coberta a doble vessat amb uralita sobre els antics cabirons de fusta.
El mur és de maçoneria arrebossada, amb carreus grans de pedra als angles fins a l'inici del tercer pis. La porta és d'arc de mig punt de dovelles i brancals de pedra. La finestra del segon pis de la façana també és l'original de pedra i a sobre es conserven dues mènsules que devien sostenir un matacà, ara desaparegut. Interiorment ha estat modificada la distribució i les cobertes. A la planta baixa conserva el talús original.
Adossat al nord de la torre es troba el mas del segle xix, format per un cos de planta baixa i dos pisos cobert a doble vessant i un altre cos d'un sol pis a una sola vessant, que fa de magatzem. Al davant hi ha un pou, encara en funcionament, i les restes d'un porxo contemporani del mas.
A l'altra banda de la torre hi ha adossats alguns magatzems i les paridores per al bestiar (estables), obertes a l'exterior mitjançant una arcada de mig punt feta de maó.

## Història

El sector de la torre actualment és bastant reformat, però sembla que l'estructura exterior correspon a l'original. Possiblement el tercer cos s'afegí posteriorment donat que no hi ha carreus de pedra als angles, fent-se el tancament en forma de teulada a doble vessant, corresponent més a un habitatge que a una torre de defensa.
L'origen de la torre possiblement és dels segles XVI-XVII, quan es refan o construeixen de nou totes les del litoral proper i les que ja existien al Delta. Formava part d'un triangle de torres, amb les de l'Oriola i Poquessalses, amb funcions defensives de la vila d'Amposta.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Torre de Futxeron». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Torre de Futxeron». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Pont de pedra del canal de la dreta de l'Ebre

El pont de pedra del canal de la dreta de l'Ebre és una pont sobre el canal de la dreta de l'Ebre al nucli urbà d'Amposta, que és inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El pont és on el canal surt del nucli urbà d'Amposta, a uns 100 m de l'inici de l'antic canal de navegació Amposta-Sant Carles de la Ràpita, i a uns 600-800 m del pont de la N-340.
Fa 12-14 m de llargada per 4 m d'amplada. Té un arc central rebaixat perfectament estructurat per dovelles i dues baranes superiors fetes de grans carreus. La calçada del pont, en mal estat, deixa al descobert el fonament empedrat del paviment. A la part posterior presenta tres comportes de ferro per a obrir i tancar el pas de l'aigua del canal, que corresponen a les tres entrades d'aigua en les que està dividit aquest pas. Cal destacar dos sòlids pilars de pedra que serveixen per a delimitar la part central i les dues vores properes a la part davantera del pont, treballades amb carreus i maó, la de la banda esquerra fent angle i la de la dreta en corba i amb un curiós promontori recobert de pedres irregulars però llises, que arriba a l'alçada de la calçada del pont i que té forma d'esperó.
Els materials bàsics de construcció són el maó i els carreus. Entre 1990-1992 el pont va ser arranjat.

## Història

Aquest pont forma part molt probablement de la primera campanya constructiva del canal a la dreta de l'Ebre, realitzada entre els anys 1854 i 1857, i que porta el canal des de l'Assud de Xerta fins al nucli urbà d'Amposta, on connectava directament amb l'antic canal de navegació Amposta-Sant Carles de la Ràpita, per al qual subministrava l'aigua suficient per a fer-lo navegable. Quan el canal de navegació es va abandonar i s'utilitzà només al regadiu, les funcions del pont van ser només de regulació de l'aigua per regadiu.

## Referències

* 1 2 3 4 «Pont de pedra del canal de la dreta de l'Ebre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].

## Enllaços externs

* Pont de pedra del canal de la dreta de l'Ebre, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Fortificacions carlines d'Amposta

Les fortificacions carlines d'Amposta són un element patrimonial de la vila d'Amposta protegit com a bé cultural d'interès local. Aquestes fortificacions foren construïdes per l'Ajuntament d'Amposta per ordre de l'autoritat militar, amb materials i segurament mà d'obra subministrada pels mateixos veïns, aixecades a l'inici de la tercera guerra carlina per fer front a les tropes carlines del general Pasqual Cucala, que entrà finalment a la vila el 21 de febrer de 1874. D'aquesta obra d'enginyeria militar només en queden les restes dels murs de defensa, ubicades dins el recinte de l'antic castell d'Amposta. Concretament són uns 2-3 murs que formen una cantonada esglaonada, situats al límit del fossat interior del castell i que donen exteriorment al final del carrer del Fossat i al canal de la dreta de l'Ebre, a la primera part del seu trajecte per dins el nucli urbà d'Amposta.
Aquests murs, d'uns 8 o 10 metres d'alçada, estan fets amb diferents tipus d'aparells: a la part alta més regulars i petits mentre que a les més baixes s'hi observen pedres més grans i irregulars que probablement corresponguin a alguna fortificació anterior al segle xix o fins i tot, al castell medieval; pel mig es veuen, de tant en tant, alguns carreus.
La part més treballada d'aquests murs correspon a la del mig -on fa un lleuger angle- on hi ha una obertura superior amb les parets esgaiades, fetes de maó, destinada a col·locar-hi un canó. Sota aquesta obertura, hi ha com a tres contraforts també de maó i hi queden restes d'alguns més. Destaquen també, les petites espitlleres als costats de la gran obertura ja esmentada.

## Referències

* ↑ 13812, Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català

## Enllaços externs

* «Fortificacions carlines d'Amposta». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# El Fugurull

Fugurull és una masia de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de planta rectangular coberta a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, que està orientada a llevant. El portal és descentrat del cos de l'edificació i és d'arc rebaixat emmarcat per carreus de pedra, que emmarquen també la finestra del primer pis. Adossat a la part dreta i formant angle recte hi ha un cos de galeries de planta rectangular formant un angle a la part de migdia. A tramuntana hi ha finestres de tipus conopial i unes interessants reixes de ferro forjat. A ponent hi ha també finestres conopials.
Les galeries en arc rebaixat del primer i segon pisos, al sector de migdia, tenen una escala exterior a través de la qual es pot accedir al primer pis.

## Història

L'antic mas es troba al sector de Sant Julià de Vilamirosa, i formà part d'una antiga demarcació de la civitas de Roda.
Des del segle xv es constituí com a batllia independent que a principis del segle xix s'uní a Masies de Manlleu i el 1884 quedà unit a Manlleu. Aquest mas va experimentar una sensible reforma en època de Francesc Fugurull, al segle xviii, i també als segles següents.
Hi ha notícies del mas en el fogatge de la parròquia i terme de Vila Setrú de l'any 1553, on apareix esmentat com a "Mas Sugurull".
En diverses zones de la casa apareixen dates que refereixen a la construcció: 1805, al portal; 1905, als porxos, 1864, al portal de la lliça. A les finestres de ponent apareixen les següents inscripcions: 1737 Francisco Fugurull.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Fugurull». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Capella de Sant Bernat

La Capella de Sant Bernat és un edifici que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català de la ciutat de Solsona (Solsonès).

## Descripció

Es tracta d'una petita capella d'estil neoclàssic rural. Orientada nord-sud. La porta d'entrada es troba a la cara sud, és rectangular amb una llinda de pedra que porta dues dades: 1736 i 1865; damunt de la porta hi ha un petit rosetó. L'interior està arrebossat, hi ha una sola nau i a l'altar major, la imatge de Sant Bernat, patró de la capella. Davant de la porta hi ha un porxo amb sostre de bigues. L'edifici és de planta rectangular i amb teulada a dues vessants. Construcció: parament de carreus irregulars en filades.

## Notícies històriques

Aquesta capella dona nom a una de les quatre partides en què es divideix la zona immediata dels voltants de Solsona, anomenada el vinyet, per haver estat destinada al conreu de la vinya fins a finals del segle xix.

## Referències

* 1 2 «Capella de Sant Bernat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 setembre 2014].
# El Pou (Avià)

El Pou és una masia del terme municipal d'Avià, situada al peu de la carretera de Berga a Solsona, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia orientada cap a migdia formada per diversos cossos. El principal està estructurat en planta baixa i tres pisos superiors. Està cobert a dues aigües amb teula àrab. L'entrada és allindanada, força senzilla i ubicada al centre. Destaquen les galeries d'arcs de mig punt al primer i segon pis de la façana principal. El parament és tot a base de pedres sense treballar unides amb molt de morter deixat a la vista. Els carreus de les cantonades estan ben escairats i són de majors dimensions. La resta de construccions annexes tenen un aspecte similar però ja són de molt menors proporcions.

## Història

El cos de galeries és posterior a la resta de la casa. A la llinda de la porta hi figura la data de 1879. Observem també un porxo contemporani.

## Referències

* ↑ Diversos Autors. El Berguedà. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Direcció General de Patrimoni Cultural, 1994, p. 144. ISBN 8439326718.
* ↑ «El Pou - Mas el Pou». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 setembre 2014].