OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Thomas C. Südhof

Thomas C. Südhof (Gotinga, Alemanya; 22 de desembre de 1955) és un biòleg, neuròleg i investigador científic, guardonat l'any 2013 amb el Premi Nobel de Medicina.
Va ser doctorat en la Universitat Harvard i deixeble dels guanyadors del premi Nobel de Medicina el 1985 Michael Stuart Brown i Joseph Leonard Goldstein, el treball del qual sobre la mecànica de transmissió dels fluids cel·lulars serien el punt de partit de la seva tesi postdoctoral.
El 2013, se li va atorgar el Premi Nobel de Medicina al costat de James Rothman i Randy Schekman pels seus estudis sobre el funcionament del trànsit a la vesícula cel·lular. Aquest guardó va estar precedit per l'obtenció del Premi Albert Lasker d'Investigació Mèdica Bàsica confirmant una tradició segons la qual prop de la meitat dels guardonats amb el Premi Albert Lasker, reben posteriorment el Nobel. Actualment és professor de la Universitat de Stanford.

## Biografia

Südhof va néixer a Göttingen, Alemanya el 1955. Va passar la seva infància a Göttingen i Hannover. Va estudiar música en la seva joventut, específicament fagot, i ha reconegut el seu instructor de fagot, Herbert Tauscher, com el seu "mestre més influent". Es va graduar de l'Escola Waldorf de Hannover el 1975. Südhof va estudiar medicina a la Universitat RWTH Aachen, la Universitat Harvard i després a la Universitat de Göttingen. A Göttingen Südhof va treballar en la seva tesi doctoral, en la qual va descriure l'estructura i funció de les cèl·lules cromafins, a l'Institut Max Planck de Química Biofísica al laboratori de Victor P. Whittaker. El 1982 va rebre el seu doctorat en ciències mèdiques (Dr.med.) de la Universitat de Göttingen .

## Referències

* ↑ «The Nobel Prize in Physiology or Medicine 2013» (en anglès americà). [Consulta: 27 juny 2021].
* ↑ Medicine laureates 2013; Nobel prizes.
* ↑ «Tom Südhof» (en anglès). The Lancet, 376, 9739, 07-08-2010, pàg. 409. ISSN: 0140-6736. 10.1016/S0140-6736(10)61210-X20692517 [Consulta: 27 juny 2021].
* ↑ «Die biophysikalische Struktur der chromaffinen Granula im Lichte ihres Osmometerverhaltens und ihrer osmotischen Lyse» (en alemán). , 1982. 916944001 [Consulta: 27 juny 2021].
# Daptomicina

La daptomicina és un antibiòtic lipopeptídic usat en el tractament d'infeccions sistèmiques i crítiques causades per bacteris grampositius. És un compost que es troba de manera natural en el bacteri sapròtrof Streptomyces roseosporus. El particular mecanisme d'acció de la daptomicina la fa útil per tractar infeccions causades per bacteris resistents a múltiples fàrmacs. Segons un estudi in vitro, la daptomicina pot ser més eficaç que la vancomicina i la teicoplanina contra Staphylococcus aureus resistent a la meticil·lina.

## Mecanisme d'acció

La daptomicina té un efecte bactericida; actua unint-se a la membrana plasmàtica del bacteri i hi produeix canvis que provoquen la mort cel·lular.

## Referències

* ↑ Critically important antimicrobials for human medicine. 6th revision. Geneva: World Health Organization, 2019. ISBN 9789241515528.
* ↑ The selection and use of essential medicines: report of the WHO Expert Committee on Selection and Use of Essential Medicines, 2019 (including the 21st WHO Model List of Essential Medicines and the 7th WHO Model List of Essential Medicines for Children). Geneva: World Health Organization, 2019. WHO technical report series;1021. ISBN 9789241210300.
* ↑ «CUBICIN- daptomycin injection, powder, lyophilized, for solution» (en anglès). DailyMed. [Consulta: 21 abril 2024].
* ↑ Karen E Bowker, Alan R Noel, Alasdair P MacGowan «Comparative antibacterial effects of daptomycin, vancomycin and teicoplanin studied in an in vitro pharmacokinetic model of infection». Journal of Antimicrobial Chemotherapy, 64, 5, 2009, pàg. 1044–1051. DOI: 10.1093/jac/dkp289.
* ↑ Hilal-Dandan, Randa; Brunton, Laurence L. «Inhibidores de la síntesis de proteína y antibacterianos diversos». A: Goodman & Gilman. Manual de farmacología y terapeútica (en castellà). 2a ed. McGraw-Hill Education, 2015, p. 997. ISBN 978-607-15-1215-4 [Consulta: 19 desembre 2024].
# Tioconazole

El tioconazole és una substància derivada de l'imidazole que es fa servir com a antifúngic d'ampli espectre.
El tioconazole és el principi actiu de determinats medicaments d'aplicació tòpica per a guarir les vaginosi i onicomicosi d'origen fúngic. A Espanya estan autoritzats els següents medicaments que contenen tioconazole: Trosid, Trosderm i Trosid Uñas. Un cop aplicat el medicament, el tioconazole comença a produir el seu efecte de forma local.
El seu principal mecanisme d'acció es basa en la interferència amb la CYP51A1 (lanosterol 14 alfa-demetilasa), enzim que intervé en la síntesi d'ergosterol, component essencial de la membrana cel·lular dels llevats i dels fongs. No té cap efecte sobre bacteris ni virus. En deixar-se de sintetitzar ergosterol, les membranes són molt més permeables, i junt amb unes altres reaccions bioquímiques produeixen l'efecte antimicòtic desitjat.
Com a efectes secundaris, s'han arribat a registrat casos d'eritema, picor, butllofes, descamació, edema, urticària i en general, irritació de la pell, i rampes. Està contraindicat en l'embaràs.

## Enllaços externs

* iMedicinas Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. (castellà)
# Nitazoxanida

La nitazoxanida és un fàrmac derivat de la nitrotiazolil-salicilamida amb una activitat antihelmíntica i antiprotozoaria d'ampli espectre. Es considera que el seu mecanisme d'acció és la inhibició de les reaccions de transferència d'electrons dependents de l'enzim piruvat: ferredoxina oxidoreductasa, essencial per al metabolisme dels microorganismes anaeròbics. Té bona actuació contra la criptosporidiosi de Cryptosporidium i Giardia.

## Referències

* 1 2 «La Nitazoxanida para el tratamiento de los parásitos intestinales en los niños - Artículos - IntraMed». [Consulta: 19 novembre 2020].
# Psicofarmacologia

La psicofarmacologia és una disciplina científica que estudia l'efecte de fàrmacs amb especial atenció a les manifestacions cognitives, emocionals, motivacionals i conductuals. En aquest sentit, pot estar relacionada amb l'estudi o tractament farmacològic de la psicopatologia. Des de certes postures, explicar el mecanisme d'acció d'un psicofàrmac sobre la psicopatologia mitjançant explicacions basades en neurotransmissors no és, realment i en el seu sentit literal, una explicació. El cervell és de gran complexitat neuroquímica, on cada neurona es veu influïda per l'acció d'altres milers en porcions de temps realment curtes. Per exemple, se sap que els més moderns antidepressius (d'inhibició selectiva) triguen unes setmanes a fer efecte, tot i que no es coneix exactament mitjançant quin procés i per quina raó necessita exactament aquest temps. D'altra banda, que un trastorn estigui relacionat (correlació) amb alguna activitat excessiva electroquímica per part de l'amígdala del cervell no implica que hagin de fer servir necessàriament psicofàrmacs. Practicar esport o la psicoteràpia pot, de fet, contrarestar aquesta activitat electroquímica excessiva, en potenciar el control del còrtex sobre la resta d'estructures més primitives.

## Referències

* ↑ «Psicofarmacologia». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Material sobre psicofarmacología Arxivat 2011-07-24 a Wayback Machine.
* El peligro de usar antidepresivos y otros psicofármacos Arxivat 2012-09-19 a Wayback Machine.
# Branques de la farmacologia

La farmacologia és la ciència que estudia l'origen, les accions i les propietats que les substàncies químiques exerceixen sobre els organismes vius. Dins de cada branca hi ha moltes més branques especialitzades en relació amb moltes disciplines científiques. Això fa que els productes farmacèutics siguin relacionats amb la majoria de les ciències pures i aplicades.

## Branques

* Farmacocinètica: l'estudi dels processos fisicoquímics que pateix un fàrmac quan s'administra o incorpora a un organisme. Aquests processos serien alliberament, absorció, distribució, metabolització i eliminació.
* Farmacodinàmia: ciència que estudia el mecanisme d'acció dels fàrmacs, és a dir estudia com els processos bioquímics i fisiològics dins de l'organisme es veuen afectats per la presència del fàrmac.
* Biofarmàcia: l'estudi de la biodisponibilitat dels fàrmacs.
* Farmacognòsia: estudi de plantes medicinals i drogues que se'n deriven.
* Química farmacèutica: estudia els fàrmacs des del punt de vista químic, el que comprèn el descobriment, el disseny, la identificació i preparació de compostos biològicament actius, la interpretació de la seva manera d'interacció a nivell molecular, la construcció de la seva relació estructura-activitat i l'estudi del seu metabolisme.
* Farmàcia galènica o Farmacotècnia: branca encomanada a la formulació de fàrmacs com a medicaments.
* Posologia: l'estudi de la dosificació dels fàrmacs.
* Toxicologia: l'estudi dels efectes nocius o tòxics dels fàrmacs.
* Farmacologia clínica: avalua l'eficàcia i la seguretat de la terapèutica per fàrmacs.
* Farmacovigilància: l'estudi de les reaccions adverses que provoquen els fàrmacs sobre l'organisme.
* Cronofarmacologia: L'estudi de la correcta administració de medicaments d'acord amb el cicle circadiari de l'ésser humà, això amb la finalitat de maximitzar l'eficàcia i disminuir els efectes col·laterals.

## Enllaços externs

* http://www.slideshare.net/yusimacks/farmacologa-generalidades-presentation
# Vassílievka (Rakítnoie)

Vassílievka - Васильевка (rus) - és un poble de l'óblast de Bélgorod, a Rússia. El 2021 tenia 479 habitants. Pertany al districte (raion) de Rakítnoie.

## Referències

* ↑ «Схема территориального планирования муниципального района "Ракитянский район" Белгородской области». Федеральная государственная информационная система территориального планирования (ФГИС ТП). Arxivat de l'original el 2022-01-09. [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ «Aleksandrovka» (en anglès). GeoNames. Arxivat de l'original el 2022-01-09. [Consulta: 9 gener 2022].
* ↑ Koriakov, I. B. «База данных «Этно-языковой состав населённых пунктов России»». Arxivat de l'original el 2021-10-05. [Consulta: 9 gener 2022].
# Cilla del Sit

La Cilla del Sit és un cim de 1.147 metres d'alçada que culmina la serra del Sit, al municipi de Petrer (el Vinalopó Mitjà).
El cim de la Cilla del Sit es localitza en un petit altiplà al qual s'arriba amb certa facilitat tot i les verticals parets de la serra. Des d'aquí dalt s'observa una magnifica panoràmica del Camp d'Alacant i la vall del Vinalopó.

## Referències

* ↑ «Sendero GR Alicante | Cilla del Sit». [Consulta: 3 gener 2025].
# Joan Calucho Mestres

Joan Calucho Mestres (Lleida, 25 de juny de 1925) va ser un ciclista català que va córrer professionalment entre 1945 i 1959.
El seu germà petit Jaume també fou ciclista professional.

## Palmarès

* 1945
** 1r a la Volta a Lleida
* 1948
** 1r a la Volta a Lleida
* 1950
** 1r al Circuit Ribera del Jalón

### Resultats a la Vuelta a Espanya

* 1955.

## Referències

* ↑ «Juan CALUCHO MESTRES» (en anglès). Museo del Ciclismo. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Joan Calucho Mestres». Enciclopèdia de l'esport català. [Consulta: 28 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
# Aqüeducte del Rieral

Aqüeducte del Rieral és una obra de Riudarenes (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'aqüeducte del Rieral està situat al nord-oest del nucli de Riudarenes, molt a prop del Torrent del Vilarràs dins de l'indret conegut com el veïnat del Rieral. Es tracta d'un aqüeducte de tres trams d'arcs rebaixats construït amb maçoneria de pedra rústica. Els pilar son rectangulars i està parcialment cobert de vegetació.

## Referències

* 1 2 «Aqüeducte del Rieral». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 agost 2021].
# Bobsleigh als Jocs Olímpics d'Hivern de 1976

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1976 celebrats a la ciutat d'Innsbruck (Àustria) es disputaren dues proves de bobsleigh, ambdues en categoria masculina. Les proves es realitzaren entre els dies 6 i 14 de febrer de 1976 a les instal·lacions d'Innsbruck. Hi participaren un total de 92 corredors de 13 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Bobs a 2 detalls | RDA RDA IIMeinhard Nehmer Bernhard Germeshausen | RFA RFA IWolfgang Zimmerer Manfred Schumann | Suïssa Suïssa IErich Schärer Josef Benz |
| Bobs a 4 detalls | RDA RDA IMeinhard Nehmer Jochen Babock Bernhard Germeshausen Bernhard Lehmann | Suïssa Suïssa IIErich Schärer Ulrich Bächli Rudolf Marti Josef Benz | RFA RFA IWolfgang Zimmerer Peter Utzschneider Bodo Bittner Manfred Schumann |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | RDA | 2 | 0 | 0 | 2 |
| 2 | RFA | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 2 | Suïssa | 0 | 1 | 1 | 1 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Bobsleigh at the 1976 Winter Olympics». [Consulta: 26 desembre 2024].
# Ratpenat nasofoliat d'Aellen

El ratpenat nasofoliat d'Aellen (Hipposideros marisae) és una espècie de ratpenat de la família dels hiposidèrids. Viu a la Costa d'Ivori, Guinea i Libèria. El seu hàbitat natural és el bosc humit tropical tranquil. No hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie, tot i que està afectada per la desforestació, l'extracció minera i la pertorbació del seu hàbitat.

## Referències

* ↑ Mickleburgh, S.; Hutson, A.M.; Bergmans, W.; Fahr, J.. Hipposideros marisae. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 26-04-2013.
# Mas Ral

El Mas Ral és un mas fortificat al municipi de Torroella de Montgrí (Baix Empordà) declarat bé cultural d'interès nacional. En la zona existent entre Torroella de Montgrí i l'Estartit hi ha un conjunt de masos fortificats destinats a la vigilància i defensa contra els possibles atacs provinents del mar. La torre del Mas Ral va ser construïda segurament els segles XVI-XVII, quan els pirates otomans i berberiscos assolaven les costes peninsulars.
El Mas Ral està entre els nuclis de Torroella i l'Estartit, pràcticament adossat a la carretera Gi-641 que uneix aquestes dues poblacions a l'alçada de la urbanització de les Dunes, tot i que a la banda sud de la carretera. Consta de diversos cossos i una torre. El cos principal consta de planta baixa i un pis i la teulada és a doble vessant. La porta principal és un arc de mig punt adovellat però la resta d'obertures de la masia són petites i allindanades. La resta de cossos són d'una sola planta i tenen teulada a una o dues vessants. Tot el conjunt s'articula a partir d'un pati.
En destaca la torre, de planta circular i una alçària aproximada d'uns 13 metres. És lleugerament atalussada, i conserva diverses obertures allindanades, així com les gàrgoles i els merlets esglaonats del coronament. El material emprat en la construcció és el paredat, amb carreus ben escairats als emmarcaments de les obertures. La torre es troba integrada actualment al conjunt de la masia. Sobre el pont de comunicació hi ha un matacà que protegia l'accés a la torre.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Ral». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 maig 2012].
# Societat Coral Diana

La Societat Coral Diana és una entitat nascuda el 1863-1864 al poble de Cervelló, al Baix Llobregat, que duu a terme una activitat musical dinamitzadora del seu entorn i vinculada a la llengua i la cultura catalanes. Ha treballat pel manteniment de les tradicions, com ara les caramelles fins al 2014, tot i que s'han recuperat el 2023. És una entitat adherida a la Federació de Cors de Clavé. El 27 d'agost de 1922 es va fer una festa per renovar la bandera de la coral. Fins al 1939 el director va ser el músic Emili Serra Mac, també secretari de l'Ajuntament de Cervelló. Després de la Guerra Civil la coral no va actuar. A partir de 1945, el rector Miquel Rubio va animar als antics cantaires i gent jove, a formar de nou la societat coral. El director de la nova etapa va ser el músic, fill de Cervelló, Tomàs Villar fins a la seva mort. Anys més tard, cap el 1973 el seu fill, músic i professor, Antoni Villar Borràs va continuar fins als inicis del 2000. El Govern de Catalunya li atorgà la Creu de Sant Jordi el 2014. A partir del 150è aniversari la coral va canviar de cantaires i renovà el repertori de cants. Aquest any tenen la joia de poder celebrar el 160 aniversari de la Entitat.

## Referències

* ↑ La Veu de Catalunya. 5 de setembre de 1922
* ↑ Cartells de l'Ateneu Benéfic-Instructiu de Cervelló - trencadís.diba.cat
* ↑ «El Govern distingeix amb la Creu de Sant Jordi 27 persones i 15 entitats». Web oficial de la Generalitat de Catalunya, 01-04-2014. Arxivat de l'original el 2014-04-07. [Consulta: 2 abril 2014].
# Crémant de Bordeus

El crémant de Bordeus és un vi escumós amb denominació d'origen de la regió vinícola de Bordeus. Es tracta de vins blancs escumosos (realitzats amb almenys un 70% de les varietats principals) i rosats també escumosos, amb una segona fermentació en ampolla. Com el xampany, els crémants poden ser bruts, semisecs o dolços, segons la quantitat de sucre afegit.
La producció es realitza en espones naturals de les ribes dels rius Garona i Dordonya. La recollida de raïm es desenvolupa de manera exclusivament manual en caixes. Les diferents fases d'elaboració també estan regulades: premsat, fermentació, creació d'escuma en ampolla i degollament. Només els raïms de la denominació Bordeus poden servir de matèria primera a la vinificació. La fermentació s'ha de desenvolupar a la regió. D'altra banda, el crémant de Bordeus ha de tenir una maduració en ampolla surlies d'almenys nou mesos.
Per als crémants rosats s'utilitza: cabernet sauvignon, cabernet franc, merlot negre, petit verdot, carménère i malbec. Per als blancs les varietats principals són: sémillon, sauvignon blanc i muscadelle, i les varietats secundàries (amb un límit del 30%): merlot blanc, colombard, mauzac, ondenc i trebbiano. Els crémants blancs són, gràcies al sémillon i el sauvignon, vins frescos, i els crémants rosats són afruitats, elegants i fins.

## Referències

* ↑ «Crémant, el champán de los bolsillos agradecidos» (en castellà), 08-08-2024. [Consulta: 14 desembre 2024].
* ↑ Bordeaux et ses vins. Féret, Bordeaux 2000, ISBN 2-902416-17-2
* ↑ Benoît France (Hrsg.): 1. Auflage. Verlag Solar, Paris, 2002, ISBN 2-263-03242-8.
* ↑ Le Guide Hachette des vins 2011, Hachette, 2010.
# Sylvia Glickman

Sylvia Foodin Glickman (8 de novembre de 1932 - 16 de gener de 2006) va ser una pianista, compositora, professora i destacada promotora de la música de compositores dones.
Glickman va néixer i créixer a la ciutat de Nova York, on la seva mare la va inscriure a l'escola de música a l'edat de 3 anys. Va acabar els seus estudis a l'High School of Music and Art el 1950 (ara anomenada Fiorello H. La Guardia High School of Music & Art and Performing Arts). Va obtenir una llicenciatura el 1954 a la Juilliard School of Music, on també va rebre un màster el 1955 en interpretació de piano. Va estudiar a la Royal Academy of Music de Londres amb una beca.
Es va casar amb Harvey Glickman, professor de ciències polítiques, el 1956.
Glickman va ensenyar piano al New England Conservatory of Music, Haverford College, Princeton University i Franklin and Marshall College.
Segons el seu obituari al The Philadelphia Inquirer, el 1988 va fundar Hildegard Press, anomenada així per la compositora del segle XII Hildegard de Bingen, que ara és propietat independent i segueix en funcionament. (1)
"La senyora Glickman tenia una missió: desenterrar compositores dones que havien passat desapercebudes en la història de la música. Va començar a crear catàlegs per centenars." (2)
"El 1991, va ser coeditora amb Martha Schleifer d'una referència de 12 volums, Women Composers: Music through the Ages. Va completar el projecte abans de la seva mort. Vuit volums han estat publicats pel Gale Group de Boston. Els quatre volums restants encara han de ser publicats." (3)
També va fundar la Hildegard Foundation, una organització sense ànim de lucre que dóna suport a programes i premis alineats amb la seva missió de recolzar les dones en les arts. La fundació segueix sent gestionada per la família de Glickman.
Va morir a Bala Cynwyd, Pennsilvània.

## Referències

* "Pianist, composer S. Glickman obituary". nl.newsbank.com. The Philadelphia Inquirer. January 22, 2006. p. B05. Retrieved 30 December 2017
* Glickman, Sylvia (1990). American keyboard music 1866 through 1910. G.K. Hall. ISBN 0-8161-0545-6. OCLC 22407644.
* Glickman, Sylvia (1990). American keyboard music 1866 through 1910. G.K. Hall. ISBN 0-8161-0545-6. OCLC 22407644.

## Bibliografia

* Anderson, E. Ruth (ed.), "Glickman, Sylvia Foodim", Contemporary American composers: a biographical dictionary (2nd edition), G.K. Hall, 1982, p. 198. ISBN 0-8161-8223-X
* Miksis, Alyssa K. and Rubinsky, Jane, "Giving a Voice to Women Composers ", The Juilliard Journal, Vol. XVIII No. 5, February 2003.
* Morrison, John F., "S. Glickman, honored musical women", The Philadelphia Daily News, January 19, 2006
* Philadelphia Inquirer, "Pianist, composer S. Glickman", January 22, 2006, p. B5
* Press, Jaques Cattell (Ed.). Who's who in American Music. Classical, first edition. R. R. Bowker, New York 1983.
* Smith, Kyle. Catalog of the music of Pennsylvania composers, Vol. I: Orchestral Music. Pennsylvania Composers Forum, 1992.
* Zaimont, Judith Lang. The musical woman. An international perspective, Vol. III: 1986–1990. Greenwood Press, 1990.
# William Prynne

William Prynne (Swanswick, vers el 1600 - Lincoln, 24 d'octubre de 1669), fou un advocat anglès, autor voluble, polemista i figura política, va ser un destacat opositor purità de la política de l'església sota William Laud, arquebisbe de Canterbury (1633–1645). Les seves opinions eren presbiterianes, però es va fer conegut a la dècada de 1640 com a erastià, defensant el control general de l'estat dels assumptes religiosos.
Va estudiar a l'Oriel College d'Oxford, i a penes graduat va prendre una part activa en les polèmiques polítiques i religioses de l'època, sent un dels més ardents puritans. Ja des de llavors va escriure una sèrie de virulents fulletons contra els arminians, i el 1632 va publicar a Histrionastix, or a Scourge for Stageplayers, violenta diatriba contra els espectacles públics i en la qual dirigia atacs no gaire encoberts contra el rei i la reina, cosa que li va valer un procés, cèlebre en la història judicial, sent condemnat a una multa de 5.000 lliures esterlines, i a la degradació, a que li fossin tallades les orelles i a presó perpètua (1634). Tres anys després estant encara en la presó, va publicar un altre fullet que contenia atacs contra els reis i bisbes i va ser condemnat a una nova multa de 5.000 lliures esterlines i a ser exposat a la vergonya pública.
Decretada la seva llibertat pel Parlament Largo (1640), va entrar a Londres seguit d'una immensa multitud que el victorejava, i l'any següent va ser elegit individu del Parlament, essent reelegit diverses vegades. Amb igual energia que la que abans emprés contra la cort, va atacar la tirania d'Oliver Cromwell, per la qual cosa aquest el va fer expulsar de la Cambra dels Comuns, sent de nou empresonat. La Restauració li va tornar la llibertat i el seu seient al Parlament, però la seva mordacitat i el seu afany d'atacar els altres li van crear incessantment dificultats fins a la seva mort. A part de l'obra ja esmentada, va escriure uns 200 volums, entre ells Calendar of Parliamentary Wrist, Records i Exact chronological vindications.

## Bibliografia

* Samuel Rawson Gardiner, Documents relating to Prynne (1877).