OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Font de Xorrigo

La Font de Xorrigo, també dita Font del Moro, és una font que està situada a la possessió de Xorrigo, al terme municipal de Palma, Mallorca, prop de l'autovia de Palma a Manacor. És d'origen romà i modificada en època musulmana.
Etimològicament "Xorrigo" prové del verb llatí subrigo, que significa sorgir, brollar.
Està formada per una galeria d'uns 77 m de llargària dels que els primers 40 estan formats per una trinxera excavada a la roca amb una amplària variable, de mitjana uns 60 cm, i una altura que comença a la boca de la galeria d'uns 2 m fins al punt més alt al voltant dels 15 m, molt irregulars però també molt verticals. L'entrada de la boca duu la inscripció 1939, que sembla la data de construcció. A uns 5 m de la boca d'entrada hi ha el primer dipòsit de dimensions 1x3x1,5 m, a l'esquerre en sentit de sortida de l'aigua. Aquí comença una galeria soterrada també amb mesures variables, excavada a la roca, sense paredar, amb coberta de volta i amplària variable, entre els 90 cm i 1,60 m; la llargària està entorn dels 37 m en un recorregut serpentejant i amb una canal de teula pel costat hídric de la dreta que va de l'ullal situat al final de la mina fins al segon dipòsit que té una cabuda d'uns 4 m³ i que també cau a l'esquerre en sentit de sortida de s'aigua. No s'observa cap connexió entre els dos dipòsits, malgrat que se suposa que roman enterrada i destruïda davall les nombroses pedres, roques i terra arrossegada des de dalt, ja que és el tram de trinxera a cel obert.
A fora hi ha un gran abeurador (10 x 0,40 x 0,60 m) fet de pedra amb les restes d'una espècie de tremuja que havia de servir per abocar l'aigua. El dipòsit més a prop de la sortida està a quasi 2 m per davall del nivell del terreny exterior i, per tant, de l'abeurador, per la qual cosa hom suposa que l'aigua es devia treure a mà, si més no en la darrera fase d'explotació. És possible que en alguna època hagi anat tota la galeria plena d'aigua, més amunt dels 2 m de desnivell inicial.
Apareix a dues rondalles: En Joanet i els set missatges i n'Amet i les promeses incomplides.

## Referències

* 1 2 3 4 Morell Pol, A. «de Xorrigo 7 des Moro». Fonts de Tramuntana. [Consulta: 7 novembre 2016].
* ↑ Aguiló, C. «Dos Topònims (Semi)inèdits del Pla de Ciutat i la Motivació dels que els Alberga». XXI Jornada d'Antroponimia i Toponimia, 2008, pàg. 219-225.

## Enllaços externs

* Bermejo, J.; López B., Minguillon R., Mateu T., Herráez G. «Font de Xorrigo» (en castellà). [Consulta: 8 novembre 2016].
# El Escorial

L'Escorial també en espanyol i oficialment El Escorial, conegut en el segle xvi com El Escurial, és un municipi de la Comunitat de Madrid. Està situat en la zona nord-oest de la Comunitat de Madrid, 43 km al nord-oest de la vila de Madrid. Limita al nord amb el municipi de San Lorenzo de El Escorial, on hi ha el Monestir d'El Escorial; a l'oest amb San Lorenzo de El Escorial i Zarzalejo; al sud amb Robledo de Chavela i Navalagamella; i a l'oest amb Valdemorillo, Colmenarejo i Galapagar. Històricament està vinculat a San Lorenzo de El Escorial.

## Demografia

Evolució demogràfica d'El Escorial entre 1996 i 2007 :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 8.554 | 9.444 | 10.053 | 10.549 | 11.209 | 11.912 | 12.669 | 12.975 | 13.768 | 14.113 | 14.492 |

## Referències

* ↑ «CIVAL». [Consulta: 14 maig 2021].
* ↑ Consejo general de procuradores de España. «Partido judicial de San Lorenzo de El Escorial». Arxivat de l'original el 10 de julio de 2013. [Consulta: 25 juny 2014].
* ↑ Instituto Geográfico Nacional de España. «MTN25 y MTN50». Arxivat de l'original el 16 de marzo de 2015. [Consulta: 11 diciembre 2013].
* ↑ «Escorial (El)» (en castellà). Comunidad de Madrid. [Consulta: 7 gener 2025].

## Enllaços externs

* Ajuntament d'El Escorial Arxivat 2008-03-08 a Wayback Machine.
* Series estadístiques del municipi a l'Instituto de Estadística de la Comunidad de Madrid > Arxivat 2008-04-01 a Wayback Machine.
# Banksia grandis

Banksia grandis és una espècie d'angiosperma de la família de les proteàcies (Proteaceae) nativa d'Australià. Els aborígens australians remullen les flors d'aquesta i altres espècies de Banksia per obtenir nèctar i una beguda ensucrada.

## Característiques

Aquesta espècie és la que té les fulles més grosses del seu gènere. És un arbre que normalment fa de 5 a 10 m d'alt però pot arribar als 15 m. També es troba en forma d'arbust. La seva escorça és del color gris característic del gènere Banksia. Les fulles són molt grosses de 45 cm de llarg i 11 cm d'ample amb una sèrie de lòbuls triangulars, pel revers tenen un toment fi. Floreix a l'estiu. Les flors són en forma de grosses espigues cilíndriques que poden fer 35 cm de llarg de color groc.

## Distribució

Banksia grandis es troba al sud-oest d'Austràlia des de Jurien (30° 17′ S) al nord fins a Cape Leeuwin (34° 22′ S) al sud i a l'est fins Bremer Bay (34° 23′ S 119° 22′ S E). És molt comú en sòls de laterita de la serralada Darling, on fa el sotabosc dels boscos de Jarrah i Marri.

## Referències

* ↑ «WFO - Banksia grandis Willd.» (en anglès). [Consulta: 27 juliol 2023].
* ↑ Plants used by south western aborigines - Western Australian Museum pamphlet, no author, no date
* ↑ The Perth Gazette Vocabulary of Aboriginal Language of Western Australia August 31, 1839 author:Lieutenant Grey, HM 83 regiment
* Boland, D. J. et al.. Forest Trees of Australia (Fourth edition revised and enlarged). Collingwood, Victoria, Australia: CSIRO Publishing, 1984. ISBN 0-643-05423-5.
* George, A. S.. «Banksia». A: Wilson, Annette (ed.). Flora of Australia: Volume 17B: Proteaceae 3: Hakea to Dryandra. CSIRO Publishing / Australian Biological Resources Study, 1999, p. 175–251. ISBN 0-643-06454-0.
* Powell, Robert. Leaf and Branch: Trees and Tall Shrubs of Perth. Perth, Western Australia: Department of Conservation and Land Management, 1990.

## Enllaços externs

* «Banksia grandis» (en anglès). FloraBase. Departament de Medi Ambient i Conservació, Govern d'Austràlia Occidental.
# Font de la Salut (Olot)

La Font de la Salut és una font d'Olot (Garrotxa) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una font popular vinculada al barri de Sant Cristòfor i Mas Bernat. Després d'un recorregut a partir de mas Bernat s'arriba a una placeta davant la font. Té un raig obert a la manera de sobreeixidor i un broc més baix, quan el nivell no és tant abundós. L'aigua prové de les escorrenties del volcà Bisaroques i, per tant, l'atribució de propietats curatives i favorables li dona nom. Al costat de la font hi ha una petita fornícula amb la imatge de la Mare de Déu que dona nom al lloc. L'espai davanter, en forma de placeta està envoltat de molta vegetació i compta amb pedrissos i taules. Un espai circular, amb la paret que aguanta aquesta primera feixa respecte el riu, i en l'espai també hi ha una àrea de bars i taules de pedra.

## Referències

* ↑ «Font de la Salut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 febrer 2019].
# Foix (Occitània)

Foix [ˈfoʃ, ˈfojʃ] (en occità Fois [ˈfujs, ˈfujʃ], en francès Foix [fwa]) és una petita ciutat occitana, capital del departament francès de l'Arieja i de l'antic País de Foix. Està situada vora el riu Arieja, a la confluència amb l'Arget; es troba al sud de Tolosa, prop de la frontera andorrana. El 2018 la seva població era de 9.452 habitants, anomenats foixencs (en occità foissencs, en francès Fuxéens), amb la qual cosa és la segona ciutat del departament, després de Pàmies.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, Foix seria tant la vila principal del parçan (comarca occitana) del País de Foix, com de la subregió del Comtat de Foix, ubicada dins la regió del Llenguadoc.

## Història

Foix probablement deu el seu origen a un oratori fundat per Carlemany, que més tard va passar a abadia. Amb el temps, la ciutat esdevindria el centre del comtat de Foix, els senyors del qual, en la seva qualitat de vescomtes de Castellbò, eren coprínceps d'Andorra juntament amb els bisbes d'Urgell.
Foix fou el lloc de naixement de la reina consort d'Aragó (1505-1516) Germana de Foix, que també fou virreina de València.
La ciutat fou el lloc de naixement de Charles de Freycinet (1828-1923), estadista i primer ministre francès.

## Llocs d'interès

L'edifici històric principal és el castell dels Comtes de Foix, dalt d'un turó isolat que senyoreja la ciutat vella, de carrers estrets i cases d'arquitectura tradicional. El castell té tres torres dels segles xii, xiv i xv, respectivament. El conjunt, força espectacular, és un autèntic pastitx a conseqüència de l'arbitrària reconstrucció medievalitzant efectuada el segle xix per l'escola d'Eugène Viollet-le-Duc.
L'església principal, edifici gòtic del segle xiv amb restes d'una construcció romànica anterior i un campanar renaixentista, està dedicada a sant Volusià, arquebisbe de Tours del segle v. És l'església d'una antiga abadia existent ja en temps carolingis exclaustrada durant la Revolució francesa. El claustre de l'abadia, molt modificat, està ocupat actualment per la prefectura del departament de l'Ariège.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].

## Vegeu també

* Comtat de Foix per a la història detallada del Foix medieval.
* Llista de coprínceps d'Andorra.
* Gastó de Foix.
* Monestir de Sant Volusià.
# Giraffa gracilis

Giraffa gracilis és una espècie extinta de girafa africa que visqué a Kenya, Etiòpia, Tanzània, i Sud-àfrica des del Pliocè mitjà i el Plistocè mitjà.

## Referències

* ↑ The Paleobiology Database. Taxonomia i distribució de plantes i animals fòssils.
# Palaeotragus

Palaeotragus ('antílop antic') fou un gènere primitiu d'ocapi molt gran, de la família dels giràfids, que visqué durant el Miocè a Àfrica.
Palaeotragus primaevus és l'espècie més antiga, trobada en estrats del Miocè mitjà, mentre que Palaeotragus germaini es troba en estrats del Miocè superior.
P. primaevus es diferenciava de P. germaini perquè mancava d'un parell d'ossicons. També era l'espècie més petita, amb una alçada d'una mica menys de dos metres a l'espatlla. P. germaini tenia un parell d'ossicons i, en vida, hauria semblat o bé una girafa de coll petit i tres metres d'alçada, o bé un ocapi gegantí.
# Hidaspiteri

Hydaspitherium és un gènere extint de giràfid que visqué durant el Miocè superior. Els giràfids estan representats en el Miocè tardà per els grans xivateris com els Xivateris, els Bramateris, els hel·ladoteris i els hidaspiteris. L'única espècie coneguda d'aquest últim gènere, H. megacephalum, es coneix per les restes de la formació Dhok Pathan, al Pakistan.
S'arribaren a classificar fins a quatre espècies diferents d'hidaspiteri fa més d'un segle, però es conclogué que les diferències trobades podien ser explicades per dimorfisme sexual i variabilitat intraespècie: H. birmanicum (Pilgrim 1910) es basava en una molar superior. H. grande (Lydekker 1878) i H. magnum (Pilgrim 1910) són lleugerament més grans que H. megacephalum i la variació en la dentició no és suficient com per a diferenciar-les en diferents espècies. H. megacephalum i H. grande, de mida superior, es consideraven també espècies diferenciades fins a la descoberta recent de noves restes.

## Vegeu també

* Helladotherium †
* Honanotherium †
* Giraffokeryx †

## Referències

* 1 2 «paleobiodb.org» (en anglès). [Consulta: 30 gener 2018].
* ↑ Bhatti, Zafar Hameed; Khan, Muhammad Akbar; Akhtar, Muhammad «Hydaspitherium (Artiodactyla: Giraffidae) from the Dhok Pathan Formation of the Middle Siwaliks, Pakistan: New Collection». Pakistan J. Zool., vol. 44 (3), pp. 799-808, 2012.
# Tossal Redó (Tàrrega)

El Tossal Redó és una muntanya de 412,4 metres que es troba al municipi de Tàrrega, a la comarca catalana de l'Urgell.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal del Nen

El Tossal del Nen és una muntanya de 361,1 metres que es troba al municipi d'Agramunt, a la comarca catalana de l'Urgell.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Arbre de la llibertat

Un arbre de la llibertat és un arbre plantat com a símbol d'una llibertat assolida. És una figura que neix a l'època de la Revolució Francesa de 1789 i també simbolitza l'arbre de la vida, continuïtat, creixement, força i poder. Eren plantats, generalment al lloc més concorregut i visible d'una localitat, com a signes d'alegria i símbols d'emancipació, aquests arbres anaven creixent amb les noves institucions. Aquesta tradició s'estengué ràpidament per Europa i Amèrica.
Des de 1999, aquest arbre és present a les monedes franceses d'u i dos euros.
En el cas de Catalunya encara es conserven dos arbres de la Llibertat com és l'arbre d'Arbúcies i de Llançà.

## Referències

* 1 2 «Arbre de la llibertat». enciclopedia.cat. [Consulta: 3 desembre 2022].
# Serra de la Solana

«Serra de la Solana» té aquests significats:
* Serra de la Solana: serra entre les comarques de l'Alt Vinalopó, l'Alcoià i la Vall d'Albaida, al País Valencià.
* Serra de la Solana: serra entre els municipis de Monòver, Elda i Salines, a les comarques del Vinalopó Mitjà i l'Alt Vinalopó, al País Valencià.
* Serra de la Solana: serra entre els municipis de Campmany i Darnius a la comarca de l'Alt Empordà, a Catalunya.
* Serra de la Solana: serra del municipi d'Oriola (Baix Segura), al País Valencià.
# Josep Buades i Costa

Josep Buades i Costa (1932-2018), empresari mallorquí i promotor esportiu, especialment de futbol.
Buades fou directiu del C. E. La Soledat, del C. E. Consell, del Reial Club Esportiu Mallorca, o de la Federació Balear de Futbol, fundador, president i vicepresident de la Reial Societat Alfons XIII –germen de l'actual S. A. D. Mallorca. Promotor del Trofeu Internacional Ciutat de Palma, i del Trofeu Buades Electricista d'aquest esport. Pel que fa al futbol sala, fou propietari del Buades Electricista, el qual es proclamà subcampió d'Espanya (88-89) i subcampió d'Europa (92-93).
Entre les seves últimes iniciatives esportives, va fer dipositari al Centre d'Interpretació de l'Esport de les Illes Balears (CIEIB) de la seva extensa biblioteca esportiva. La conformen prop de deu mil monografies dedicades a l'esport on hi són representades la majoria de les disciplines esportives en vint-i-un idiomes. En destaquen les monografies dedicades a l'esport en l'àmbit illenc, la valuosa col·lecció de volums dedicats als escacs o l'àmplia mostra de biografies esportives, per destacar-ne algunes. Així mateix, com a protector de l'esmentada institució, va possibilitar l'adquisició de diverses i interessants col·leccions filatèliques dedicades igualment a l'esport. La formen més de cinc mil segells, i en destaquen les diverses col·leccions de segells dedicats a l'olimpisme.
Li foren concedides les insígnies d'or de la Federació de Futbol de les Illes Balears, i del seu Comitè d'Àrbitres; i fou mereixedor de la Medalla d'Or del Consell de Mallorca (2005).

## Referències

* 1 2 3 «El Govern expressa el condol per la mort de Josep Buades Costa». [Consulta: 17 desembre 2024].
* ↑ «Premis Honors i Distincions - www - LIVE 7.4». [Consulta: 17 desembre 2024].
# Vicent Tur Serra

Vicent Tur Serra, conegut com a Vicent Jeroni o Vicent Jeroni des Racó (Formentera, 1930 - Formentera, 6 de desembre de 2024) fou un glosador pitiús.
La seva obra és un conjunt d’estructures versificades de caràcter narratiu creades per ser recitades, a manera d’històries en vers. Tot i que no es poden englobar dins dels gèneres cantats tradicionals, pel fet que no estan pensades per ser cantades, sí que guarden una relació prou estreta amb les cançons i també amb els estribots, fet que s’explica per la rellevància de Vicent Jeroni com a cantador i cançoner durant la segona meitat del segle xx. El 2020 fou guardonat per l'Obra Cultural Balear (OCB) amb el premi Aina Moll i Marquès, dels premis 31 de Desembre. La seva obra l'ha recollit Teresa Costa Castelló al llibre 100 Gloses de Vicent Jeroni. I unes més de regateig (2019) amb un CD amb la gravació de les gloses en la veu del mateix autor. L'autora ha procurat respectar al màxim la fonètica, tant pel que fa a la presència de fenòmens habituals en la parla d’Eivissa i Formentera com en casos en els quals s’han observat formacions anòmales (“estrambòlica”, “endevenia”, “medecinàs”…).

## Referències

* ↑ «Esquela Vicente Tur Serra» (en castellà), 07-12-2024. [Consulta: 11 desembre 2024].
* 1 2 Cárdenas, Natalia. «Presentació a Formentera del llibre '100 Gloses de Vicent Jeroni. I unes més de regateig'» (en castellà), 16-04-2019. [Consulta: 11 desembre 2024].
* ↑ Jiménez, Nacho. «Los Premis 31 de Desembre de la OCB se entregarán en un especial televisivo» (en castellà), 17-12-2020. [Consulta: 11 desembre 2024].
# Autovia Osca - Lleida

L'autovia A-22 (Lleida-Osca) és una autovia de nova construcció, de 108 km de recorregut, alternativa de la carretera N-240 entre aquestes dues ciutats, que ha d'enllaçar a Lleida amb l'A-2 (Barcelona-Madrid) i amb la futura A-27 (Tarragona-Montblanc-Lleida), i a Osca amb l'A-23 (Sagunt-Somport).

## Trams

L'autovia es divideix en 11 trams, 3 dels quals (18,8 km) pertanyen a Catalunya i la resta a l'Aragó. Actualment, ja estan en serveis deu dels seus trams, i un altre en construcció.
| Denominació | Tram | Estat | Longitud (km) |
| N-240 | Osca-Siétamo | En construcció (previsió maig 2025) | 13,2 |
| A-22 | Siétamo-Velillas | En servei (AZVI-PERCASA ASTURIAS) | 5,15 |
| A-22 | Velillas-Ponzano (subtram Velillas-riu Alcanadre) | En servei (OHL-MLN-ABADIA MARTINEZ) | 12,1 |
| A-22 | Velillas-Ponzano (subtram riu Alcanadre-Ponzano) | En servei (OHL-MLN-Hemotex Castellon-Abadia Martinez) | 4,3 |
| A-22 | Ponzano-El Pueyo | En servei (CYOPSA-EPSA-JJTORRES) | 10,2 |
| A-22 | Variant de Barbastre | En servei (SACYR-MARCO-EPSA) | 11 |
| A-22 | Variant de Montsó | En servei (FCC-JOCA-MARCO) | 12,1 |
| A-22 | Variant Binèfar | En servei (CYOPSA OPR) | 7,1 |
| A-22 | Variant Binèfar-Límit provincial d'Osca | En servei (UTE COPCISA-VIDAL) | 12 |
| A-22 | Variant Almacelles | En servei (UTE SORIGUE-MARCO) | 9,75 |
| A-22 | Variant Almacelles-La Cerdera | En servei (COPASA GALICIA) | 4,2 |
| A-22 | La Cerdera-Connexió amb l'A-2 | En servei (FCC HIPHERFO LLOVERA) | 4,7 |

## Referències

* 1 2 Nota de premsa del Ministerio de Fomento, 9 de febrer de 2007 (castellà)
* ↑ Darío, Rubén. «El tercer modificado del Huesca-Siétamo pone fecha definitiva a la entrega de la A-22» (en castellà). Heraldo de Aragón, 15-10-2024. [Consulta: 7 gener 2025].
# Rita Moreno: Just a Girl Who Decided to Go for It

Rita Moreno: Just a Girl Who Decided to Go for It és una pel·lícula documental estatunidenca de 2021, dirigit, produït, i editat per Mariem Pérez Riera. La pel·lícula segueix a Rita Moreno, centrant-se en la seva vida primerenca i la seva carrera. Norman Lear, Lin-Manuel Miranda, i Michael Kantor serveixen com a productors executius.
La pel·lícula es va estrenar en el Festival de Cinema de Sundance de 2021 el 29 de gener de 2021. Va ser estrenada el 18 de juny de 2021 per Roadside Attractions

## Sinopsi

Durant més de 70 anys, Rita Moreno ha inspirat al públic amb les seves actuacions, la pel·lícula segueix el seu viatge des de la seva infància fins a la fama.

## Repartiment

* Rita Moreno
* Eva Longoria
* George Chakiris
* Gloria Estefan
* Emilio Estefan
* Héctor Elizondo
* Karen Olivo
* Justina Machado
* Sonia Manzano
* Lin-Manuel Miranda
* Mitzi Gaynor
* Chita Rivera
* Morgan Freeman
* Norman Lear
* Terrence McNally
* Whoopi Goldberg

## Producció

El juliol de 2019, es va anunciar que PBS produiria i distribuiria un documental sobre Rita Moreno amb Norman Lear i Lin-Manuel Miranda com a productors executius.

## Llançament

La pel·lícula es va estrenar al Festival de Cinema de Sundance de 2021 el 29 de gener de 2021. Al març de 2021, Roadside Attractions va adquirir els drets de distribució de la pel·lícula i la va fixar per a la seva estrena el 18 de juny de 2021. Es va transmetre a American Masters de PBS el 5 d'octubre de 2021.

## Recepció

A Rotten Tomatoes, la pel·lícula té un índex d'aprovació del 96% segons les revisions de 102 crítics, amb una qualificació mitjana de 7.9/10. El consens dels crítics del lloc web diu: "Un perfil commovedor de la llegenda de la pantalla Rita Moreno, Just a Girl és alhora una aguda crítica de les aclaparadores desigualtats de la indústria i un bell homenatge a un artista que mai es va tirar enrere malgrat les probabilitats".

## Referències

* ↑ White. «Norman Lear & Lin-Manuel Miranda Partner On Rita Moreno Doc For PBS – TCA», 29-07-2019. [Consulta: 15 desembre 2020].
* ↑ Debruge. «Sundance Film Festival Lineup Features 38 First-Time Directors, Including Rebecca Hall and Robin Wright», 15-12-2020. [Consulta: 15 desembre 2020].
* ↑ D’Alessandro. «Roadside Attractions Acquires Sundance Docu 'Rita Moreno: Just A Girl Who Decided To Go For It'», 29-03-2021. [Consulta: 29 març 2021].
* ↑ «Rita Moreno: Just a Girl Who Decided to Go for It Will Premiere Oct. 5 on PBS», 02-08-2021. [Consulta: 2 agost 2021].
* ↑ «Rita Moreno: Just a Girl Who Decided to Go for It (2021)». Fandango. [Consulta: 19 juny 2021].

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a YouTube
# Lungmu

Lungmu o Longmu (tibetà: ལུང་མུ་མཚོ; Wylie: lung mu mtsho; xinès: 龙木错; pinyin: Lóngmù Cuò) és un llac glacial al xian de Rutog de la prefectura de Ngari, al nord-oest de la Regió Autònoma del Tibet sota administració xinesa. Va ser explorat el 1989 en una expedició sinofrancesa al Tibet occidental.

## Referències

* ↑ Sumin, Wang; Hongshen, Dou. Lakes in China. Beijing: Science Press, 1998, p. 417. ISBN 978-7-03-006706-7.
* ↑ Fontes, J.Ch «Table isotope and radiocarbon balances of two Tibetan lakes (Sumxi Co, Longmu Co) from 13,000 BP». Quaternary Science Reviews, vol. 12, 10, 1993, pàg. 875–887. Bibcode: 1993QSRv...12..875F. DOI: 10.1016/0277-3791(93)90026-I.
# Mas Oriol (Sant Mori)

El Mas Oriol és una masia al sud del nucli urbà de la població de Sant Mori (Alt Empordà), a poca distància del poble i a tocar la carretera GI-631, des de la que s'agafa un trencall a mà dreta que condueix a la porta de la finca. Aquest és un antic mas, probablement bastit el segle xviii amb construccions annexes i diferents reformes posteriors. En una de les llindes de la façana lateral esquerre es pot apreciar incisa la data 1784. A l'interior d'una de les construccions annexes, a la volta, es distingeix la data 1848, incisa a mà, en un maó.
Immoble catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya, de planta irregular, format per tres cossos adossats, dos d'ells amb les cobertes de dues vessants i l'altre amb terrassa a la part superior. La construcció és bastida amb pedra sense desbastar de diverses mides, lligada amb morter de calç. Les cantonades de la casa principal presenten pedres desbastades a manera de carreus. L'edifici principal està distribuït en planta baixa i pis, amb el portal d'accés d'arc rebaixat bastit amb pedra. La resta d'obertures són finestres rectangulars, emmarcades amb pedra desbastada. De la façana nord, destaca una finestra situada al pis i emmarcada amb carreus de pedra ben desbastats. A la llinda hi ha una inscripció amb la data 1784. El cos adossat al sud de la casa també consta de dues plantes i presenta la mateixa tipologia d'obertures que la façana principal. A l'interior presenta sostres coberts amb voltes rebaixades bastides amb maons disposats a pla. En una de les estances, un dels maons de la volta presenta la data 1848 i les inicials del constructor. Entre els dos cossos n'hi ha un altre de petit adossat al davant, amb terrassa al nivell del pis.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas Oriol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].