OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Mitjà de Rocacorba

Can Mitjà de Rocacorba és una masia i un pou de glaç de Canet d'Adri (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

La masia és de forma rectangular, amb planta baixa, pis superior i golfes. Coberta és de teula àrab a dues vessants. Les parets són de pedra sense desbastar deixant a la vista els carreus que emmarquen les obertures i les cantonades. Les finestres de la façana estan fetes amb llinda, ampit i brancals de pedra. Destacar que davant la façana principal hi ha un antic pati tancat amb un mur fet amb pedra sense desbastar. A un dels costats de la façana principal hi ha un cos adossat, segurament un antic porxo, de forma rectangular compost de planta baixa i planta superior sota teulada amb coberta de teula àrab a dues vessants.
També hi ha les restes d'un pou de glaç, són les restes d'un pou de gel excavat al subsòl. La construcció s'alça en planta circular i murs en paredat. És cobert per abundant vegetació.

## Referències

* 1 2 «Can Mitjà de Rocacorba». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2016].
# Cal Ferrer Pagès (Canet d'Adri)

Cal Ferrer Pagès és una masia de Canet d'Adri (Gironès) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És una masia de planta rectangular, de planta baixa, pis i golfes. Les restes d'un portal indiquen que la masia era al voltant d'un pati tancat, amb la inscripció: "Possessors de esta casa ricordavos dels pasats Juan Armengol junt ap Esteva nob fill ne fecit lo dia 6 de desembre de lo any 1793" a la llinda. Està coberta de teula àrab a dues vessants amb un ràfec de doble filera, de rajols i teules. Les parets de pedra, deixant vistos els carreus que emmarquen les obertures i les cantonades. S'hi accedeix per porta amb llinda d'una llosa plana i brancals de pedra amb la inscripció "Juan Armengol me fesit al dia 30 setembre de l'any 1866". Les finestres amb llinda, l'ampit i els brancals de pedra i en una hi ha la inscripció "Restaurada any 1910-1914. Familia Armengol". A la part posterior, hi ha localitzat un cos annexa d'una planta, parets d'obra i coberta d'uralita, a mode de porxo. A un lateral, també hi ha un altre cos d'una sola planta, amb coberta d'uralita a una sola vessant.

## Referències

* ↑ «Cal Ferrer Pagès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2016].
# Masia abandonada (Canet d'Adri)

La Masia abandonada és una obra de Canet d'Adri (Gironès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una construcció de planta rectangular desenvolupada en planta baixa i planta pis. La coberta és de teula àrab a dues vessants, acabada amb un ràfec que combina teula i rajol. Les parets portants són de maçoneria amb carreus a les cantonades i emmarcant les obertures. La porta principal és un arc de mig punt fet amb dovelles de pedra. Les finestres del primer pis són emmarcades per carreus bisellats i ampit motllurat que descansa sobre carreus. Interiorment la casa s'estructura en tres crugies perpendiculars a la façana.

## Història

A la llinda de la finestra situada sobre la porta principal hi ha cisellat l'any 1510. A la llinda d'una finestra lateral hi ha l'any 1683.

## Referències

* 1 2 3 4 «Masia abandonada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 octubre 2016].
# Jay Simpson

Jay-Alistaire Frederick "Jay" Simpson (nascut l'1 de desembre de 1988) és un futbolista anglès que actualment juga al Hull City.

## Referències

* ↑ «Search 1984 to 2006 – Birth, Marriage and Death indexes». Findmypast.com. Arxivat de l'original el 2015-07-02. [Consulta: 30 desembre 2009].
* ↑ Rollin, Glenda; Rollin, Jack. Sky Sports Football Yearbook 2008–2009. Headline, 2008, p. 428. ISBN 978-0-7553-1820-9.
# Dacnis blava

La dacnis blava (Dacnis cayana) és un ocell de la família dels tràupid (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als clars del bosc, vegetació secundària, bosc obert i matolls de les terres baixes al vessant del Carib del nord-est d'Hondures i Nicaragua, ambdues vessants de Costa Rica i Panamà i des de Colòmbia, Veneçuela, Trinitat i Guaiana, cap al sud, per l'oest dels Andes, fins l'oest de l'Equador i, a l'ample de l'est del Perú, nord i est de Bolívia i Brasil fins Paraguai i nord-est de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Dacnis blava». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Lluís Ferrer i Puigdemont

Lluís Ferrer i Puigdemont (Caldes de Malavella, 13 de desembre del 1924 - 3 de maig del 1980) va ser un instrumentista i director de cobla.
Provenia de família musical, i el seu pare i avi construïen i llogaven pianos de maneta, alhora que adaptaven les músiques de l'època per fer-ne rotlles perforats que els fessin sonar. Lluís va començar a estudiar música amb Francesc Civil i mossèn Francesc Geli. Després de la guerra tocà a la cobla-orquestra "Melodia" (1939), durant el servei militar ho va fer a la banda militar «Alcantara 33» de la guarnició de Girona i, posteriorment, tocà a les orquestres "Unión Farnense" (1946) i dirigí la Cobla Orquestra Els Montgrins (1945-1951).
Sobretot va ser conegut per crear l'Orquestra Maravella juntament amb el seu germà Josep i el seu cosí Narcís Vendrell al seu poble natal de Caldes de Malavella el 1951. Després de trenta anys de treball, aquesta obra major seva va contribuir a fer conèixer Caldes arreu del món. Va enregistrar diversos discs de sardanes.
Caldes li va dedicar el «carrer del Mestre Lluís Ferrer» i el seu piano s'exposa a la Casa Rosa, un monument llistat.

## Referències

* ↑ «Lluís Ferrer i Puigdemunt morí ahir» (pdf). El Punt, 4 maig 1980 (1980-05-04), pàg. 1 [Consulta: 19 maig 2014].
* 1 2 «Lluís Ferrer i Puigdemont». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Brugués i Agustí, Lluís. La música a la ciutat de Girona (1888-1985) [tesi doctoral]. Girona: Universitat de Girona, 1998.
* ↑ Europa Press «Falleció el maestro Ferrer, director y creador de la orquesta «Maravella»» (pdf) (en castellà). La Vanguardia, 6 maig 1980 (1980-05-06), pàg. 43 [Consulta: 2 febrer 2015].
* ↑ Viñals i Sola, J «In Memoriam El mestre Lluís Ferrer i Puigdemunt» (pdf). Los Sitios de Gerona, 11 maig 1980 (1980-05-11), pàg. 4 [Consulta: 19 maig 2014].
* ↑ 41° 49′ 59.17″ N, 2° 48′ 31.28″ E﻿ / ﻿41.8331028°N,2.8086889°E﻿ / 41.8331028; 2.8086889
* ↑ «Casa Rosa o Casa Estapé». Festa Catalunya. [Consulta: 20 maig 2014].

## Enllaços externs

* Arxivat 2013-11-27 a Wayback Machine. Pàgina de l'Orquestra Maravella
# Ca l'Albanyà (Torroella de Fluvià)

Ca l'Albanyà és una casa de Torroella de Fluvià (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Situada dins del nucli urbà de la població de Torroella, a la banda de migdia del terme, a redós de l'antic barri de la Força.

## Descripció

Es tracta d'una torre de planta quadrada adossada al mur de migdia de la casa de ca l'Albanyà, la qual està delimitada pels carrers Torroella, Sant Pere Pescador i Casades del Còdol. La part principal de la casa, envoltada de jardí i formada per diversos cossos adossats, és rectangular, amb la coberta de dos vessants de teula i distribuïda en planta baixa, pis i golfes. Majoritàriament, les obertures són rectangulars i destaquen les de la façana de tramuntana (carrer Sant Pere Pescador), donat que presenten els emmarcaments bastits amb carreus de pedra ben desbastats. La resta de l'edifici, incloses les obertures, han estat reformades. La torre està distribuïda en planta baixa, pis i golfes i presenta una coberta de teula de quatre vessants. A la cara de llevant destaca una finestra geminada d'arcs de mig punt sostinguts per un pilaret central, situada al pis. Al seu costat, tocant a la cantonada sud-est, hi ha una espitllera. La part superior del parament, actualment refeta, presenta una galeria oberta mitjançant obertures rectangulars, dues per façana. L'aparell és fet amb carreus de pedra ben desbastats, disposats en filades regulars.

## Història

El barri de la Força és el més antic del poble. El seu nucli primitiu estava emmurallat i s'hi ubicava la capella de Sant Sebastià, que fou enderrocada l'any 1929. Tot indica que les seves pedres serviren per aixecar part de la casa de la vila i la torre de ca l'Albanyà, que tot i així forma part dels vestigis de fortificació medieval més importants que resten a la vila.

## Referències

* 1 2 3 «Ca l'Albanyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# Puig Pedrós de l'Obac

El Puig Pedrós de l'Obac és una muntanya de 163 metres que es troba al municipi de Sant Cugat del Vallès, a la comarca del Vallès Occidental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya

## Enllaços externs

* Cabrera Pérez, Lluís. «Geozona 336. Successió miocena inferior de Puig Pedrós i Molí Calopa». Generalitat de Catalunya. Direcció General del Medi Natural.
# Frontal d'altar de Sant Martí de Puigbò

Frontal de altar de Sant Martí de Puigbò (Tallers de Vic, primer quart del segle XII) Pintura al tremp sobre fusta d'alba i de pi. 97 x 123 x 6 cm.
Aquest frontal correspon a l'estil romànic geometritzant desenvolupat a Catalunya al llarga de la primera meitat del segle XII, del qual un dels exemples més importants és el baldaquí de Ribes (Ripollès) exposat a la mateixa sala del Museu Episcopal de Vic. Sembla que el pintor d'aquest frontal va seguir, en el cas de la figura del Crist Salvador, el model establert pel mestre del baldaquí de Ribes, per bé que les figures corresponen a un art de tradició més popular.
Aquesta peça artística es troba al Museu Episcopal de Vic, procedent de l'església parroquial de Sant Martí de Puigbò situada al costat del castell de Puigbò, a la comarca del Ripollès, hi ha representades en els quatre compartiments escenes de la vida de sant Martí, bisbe de Tours i titular de l'església: sant Martí dalt del cavall es parteix la seva clàmide amb un pobre, el sant bisbe ressuscita un catecumen mort abans de rebre el baptisme, l'escena de la mort del sant, i dos àngels traslladen l'ànima del sant cap al cel.
Aquestes quatre escenes estan dividides per una franja horitzontal amb una inscripció en llatí transcrita per M. Gros que diu:
| « | "Per haver estat generós amb el pobre a la terra, ara Martí viu a cel" | » |

## Referències

* Història del Museu i de les col·leccions de Vic. text de Josep Maria Trullén i Thomas, pàg. 95 (ISBN 978-84-611-6317-5)
# Cal Gassió

Cal Gassió és una obra de la Pobla de Cérvoles (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un habitatge ubicat a un dels extrems de la plaça, al solar del del vèrtex de tancament, amb una placeta just al seu davant. S'estructura en planta baixa i dos pisos, cobert amb teula àrab. La façana està feta de frans carreus de pedra sense desbastar però no es vuen, ja que està tota arrebossada; els voltants de les obertures així com el perímetre estan destacats amb un marc de graveta a mode de sanfea. A a planta baixa tan sols hi ha una petita finestra i a l'angle dret, la portada principal. Té un arc molt rebaixat, quasi pla, amb motllures cargolades als extrems i part central on hi ha la data de 1796, similars a les de la casa Llobera.
El primer pis està destinat a l'habitatge pròpiament dit. Consta de dos balcons d'arc també molt rebaixat i una finestra a l'angle dret, avui tapiada, de la que tan sols hi resta l'ampit. El balcó central, de balustre més llarg, té una motllura de tornapuntes al centre de la pedra, on s'especifica la data de construcció. La part de sota està decorada amb una gran petxina central envoltada de tornapuntes. L'altre balcó també està guarnit encara que de manera més mdoesta. El pis superior s'utilitza com a golfes i té tres finestres rectangulars de mides diverses.

## Història

És una de les cases més antigues de la població. La família és coneguda a la història de la Pobla des del segle xiv. Posteriorment se sap que havien disposat de molí amb premsa de lliure del segle xvii.

## Referències

* 1 2 «Cal Gassió». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2016].
# Figuerola de Meià

Figuerola de Meià és un nucli del terme municipal de Camarasa (Noguera). També forma part de la EMD de Fontllonga i Ametlla. El 2019 tenia 4 habitants. Està situat al vessant oest de la serra de Sant Mamet.
Era de la jurisdicció del priorat de Meià. Al segle xix formava municipi independent, agregat posteriorment al de Fontllonga, fins al 1970 en què ho fou al de Camarasa.
Hi destaca l'església de santa Eulàlia.

## Referències

* ↑ «Camarasa». Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya. ICGC. Arxivat de l'original el 3 de gener 2020. [Consulta: 31 juliol 2020].
* ↑ «Figuerola de Meià». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «250621 Camarasa». Idescat. [Consulta: 31 juliol 2020].
* ↑ «255172 Figuerola de Meyá». Alteraciones de los municipios en los Censos de Población desde 1842. INE. [Consulta: 31 juliol 2020].
# Jaume Ferrús i Estopà

Jaume Ferrús i Estopà (Flix, 24 d'octubre del 1943) és un enginyer industrial català, director de Televisió de Catalunya entre 1989 i 1995. Format a l'Escola Tècnica Superior d'Enginyeria Industrial de Barcelona, s'ocupà de l'estudi previ per a la creació de la televisió pública catalana com a enginyer de CAST Enginyeria, empresa a la qual la Generalitat de Catalunya adjudicà el 1982 la realització del projecte, la direcció de les obres, la instal·lació i l'equipament del canal. El 1983 Jaume Ferrús fou nomenat director tècnic i realitzà l'estudi del centre de Sant Joan Despí. Dos anys més tard, ocupà el càrrec de subdirector de Televisió de Catalunya fins al juny de 1989, moment en què fou nomenat director de l'empresa pública de televisió catalana.
Col·laborà en l'estudi de la candidatura dels Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 i formà part del consell assessor de la Ràdio i la Televisió Olímpica. Jaume Ferrús fou nomenat director general de Cablevisión el 1995. Posteriorment seria director general de Canal Satélite Digital, la primera plataforma de televisió digital via satèl·lit d'Espanya, des de la seva creació fins a la seva incorporació a Mediapro, on va ser membre del consell directiu des de febrer de 1999 fins al 2016. També va ser membre del consell d'administració de Torre de Collserola, vicepresident del Centre de Telecomunicacions de la Generalitat de Catalunya, va ser vicepresident primer i executiu de Barcelona Media. Es vicepresident del patronat del centre de recerca Eurecat.
Va presidir l'Associació de Productors Independents de Catalunya (APIC). Des del novembre de 2010 fins al maig de 2011 va ser president de Productors Audiovisuals Federats, en representació de l'APIC. Paral·lelament, el 2010 va presentar la bodega Mas d'en Blei.

## Referències

* ↑ Guimerà Orts, Josep Àngel. «La Corporació Catalana de Ràdio i Televisió: una institució estratègica». A: Les polítiques de mitjans de comunicació durant els governs de Jordi Pujol. Proa, 2014. ISBN 978-84-7588-497-4.
* ↑ «Història». CCMA. [Consulta: 23 juny 2014].
* 1 2 «Jaume Ferrús, nombrado nuevo director de TV-3». El País, 30-06-1989 [Consulta: 23 juny 2014].
* ↑ «Qui és qui en pantalla». A: Televisió de Catalunya. Barcelona: Televisió de Catalunya, 1987, p. 171.
* ↑ «Jaume Ferrús i Estopà». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cablevisión iniciará de inmediato las pruebas de televisión por cable». El País, 15-09-1995 [Consulta: 23 juny 2014].
* ↑ «Equip». Mediapro. [Consulta: 23 juny 2014].
* ↑ «Jaume Ferrús, vicepresident executiu de Barcelona Media». Barcelona Media. [Consulta: 23 juny 2014].
* ↑ «Jaume Ferrús sigue al frente de los Productores Catalanes». ABC [Barcelona], 27-07-2006.
* ↑ «Jaume Ferrús, president de la Junta Directiva de l'Associació de Productors Independents de Catalunya». Europa Press/VilaWeb, 21-06-2004. [Consulta: 23 juny 2014].
* ↑ «Xavier Atance, nou president dels productors catalans». Ara, 31-03-2011.
* ↑ Imeido, Ferran «Un vi blanc del Priorat diferent». El Periódico de Catalunya, 13-02-2014 [Consulta: 23 juny 2014].
# Creu Trencada (Subirats)

La Creu Trencada és una escultura pública de Subirats (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu de pedra de braços llisos i rectes acabats amb expansions flordelisades. El braç longitudinal inferior es perllonga, amb un tram de planta octogonal, cap a la base de suport a la que s'hi uneix a través d'una motllura cilíndrica. La base és un cos de forma cònica, folrat amb un arrebossat o estuc que simula carreus. En aquesta part hi ha una inscripció commemorativa on s'especifica que va ser restaurada l'any 1913.

## Referències

* ↑ «Creu Trencada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 octubre 2017].
# Serra del Ginebral

La Serra del Ginebral és una serra situada al municipi de Rellinars a la comarca del Vallès Occidental, amb una elevació màxima de 535 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Miquel de la Pobla de Cérvoles

Sant Miquel de la Pobla de Cérvoles és una església barroca de la Pobla de Cérvoles (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una ermita de planta rectangular de dimensions molt reduïdes. L' accés es fa per la plaça de St. Miquel a través d'una petita escalinata. La façana està datada al segle xviii, té un portal de grans carreus encoixinats, de gust italià. La portada és allindada, amb un escut a la zona central. L'interior està cobert amb volta de canó i arcs torals. Està tot enguixat i destaquen algunes mènsules decoratives de gust barroc i el paviment, de rajola de ceràmica; es troba en mal estat de conservació. La teulada és a dues aigües, modificada al segle xix. Cal fer notar la modificació de la nau que s'aixecà aproximadament mig metre per a evitar el pendent excessiu de la coberta. Exteriorment això és visible pel canvi d'aparell, més desigual en comparació a la resta de l'edifici.

## Història

Construïda al lloc on la tradició pensa que es trobà la imatge de la mare de Déu de la Jonquera. De fet, l'edifici s'aixecà per aquesta devoció, segons consta al document fundacional. Aviat, però, es canvià l'advocació per l'actual. A la façana hi ha un escut datat de 1611. Abans hi havia un retaule dedicat a St. Miquel, avui a la catedral de Tarragona i aquí se'n conserva un còpia de dimensions sensiblement més grans.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Miquel de la Pobla de Cérvoles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2016].
# Fitero

Fitero (Fiteroko en basc) és un municipi de Navarra, a la comarca de Tudela, dins la merindad de Tudela. Limita al nord amb Corella; a l'est i sud, amb Tudela i Cintruénigo; i a l'oest amb Cervera del Río Alhama (La Rioja).

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1996 | 1998 | 1999 | 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 |
| 2 083 | 2 034 | 2 034 | 1 960 | 1 997 | 2 192 | 2 234 | 2 213 | 2 222 | 2 257 | 2 224 |
| Fonts: Fitero i Institut d'Estadística de Navarra |||||||||||

## Història

Antigament va ser coneguda amb el nom de Tudején. Vila romana situada als peus del mont Castillo davant de Baños de Fitero i a uns 3 km a l'oest de l'actual Fitero. La vila de Fitero va ser una refundació de la vila de Tudején portada a terme per l'abat del monestir de Fitero, a la fi del segle xv. A Peñahitero (Peña de Fitero) es troben les restes humanes més antigues de la localitat. Es tracta de la tomba d'un príncep d'ètnia cèltica, que hi va arribar al segle ix aC. A la dita Peña del Saco, riba dreta del riu Alhama, enfront de l'establiment termal, s'hi han trobat vestigis d'un poble de pastors de l'Edat de Bronze, envaït després per la cultura celtibèrica, frenada al seu torn per la conquesta romana al llarg del segle ii. Amb posterioritat a la destrucció de Numància aquest poblat va quedar arruïnat i abandonat. El mateix va ocórrer amb el poble celtibèric de Cluniam, també sobre el Alhama.
Es conserva el document datat en 1073 pel qual el rei Sanç IV de Navarra va canviar amb Ahmed I ibn Sulaiman al-Muktadir, l'Emir de Saraqusta, el castell musulmà de Tudején pel cristià de Caparroso que aquell acabava de perdre com a conseqüència d'haver envaït, al seu torn i prèviament, el de Tudején.
En 1140, Alfons VII l'Emperador va fer venir Raymond (posteriorment conegut com a sant Ramon de Fitero), amb una comunitat de monjos cistercencs procedents de Scala Dei o l'Escaladieu a la Gascunya, que fundà una petita casa amb església, dedicada a Santa Maria, en el lloc de la deserta vila castellana de Niencebas (d'aquí procedeix el cognom Bienzobas), situada al vessant meridional de la muntanya de Yerga, jurisdicció avui del poble d'Alfaro. No es veuen les ruïnes d'aquest primitiu establiment de Niencebas, ja que en 1152 es va convertir en una granja cistercenca i va passar a règim de lloguer, mentre la comunitat cistercenca s'assentava definitivament en el lloc de la vila castellana de Tudején conegut com a Castellón.
Encara que poc després va passar a ser conegut com el monestir de Fitero o de la Frontera entre els tres regnes que allí confluïen Castella, Pamplona i Aragó. L'edificació del segon i definitiu monestir de Fitero, va començar en 1179 i la seva església va ser consagrada en 1247, gràcies a l'ajuda de l'arquebisbe Rodrigo Ximénez de Rada.
# Propilenglicol

El propilenglicol, també anomenat 1,2-propanediol o propan-1,2-diol, és un compost orgànic (un diol o alcohol doble) amb la fórmula C₃H₈O₂ o HO-CH₂-CHOH-CH₃. És un líquid quasi inodor, incolor, clar, viscós de gust dolç, higroscòpic i miscible en aigua, acetona, i cloroform.
Aquest compost a vegades s'anomena α-propylene glycol per distingir-lo de l'isòmer 1,3-propanediol HO-(CH₂)₃-OH, també anomenat β-propylene glycol.
El producte comercial és una barreja racèmica

## Producció

A partir de l'òxid de propilè.

## Aplicacions

* Solvent en farmàcia (diazepam), etc.
* Com humectant en alimentació, etiquetat com a E1520
* emulgent en begudes
* humificant en medecines, cosmètics, alimentació, pasta de dents i tabac
* anticongelant no tòxic per automòbils.
* Com a component en líquids de cigarretes electròniques.
El propilenglicol té propietats similara a les de l'etilenglicol però aquest segon és tòxic.

## Referències

* ↑ Chauvel, Alain; Lefebvre, Gilles. Petrochemical Processes (Volume 1: Synthesis-Gas Derivatives and Major Hydrocarbons). Editions Technip, p. 26. ISBN 978-2-7108-0562-5.
* ↑ "Janusz Szajewski, MD , Warsaw Poison Control Centre. «Propylene glycol (PIM 443)». IPCS INChem, 01-08-1991. [Consulta: 2 juliol 2009].
* ↑ «Antifreeze & Coolant, Gallon». West Marine. Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 6 agost 2010].

## Enllaços externs

* Propylene glycol web
* WebBook page for C3H8O2
* ATSDR - Case Studies in Environmental Medicine: Ethylene Glycol and Propylene Glycol Toxicity U.S. Department of Health and Human Services (domini públic)
* Propylene Glycol - chemical product info: properties, production, applications.
Viccionari