OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Brian Stonebridge

Brian Gerald Stonebridge, més conegut com a Brian Stonebridge (Cambridgeshire, 6 de juny de 1928 - octubre 1959), fou un pilot de motociclisme, un dels més coneguts especialistes en motocròs i enduro anglesos de la dècada del 1950. Entre altres èxits destacats, quedà Subcampió d'Europa de motocròs en 250cc el 1959, rere Rolf Tibblin, i guanyà el Motocross des Nations els anys 1952 i 1954 com a membre de l'equip britànic.
Stonebridge començà pilotant per a l'equip oficial de Matchless de motocròs (anomenat aleshores scramble al Regne Unit) el 1950, i hi competí també en proves d'enduro. Aquell mateix any va guanyar una medalla d'or als ISDT, celebrats a Llandrindod Wells (País de Gal·les). El 1951 disputà el primer Campionat britànic de motocròs, anomenat aleshores ACU Scramble Drivers' Star, i hi quedà tercer amb la Matchless.
El 1954 ingressà a l'equip oficial de BSA, col·laborant al desenvolupament de la BSA Bantam de motocròs amb motor de dos temps. El 1957 canvià a l'equip de curses de Greeves, esdevenint-hi Director de Competició i Enginyer de Desenvolupament. Dos anys més tard, l'octubre de 1959 (quan feia poc que havia obtingut el seu Subcampionat d'Europa), es va morir en un accident de circulació a la carretera mentre anava de passatger al cotxe que conduïa el seu cap, Bert Greeves.

## Palmarès

Font:
| Any | Motocicleta | Campionat del Món | Campionat del Món | MXDN | C. britànic |
| Any | Motocicleta | 500cc | 250cc | MXDN | 500cc |
| 1951 | Matchless | - | - | | 3r |
| 1952 | BSA | 6è | - | 1r | 9è |
| 1953 | BSA/Matchless | 8è | - | | 6è |
| 1954 | BSA | 6è | - | 1r | ? |
| 1955 | BSA | 6è | - | | 6è |
| 1956 | BSA | 9è | - | | 5è |
| 1957 | Greeves | - | 7è | | ? |
| 1958 | Greeves | - | 12è | | 8è |
| 1959 | Greeves | - | 2n | | ? |
| Total títols | Total títols | 0 | 0 | 2 | 0 |

### Notes

* ↑ La classificació consignada a MXDN fa referència a la posició final obtinguda per l'equip estatal
* ↑ Fins al 1956 inclòs no existia el Campionat del Món de 500cc ni el d'Europa de 250cc (de 1957 a 1958, aquest darrer s'anomenà Copa d'Europa)

## Referències

* ↑ «The great Brian Stonebridge» (en anglès). motohistory.net, 21-10-2009. [Consulta: 17 octubre 2010].
* ↑ Berry, Ian. «Post-war boom». A: Out Front! British Motocross Champions 1960-1974 (en anglès). High Wycombe: Panther Publishing, 2011, p. 2. ISBN 978-0-9564975-3-6.
* ↑ Walker, Mick. The BSA Gold Star. Redline Books, 2004. ISBN 0954435737, 9780954435738.
* ↑ «Obituary: Bert Greeves» (en anglès). independent.co.uk. The Independent, 06-10-1993. [Consulta: 17 octubre 2010].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 3» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Palmares du Mondial Mx 1» (en francès). memotocross.fr. [Consulta: 6 gener 2020].
* ↑ «Grande Bretagne - Auto Cycle Union» (PDF) (en francès). memotocross.fr, 24-02-2023. [Consulta: 27 febrer 2023].
# Pont de Guixeres

El Pont de Guixeres és una obra de Sant Miquel de Campmajor (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Restes d'un pont al veïnat de Roca-Guixeres. Per arribar-hi, s'ha d'agafar la carretera de Sant Miquel al Collell. Al km 2,4 hi ha un trencall que porta fins al veïnat de Roca. Cal agafar aquesta carretera i, després d'una petita baixada, hi ha una bifurcació; s'ha d'agafar la que queda a la dreta. Als 600 m i després de passar la Caseta, hi ha un petit rierol. A mitja pujada passat aquest rierol hi ha un petit replà on es pot deixar el cotxe. Després d'entrar al bosc, a mà esquerra es troben les restes del pont.
Només es conserva part de l'estructura i de l'arrencada de l'arc central del pont, desaparegut. La llum de l'arc era de 10,70 m, i l'amplada del basament de la construcció, de 1,50 m. El pont està construït amb petits carreus de pedra sense treballar; els dels cantoners, en canvi, són de dimensions més grans i ben escairats.
A pocs metres del pont es troben les restes d'almenys dos pous de calç.

## Història

Tot i que no s'han trobat documents que mencionin el pont, sí que hi ha dades de la història del Mas Guixeres (al collet de Guixeres), sota el qual es troba el pont. El paratge on es troba aquest mas era un pas important que comunicava la vall de Campmajor amb Merlant i Serinyà. El 889 ja s'esmenta el vilar de Gissaias en un precepte del rei Odó, i se sap que al segle XVII, la masia ja es trobava al seu màxim apogeu. Es troba gairebé en ruïnes.

## Referències

* 1 2 3 4 «Pont de Guixeres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 agost 2021].
# Batalla de San Juan de Chorrillos

La batalla de San Juan de Chorrillos va ser la primera de les dues batalles de la campanya de Lima durant la Guerra del Pacífic que enfrontava Perú i Xile. Va tenir lloc el 13 de gener de 1881 i la victòria va ser per a l'exèrcit de Xile comandat pel general Manuel Baquedano a qui s'oposava el dictador del Perú Nicolás de Piérola. Hi participaren un 17.000 homes per part peruana i uns 23.000 per part xilena.
En acabar la batalla la ciutat de Chorrillos va ser cremada fins als fonaments per part de l'exèrcit xilè tractant d'eliminar la guarnició militar que s'hi trobava. Dos dies després l'exèrcit xilè entrà a la capital peruana, Lima, gràcies a la batalla de Miraflores.

## Conseqüències

Els dos bàndols van tenir pèrdues exorbitants. El xilens perderen 3.107 homes (morts o ferits) que equivalien al 13% del contingent. Els peruans perderen uns 8.000 homes.

## Referències

* ↑ Andrés Cáceres. La Guerra del Pacífico, sus campañas. Lima, 1972.
* Encyclopædia Britannica. Chile-Peruvian War.
* Mellafe, Rafael; Pelayo, Mauricio. La Guerra del Pacífico en imágenes, relatos, testimonios. Centro de Estudios Bicentenario, 2004.

## Enllaços externs

* Informe oficial de coronel Arnaldo Panizo sobre la batalla del Morro Solar
# Puig Rodó (el Vendrell)

El Puig Rodó és una muntanya de 221 metres que es troba al municipi del Vendrell, a la comarca del Baix Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Colom imperial cremós

El colom imperial cremós (Ducula subflavescens) és una espècie d'ocell de la família dels colúmbids (Columbidae) que habita boscos i manglars de l'Arxipèlag Bismarck.

## Referències

* ↑ IUCN «Ducula subflavescens» (en anglès). BirdLife International: The IUCN Red List of Threatened Species 2016:, 01-10-2016. DOI: 10.2305/iucn.uk.2016-3.rlts.t22691828a93325548.en.
# Ptilinop de Geelvink

El ptilinop de Geelvink (Ptilinopus speciosus) és una espècie d'ocell de la família dels colúmbids (Columbidae) que habita els boscos de les illes de la Badia de Geelvink, al nord-oest de Nova Guinea.

## Referències

* ↑ del Hoyo, Josep. All the birds of the world (en anglès). Barcelona: Lynx editions, 2020, p. 111. ISBN 978-84-16728-37-4.
# Evènor d'Efes

Evènor（en grec antic: Εὐήνωρ, llatí: Evenor) va ser un pintor de l'antiga Grècia que va viure durant el segle v aC i va florir cap al 420 aC. Va ser pare i mestre del pintor Parrasi, segons Plini el Vell.

## Referències

* ↑ Evenor a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 84
* ↑ «Euenor 3». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
# Colom imperial d'Enggano

El colom imperial d'Enggano (Ducula oenothorax) és una espècie d'ocell de la família dels colúmbids (Columbidae) que habita boscos i manglars de l'illa d'Enggano, a prop del sud-oest de Sumatra.
# Colom de l'illa de Maurici

El colom de l'illa de Maurici (Columba thiriouxi) és un ocell extint de la família dels colúmbids (Columbidae). Potser es va extingir al voltant de 1730 a causa de la caça, la depredació de les rates introduïdes i la desforestació. Conegut únicament per una sèrie bastant limitada de restes òssies subfòssils, la validesa de l'espècie és qüestionada. L'holotip és un tars-metatars dret col·lectat per Etienne Thirioux el 1910. L'espècie va ser descrita per primera vegada el 2011.

## Referències

* ↑ Comissió dels Noms dels Ocells en Català. Diccionari dels ocells del món: Ocells no passeriformes. Fundació Barcelona Zoo; Institut Català d'Ornitologia; TERMCAT, Centre de Terminologia
* ↑ IUCN Redlist
* ↑ JP. Hume. 2011: Systematics, morphology, and ecology of pigeons and doves (Aves: Columbidae) of the Mascarene Islands, with three new species. Zootaxa, 3124: 1-62. Preview ISBN 978-1-86977-825-5
# Cefisodor (pintor)

Cefisodor (grec antic: Κηφισόδωρος, llatí: Cephisodorus) fou un pintor de l'antiga Grècia que esmenta Plini el Vell juntament amb Aglaofont i Evènor, el pare de Parrasi, i els situa cap a la 90a Olimpíada, és a dir, cap a l'any 420 aC.

## Referències

* ↑ Cephisodorus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 669
# Joseph Morgan

Joseph Martin (Londres, Anglaterra, 16 de maig de 1981), conegut com a Joseph Morgan, és un actor de cinema i de sèries de televisió anglès.

## Biografia

Joseph va néixer a Londres, però va viure a Swansea durant onze anys, era un alumne del Morriston Comprehensive School abans de tornar a Londres per estudiar a la Central School of Speech and Drama.

### Carrera

Va actuar a la primera sèrie de Sky One television, Hex, i ha aparegut en papers secundaris en pel·lícules d'Alexander i Master and Commander: The Far Side of the World i a la minisèrie The Line of Beauty de la BBC Two. També ha aparegut a la sèrie de televisió de El doctor Martin i a Casualty i va interpretar en William a Mansfield Park juntament amb Billie Piper. El 2010 va interpretar el paper protagonista de la minisèrie Ben Hur, que va estrenar-se a la SRS al Canadà i a l'ABC als Estats Units el 4 d'abril del 2010.
El 2011 Morgan fou escollit per interpretar en Niklaus Mikaelson a la sèrie de CW Diaris de Vampirs. Aquell mateix any va aparèixer en el paper de l'hel·lè Lysander a la pel·lícula Immortals, juntament amb Henry Cavill.
El gener del 2013 es va saber que Julie Plec, co-creadora de la sèrie Diaris de Vampirs, desenvolupava un spin-off titulat The Originals, centrat en en Klaus i en la seva família. El pilot d'aquell spin-off va sortir el 25 d'abril del 2013. El 26 d'abril CW va anunciar oficialment que es desenvoluparia una sèrie per a la temporada 2013-2014.

## Filmografia

| Any | Títol | Personatge | Notes |
| 2003 | Eroica | Matthias | Estudiant de cinema |
| 2003 | Henry VIII | Thomas Culpepper | |
| 2003 | Master and Commander: The Far Side of the World | William Warley, Cpt. de Mizzentop | |
| 2004 | Hex | Troy | sèrie de televisió |
| 2004 | Alexandre | Philotas | |
| 2005 | William and Mary | Pacient | Curtmetratge |
| 2006 | Kenneth Williams: Fantabulosa! | Alfie | Curtmetratge |
| 2006 | The Line of Beauty | Jasper | mini-sèrie de televisió |
| 2007 | Mansfield Park | Príncep William | |
| 2007 | Mister Lonely | James Dean | |
| 2007 | Silent Witness | Matthew Williams | sèrie de televisió |
| 2007 | El doctor Martin | Mick Mabley | sèrie de televisió |
| 2008-2009 | Casualty | Tony / Tony Reece | sèrie de televisió |
| 2010 | Ben Hur | Judah Ben-Hur | mini-sèrie de televisió |
| 2011- 2017 | Diaris de Vampirs | Niklaus Mikaelson | sèrie de televisió personatge recurrent a la temporada 2, repartiment principal: temporades 3 i 4 Convidat, temporada 5 |
| 2011 | Angel Crest | Rusty | |
| 2011 | The Grind | Paul | |
| 2011 | Immortals | Lysander | |
| 2012 | 500 Miles North | James Hogg | postproducció |
| 2012 | Warhouse | A.J. Budd | |
| 2012 | Open Grave | Nathan | en filmació |
| 2013-2018 | The Originals | Niklaus Mikaelson | sèrie de televisió |
| 2014 | Dermaphoria | Eric Ashworth | |
| 2014 | 500 Miles North | James Hogg | |

## Referències

* ↑ «Joseph Morgan torna a TVD a la temporada 4» (en anglès), 17-05-2012.
# François Velle

François Velle, nascut el 1961, és un guionista i director francès.
Fill de l'actor Louis Velle i de la novel·lista Frédérique Hébrard, viu des de 1999 a Los Angeles a Califòrnia.

## Filmografia

* 1990 : Le Mari de l'ambassadeur (coguionista) (producció 13 episodis)
* 1992-1993 : Le Château des Oliviers (coguionista de 8 episodis)
* 1995 : Les Allumettes suédoises (coguionista dels 3 episodis)
* 1996 : L'Instit - episodi : Demain dès l'aube (direcció)
* 1997 : Comme des rois (guió i direcció)
* 1997 : Le Grand Bâtre (coguionista de 9 episodis)
* 2002 : New Suit (direcció)
* 2004-2009 : Le Tuteur direcció de 4 episodis i guionista de 7 episodis.
* 2008 : The Narrows (film) (direcció)
* 2009-2010 : Le juge est une femme direcció 4 episodis.
* 2010 : Les Châtaigniers du désert de Caroline Huppert (coguionista)
* 2010-2013 : Bones - Temporades 5, 7 & 8 (5 episodis)
* 2011 : La Loi selon Bartoli Episodi #2 (direcció)
* 2013 : El doctor Martin (4 episodis)
* 2014 : Jusqu'au dernier (minisèrie, direcció dels 6 episodis)
* 2015 : Une chance de trop (direcció dels 6 episodis)
* 2016 : Caïn, temporada #5 (direcció de 2 episodis)
* 2016-2017 : Ransom (sèrie, direcció de 2 episodis)
* 2018 : Maman a tort (sèrie de 6 episodis)
* 2019 : Meurtres à Tahiti (telefilm)
* 2020 : De Gaulle, l’éclat et le secret (minisèrie)
* 2022 : L'Abîme (minisèrie)

## Nominacions i premiss

* Nominat tres cops al 7 d'Or :
** en 1990 per Le Mari de l'ambassadeur (amb Frédérique Hébrard)
** en 1993 per Le Château des Oliviers (amb Frédérique Hébrard)
** en 1996 per Les Allumettes suédoises (amb Bernard Revon)
* 1998 : millor guió Comme des rois Fantasporto festival.
* 2002 : millor pel·lícula per New Suit au Festival Internacional de Cinema de Fort Lauderdale

## Referències

* ↑ (anglès)New Suit : About The Filmmakers a cinema.com
* ↑ «François Velle, guionista à l'américaine». Le Parisien.
* ↑ Isabelle Nataf «=François Velle : «Bones est une énorme machine»». Le Figaro, 14-10-2010..

## Enllaços externs

* Propos recueillis par Pierre Langlais «=Aux Etats-Unis, “Tu n’es pas le patron sur un tournage”, François Velle, réalisateur de “Bones”». Télérama, 26-09-2013.
# Avalònia

Avalònia va ser un microcontinent durant l'era del Paleozoic. Fragments d'aquest passat microcontinent es troben al sud-oest de la Gran Bretanya i a la costa est d'Amèrica del Nord. És l'origen de moltes de les roques més antigues d'Europa occidental, el Canadà atlàntic i part de les costes dels Estats Units. Avalonia rep aquest nom per la Península Avalon de l'illa de Terranova.
Avalònia va desenvolupar com un arc volcànic en el marge nord de Gondwana. Finalment es va moure esdevenint un microcontonent. L'oceà Reic es va formar al seu darrere i l'Oceà Iapetus es va contraure al seu front. Va xocar contra els continents Bàltica, després amb Laurència i finalment amb Gondwana, acabant a l'interior de Pangea. Quan Pangea es va trencar, les restes d'Avalònia van quedar dividides per la fissura que va esdevenir l'oceà Atlàntic.
El primer desenvolupament d'Avalònia es creu que va ser en forma d'arc volcànic prop d'una zona de subducció en el marge de Gondwana. L'activitat ígnia començà fa uns 730 milions d'anys i va continuar fins fa uns 570 milions d'anys en el Neoproterozoic tardà.
Al principi del Cambrià, el supercontinent Pannòcia es va trencar i Avalònia va derivar cap al nord des de Gondwana. La punta est d'Avalònia xocà amb Bàltica, una placa continental que ocupava les latituds entre uns 30°S a 55°S, això passà al final de l'Ordovicià i del Silurià.
A les darreries del Silurià i el baix Devonià, Bàltica i Avalònia van xocar progressivament amb Laurència. El resultat d'això va ser la formació d'Euramèrica. Aquesta col·lisió està representada per l'orogènesi caledoniana o a Amèrica del nord per l'orogènesi acadiana.

## Referències

* ↑ Virtual Explorer
* ↑ Woodcock, N. & Strachan, R., eds, (2000) Geological History of Britain and Ireland, Blackwell, pp 127-139.

## Enllaços externs

* Map showing Avalonia in the Ordovician Period Arxivat 2014-09-03 a Wayback Machine.
* Relative positions of Avalonia and Gondwana Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
# Via Ostiense

Via Ostiense (en llatí Via Ostiensis) va ser una via romana que portava de Roma a Òstia seguint el riu Tíber per la riba esquerra, i tallant, quan convenia, els seus meandres més pronunciats.
Sortia de la porta Ostiensis (moderna Porta de San Paolo) i passava per Vicus Alexandri (a uns 5 km de Roma) on se'n separava la Via Laurentina que des d'allà conduïa directament fins a Laurèntum (a uns 25 km de Roma).
La via Ostiense, girant una mica a la dreta, seguia després una trajectòria gairebé recta fins a Òstia, trobant abans, a uns 11 km una estació que es diu modernament Osteria di Mala Fede, i a uns 8 km més endavant trobava Òstia.

## Vegeu també

* Llista de vies romanes

## Referències

* ↑ Bunbury, Edward Herbert. «via ostiensis». A: William Smith. Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood (en anglès). Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
# Abel·línum

Abel·línum era una ciutat dels hirpins, situada a la vall superior del Sabatus, prop de la frontera de Campània.
Plini el Vell l'incloïa a la Campània, ja que l'enumera entre les ciutats de la primera regió d'August, però Claudi Ptolemeu la comptava entre les ciutats dels hirpins. La Tabula Peutingeriana la situa a la via que anava de Benevent a Salern, a unes setze milles romanes d'aquella ciutat. No es menciona durant l'època anterior a la conquesta romana, i sembla que va ser un lloc important durant l'Imperi. Hi va haver una colònia romana en un moment desconegut. Plini l'anomena només un oppidum, però segons el Liber de Coloniis de Sext Juli Frontí, sembla que devia rebre una colònia probablement durant el Segon Triumvirat. Per diverses inscripcions d'època imperial se sap que va continuar amb aquest rang fins a un període tardà. Les inscripcions esmenten nombrosos magistrats locals, i demostren que devia ser un lloc de considerable riquesa i importància, almenys fins a l'època de Valentinià.
L'antiga ciutat va ser destruïda durant les Guerres romano-longobardes, i els habitants es van establir a l'actual Avellino, que n'ha conservat el nom. Les ruïnes d'Abel·línum encara són visibles a uns dos km. de la ciutat moderna, prop del poble d'Atripaldi, i a la vora del riu Sabatus. Queden alguns vestigis d'un amfiteatre, i porcions de la muralla de la ciutat. També s'han descobert un gran nombre d'inscripcions, baixos relleus, altars i restes menors.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Abellinum». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 18 novembre 2023].
# Victorine Nordenswan

Victorine Nordenswan (Hämeenlinna, 14 de juny de 1838 - Hämeenlinna, 25 d'agost de 1872) va ser una pintora finlandesa de tradició de Düsseldorf, especialitzada en temes religiosos, i destacada com una de les primeres artistes dones professionals de Finlàndia.
L'art visual a mitjans del segle XIX estava dominat pels homes, però es considerava que Nordenswan tenia un talent excepcional i s'esperava que fes una carrera important com a artista. No obstant això, va morir de tuberculosi als 34 anys
Nordenswan es va formar a la Reial Acadèmia Sueca de Belles Arts d’Estocolm entre 1860 i 1862, i a partir de 1864 a Düsseldorf. El seu debut en públic va ser el 1861 i va guanyar el Dukaattipalkinto de la Societat d'Art de Finlandia el segon premi el 1865, seguit del primer premi el 1867.
Entre les seves obres més conegudes es troben Sant Joan Evangelista (1866) i Women Mourning at Christ's Grave (1868), ambdues conservades avui a la Galeria Nacional Finlandesa.

## Galeria

* St. Joan Evangelista(1866)
* Dones de dol a la tomba de Crist (1868)

## Referències

* 1 2 3 «Nordenswan, Victorine (1838-1872)» (en finès). Kansallisbiografia.fi. National Biography of Finland. [Consulta: 7 agost 2021].
* 1 2 «Victorine Nordenswan». Artist Register. Artists' Association of Finland. [Consulta: 7 agost 2021].
* ↑ «Women Mourning at Christ’s Grave». Finnish National Gallery. [Consulta: 7 agost 2021].
# Fàbrica de Can Sacrest

La Fàbrica de Can Sacrest és una obra d'Olot (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una gran fàbrica de gènere de punt. És de planta rectangular, amb teulat a dues aigües vers les façanes principals. Una de les portes i una reixa de ferro porten la data: "SACREST 1789". Disposa de planta baixa, pels magatzems, primer pis per despatxos i segon i tercer pis per les naus de treball. La façana principal està alegrada per grans finestrals sense decoració, distribuïts de forma clàssica, remarcant el efecte d'horitzontalitat.

## Història

La família Sacrest és oriünda de la Vall d'en Bas. A principis del segle xviii es traslladà a Olot, on començaren a treballar en un petit taller de mitjons. Amb l'empenta industrial i el redreçament econòmic general, construïren aquesta fàbrica destinada a la fabricació de boines i mitjons. Els descendents de la família van construir llurs habitatges al costat de la fàbrica a finals del segle xix.

## Referències

* 1 2 3 4 «Fàbrica de Can Sacrest». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2016].
# Sac aeri

Els sacs aeris són òrgans que tenen els ocells i que s'omplen i es buiden d'aire amb cada inspiració i espiració. No hi ha intercanvi gasós; aquesta funció, que consisteix a retenir l'oxigen i expulsar el diòxid de carboni, la fan els pulmons.
Els sacs aeris s'ocupen d'augmentar la lleugeresa de l'ocell, ajudar en la respiració i evitar un augment excessiu de la temperatura causat pel vol. Permeten un flux unidireccional de l'aire, fent que, en el sistema respiratori dels ocells, aquest tingui un major contingut en oxigen que l'aire dels pulmons dels mamífers.
Tenen unes parets molt fines amb epiteli escatós, envoltades d'uns quants vasos sanguinis. Són dilatacions de la membrana bronquial que s'estenen pel cos com una espècie de prolongació dels pulmons i penetren alguns ossos i òrgans. Estan units als pulmons per uns tubs prims.
El nombre de sacs pot variar de set a catorze, encara que la majoria dels ocells té nou sacs aeris: un interclavicular, dos de cervicals, dos a la zona interior del tòrax, dos a la posterior i dos d'abdominals.
# Antilocaprins

Els antilocaprins (Antilocaprinae) són una subfamília de mamífers de la família dels antilocàprids. Aquest grup inclou moltes espècies extintes, però només una de vivent, l'antílop americà (Antilocapra americana). Els antilocaprins són més grossos que els mericodontins (amb un pes de 30-80 kg) i tenen les banyes llises i sense peduncles. En els antilocaprins, a més, no hi ha diferències significatives entre mascles i femelles pel que fa a la mida de les banyes. L'antílop americà té dues banyes, però la majoria d'antilocaprins més primitius en tenien entre quatre i sis.

## Referències

* ↑ Entrada «Antilocaprinae» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ Byers, J. A. American Pronghorn (en anglès). University of Chicago Press, 1997, p. 7 i 8. ISBN 9780226086996.
Espècies vivents d'artiodàctils (sense comptar els cetacis) :
Regne: Animalia  · Embrancament: Chordata  · Classe: Mammalia  · Infraclasse: Eutheria  · Superordre: Laurasiatheria :
Subordre Ruminantia :
Família Cervidae :
Família Bovidae :
Família Bovidae (subfamília Caprinae) :
Família Bovidae (subfamília Bovinae) :
Família Bovidae (subfamília Antilopinae) :
Subordre Suina :
Subordre Tylopoda :
Clade Whippomorpha :
# Maxil·la

La maxil·la designa :