OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Silvestre del Mor

Sant Silvestre del Mor, o Sant Silvestre d'Almor, és una església del municipi de Sant Ferriol (Garrotxa) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Sant Silvestre del Mor es troba en molt mal estat de conservació i està mig enderrocada. La seva arquitectura, originalment romànica, va modificar-se en gran manera durant el segle xviii. L'actual porta adovellada s'obrí al costat del ponent i es va refer l'absis semicircular existent a llevant, el qual presenta diversos fragments de rajols encastats entre els carreus de pedra. Està mancada d'obertures. El teulat també va ésser refet més recentment. Damunt seu hi ha una espadanya a la qual s'hi accedia des d'un edifici annexionat.

## Història

L'església de Sant Silvestre del Mor ja surt esmentada l'any 977 com "Sancti Silvestri de Mauro" quan, el bisbe -i comte- Miró, la donà al monestir de Santa Maria de Besalú. Aquesta donació la confirmarà, l'any 998, el papa Gregori V, citant l'església a la butlla amb el nom de "Sancti Silvestri deç Mor" i la seva denominació quedà en "Sant Silvestres Desmor" en la venda de la jurisdicció parroquial i el seu terme, feta, l'agost de 1392, pel rei Hug de Santa Pau.

## Referències

* 1 2 «Església de Sant Silvestre del Mor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 setembre 2013].
# Recinte emmurallat de Berfull

El Recinte emmurallat de Berfull, es troba al municipi de Rafelguaraf, a la comarca de la Ribera Alta, de la província de València. Està catalogat com a Bé d'interès cultural, amb número d'anotació ministerial: RI-51-0010807, i data d'anotació 17 de juny de 2002.

## Història

L'any 1348, segons consta en el privilegi atorgat a Jaume Esplugues, Senyor de La Pobla Llarga, pel Rei Pere IV d'Aragó, concedit a Sagunt, sent aquesta la primera referència documentada del poblat de Berfull. Més tard va pertànyer a l'Ènova fins a 1574. Com va passar en altres zones, després de l'expulsió dels moriscos va ser repoblat i hi ha referències que en 1732 en l'annex de Berfull existia una ermita dedicada a Sant Antoni de Pàdua. Més tard, va ser senyoriu de la família Dassió o Deci. arribant a ser municipi independent, per acabar agregant-se a Rafelguaraf per Reial Ordre de 24 de juny de 1846.
Segons apareix en el Diccionari de D. Pascual Madoz Ibáñez de 1849 s'assenyala que aquest poble va ser del senyoriu particular de D. Vicente Rodrigo de València i que la seva església va estar dedicada als Sants de la Pedra, Sant Abdó i Sant Senén, en canvi, posteriorment, Sanchís Sivera diu que l'església es troba dedicada a la Puríssima Concepció.
El poblat en el passat segle xx, disposava d'un terme de més de cinc-centes hectàrees, propietat d'una família de la noblesa Valenciana. Les cases i terres les cedien en arrendament als habitants de Berfull que van arribar a tenir 125 habitants empadronats. Del cultiu de l'arròs aviat es va passar a la transformació de la terra en tarongerars. En els anys setanta, amb el progrés, els seus habitants van anar abandonant Berfull a la recerca de poblacions amb més serveis. El 2010, els propietaris van cedir el poblat de Berfull al municipi de Rafelguaraf.

## Descripció

Es tracta d'un antic poblat morisc emmurallat. Les muralles (que van poder aixecar entre els segles XVI - xvii), envolten tot el poblat i serveixen de tancament als patis posteriors dels habitatges que conformen el conjunt arquitectònic. Organitzat entorn d'un carrer central a la qual reverteixen les dues illes paral·leles que el constitueixen. L'accés es troba a l'extrem sud-est del carrer central, es realitza a través d'un arc de mig punt de carreus adovellats, l'"Arc de Berfull ", sobre aquest, la muralla es troba coronada per merlets de maó. La resta de la muralla és de maçoneria. Entre els edificis, d'arquitectura popular, es troba una ermita i l'antiga casa de la Senyoria, la qual té en la façana principal, sobre la porta, un escut nobiliari.
* Restes de Berfull
* Arc
* Restes de l'església
* Detall

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=1333. Data de consulta: 26 setembre 2023.
* 1 2 3 4 5 6 http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/detalles_bics.asp?IdInmueble=167
* 1 2 3 http://www.mapaculturaldevalencia.es/fichaarea.html?cnt_id=5415%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://www.mapaculturaldevalencia.es/fichaarea.html?cnt_id=5415%5BEnllaç+no+actiu%5D
# Mas Sant Cristòfol

Cal Magre és un mas al petit nucli de l'Estela, a pocs metres de distància de l'església de Santa Maria, al nord-oest del municipi de Cabanelles (l'Alt Empordà) al qual pertany. Es tracta d'un conjunt format per les restes de la capella de sant Cristòfol i, adossada a aquesta per la banda de migdia, la masia actualment reformada de cal Magre.

## Església

L'església de Sant Cristòfol és documentada l'any 1095 com a donació al priorat de Lladó pel prevere Ramon Amalrich. Les butlles del papa Calixt II dels anys 1120 i 1123 confirmen aquesta possessió sobre l'església de Sancti Christophori de Stella.
De l'antiga església de Sant Cristòfol, actualment molt degradada, es conserven diversos trams d'estructures que permeten saber que es tractava d'un temple de planta rectangular. Actualment no hi ha coberta i la majoria de paraments estan completament enrunats. La façana de llevant, on el parament conserva més alçada, presenta quatre obertures alineades, dues finestres i una porta rectangulars força malmeses i una porta d'arc rebaixat que dona accés a l'interior del temple. Aquest espai, ple de runa i vegetació, conserva una petita volta d'arc de mig punt bastida en pedra desbastada que protegeix una porta rectangular emmarcada en pedra, que probablement donava pas a la nau, des d'una estança de mides més petites. La construcció és bastida en pedra sense treballar i fragments de maons, disposats irregularment.

## Masia

Al costat de l'església de Sant Cristòfol es troba el mas Cal Magre, també conegut com a mas de Sant Cristòfol. Es tracta d'un casal del segle XVII-XVIII encara que segons el Pla Especial d'identificació i regulació de masies i cases rurals de l'Ajuntament de Cabanelles daten l'edifici l'any 1780.
Adossat al mur de migdia del temple hi ha la masia d'època moderna. Es tracta d'un edifici de planta més o menys rectangular format per dos cossos adossats, amb la coberta de teula de dues vessants i distribuït en planta baixa i pis. La façana principal, orientada a llevant, presenta la porta d'accés al pis mitjançant unes escales de pedra exteriors. És d'obertura rectangular, amb els brancals bastits en carreus ben desbastats i la llinda plana. A la planta baixa hi ha dues obertures de mig punt bastides amb lloses de pedra, una amb accés a l'interior i l'altra tapiada. La façana de migdia presenta totes les obertures bastides en maons, majoritàriament rectangulars. Destaquen les de l'extrem de ponent, corresponents a un cos estructural adossat. A la planta baixa hi ha un gran portal d'arc rebaixat i al pis una finestra de mig punt. La façana de ponent també presenta obertures rectangulars bastides en maons. La construcció és bastida en pedra desbastada de mida mitjana, disposada en filades regulars, amb diverses refeccions fetes en maons.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «ESGLÉSIA DE SANT CRISTÒFOL I MASIA CAL MAGRE». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2019].
# Sant Pere i la Santa Creu de Masquefa

Sant Pere i la Santa Creu de Masquefa és una obra de Masquefa (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici que ha pervingut fins als nostres dies fou edificat a finals de segle xii o començaments del segle xiii. Es tracta d'una construcció d'una sola nau coberta amb volta i acabada amb un absis en forma de semicercle. Aquest absis, tot i que és molt senzill, constitueix l'única part de l'església amb elements decoratius, llevat de l'òcul: un fris de dents de serra i per dessota una sèrie d'arcuacions de les dites llombardes, que semblen sostingudes per petites mènsules amb relleus esculpits d'animals, figures humanes, petxines,...molt dins de la línia de les construccions del segle XII
En el mur frontal, a ponent, trobem un òcul de grans dimensions i de decoració vegetal, emmarcat per uns carreus ben tallats i regulars que podem observar al llarg dels murs exteriors de tota l'església. En alguns moments s'hi poden apreciar les marques de picapedrer, característiques de les obres realitzades al segle xiii
Pel que fa a l'interior, la part més separada de l'absis és ja clarament gòtica, amb voltes de creueria, que sostenen el cor En el baptisteri, mancat de la pica baptismal, s'observen restes de pintures que representaven el Baptisme de Jesús El campanar ha sofert modificacions en la teulada que antigament era horitzontal i ara apareix a quatre vessants i acabada en punta.

## Història

Citada per primera vegada l'any 936, l'església romànica de Sant Pere i la Santa Creu, està situada en un espadat entre el Torrent del Cementiri i la Riera a uns cinc-centes metres del poble de Masquefa del qual era antigament la parròquia L'edifici que ha pervingut fins als nostres dies fou edificat a finals de segle xii o començaments del segle xiii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Pere i la Santa Creu de Masquefa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
* ↑ Romànic Obert. «Sant Pere i la Santa Creu de Masquefa». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 21 de febrer 2014. [Consulta: 7 febrer 2014].
# Torre de la Sal (Cabanes)

La Torre de la Sal, coneguda també com a Torre de Cabanes, es troba a la Ribera de Cabanes, al terme municipal de Cabanes, a la comarca de la Plana Alta.
Aquesta torre se situa molt a prop de la platja, al costat d'un jaciment iber, descobert després d'unes excavacions realitzades el 1987, i que van fer paralitzar l'abril de l'any 2008, les obres del PAI Torre de la Sal. La Torre es troba al costat d'un càmping i un restaurant.
Per declaració genèrica està catalogada com a Bé d'Interès Cultural, segons consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana, presentant anotació ministerial número RI - 51-0010751, i data d'anotació 24 d'abril de 2002.
Presenta característiques molt semblants a les torres " Dels Gats", "Carmelet" i " Del Carmen", situades també a la Ribera de Cabanes, molt properes a ella.

## Descripció historicoartístic

Presenta planta quadrada d'uns sis metres de costat. Les cantonades es reforcen amb carreus, mentre que la resta de les parets és de fàbrica de maçoneria irregular. La porta d'accés és d'arc de mig punt i en la seva part superior presenta un matacà, igual que ocorre a la cantonada del costat.
* Vista general de la Torre
* Porta adovellada
* Detall garita i matacà

## Referències

* ↑ «Inventari General del Patrimoni Cultural Valencià».
* 1 2 3 4 5 https://cultura.gva.es/va/web/patrimonio-cultural-y-museos/bics?viewUrl163469238=/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php&id=2646&lang=ca
* ↑ http://elpais.com/diario/2008/04/16/cvalenciana/1208373483_850215.html
* 1 2 http://www.turismodecastellon.com/103116_es/Torre-La-Sal-(Cabanes)-rincones-para-perderse/
* 1 2 3 http://www.cabanes.es/ca/content/torre-sal Arxivat 2014-05-05 a Wayback Machine.
# Torre de Tivenys

La Torre de Tivenys és una torre de Tivenys (Baix Ebre) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És una torre rectangular, sencera, dintre la població, unida a les cases. Té planta quadrada, de maçoneria ordinària i carreus regulars als buits i les cantonades. Posteriorment quedà entre mitgeres i, dels quatre paraments, només en són visibles dos.
La façana que dona al carrer mostra tres espitlleres i un portal d'accés com a únics buits i correspon a la façana posterior de la torre, ja que la porta d'accés original, de carreus, es troba a l'interior de l'illa de cases, de cara al riu.
La façana lateral presenta una finestra amb arc adovellat de mig punt, cegada. L'alçada és d'un tres pisos. Només conserva els merlets de les cantonades.

## Història

Segons R. Miravall, la torre és una mostra típicament medieval, però posterior a la conquesta de Tortosa. Eixiria com a antiga fortificació d'una vila o centre d'explotació agrícola. Forma part de la línia de torres que, a banda i banda del riu, protegien l'estuari superior.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Torre de Tivenys». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Torre de Tivenys». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Santa Maria de Bellvei

Santa Maria de Bellvei és una església de Bellvei (Baix Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La façana és arrebossada i pintada de color grana. Presenta una porta amb llinda emmarcada per carreus irregulars. A sobre hi ha una petita finestra quadrada amb marc de carreus regulars i un simple reixat. Destaca l'espadanya de dos cossos que conté dues campanes. La porta d'accés és revestida de llauna. S'accedeix a l'edifici mitjançant una llarga escalinata. L'interior és d'una sola nau amb volta de canó i tres capelles laterals per banda. Al costat esquerre del creuer hi ha una nau de construcció moderna. Tot l'interior és decorat per pintures murals fetes per un sitgetà. L'altar major és una còpia de l'altar de tipus renaixentista d'abans de la guerra de 1936.
Al seu interior hi ha la talla de la Immaculada, del segle xx.

## Història

En el 1556 el poble de Bellvei encara no tenia església, i la missa era oficiada per un vicari de la Gornal els dies de festa a la capella del castell. En el 1620 la baronia de Castellet, Bellvei i les quadres de la Muga passà a mans de la baronessa Maria d'Aguilar. Gràcies a aquesta es construí l'església de Bellvei, fent-la sufragània de la de la Gornal (1804) amb vicari propi i drets i arxiu de parròquia. En el 1871 s'erigí com a parròquia independent, dependent de l'arxiprestat del Vendrell. L'edifici no havia sofert cap modificació fins que recentment (1981-1983) s'amplià per la banda esquerra del creuer. S'hi construïren dos vitralls fets per en Reventós. Les campanes de l'espadanya daten de 1738.

## Referències

* 1 2 3 «Santa Maria de Bellvei». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Santa Maria de Bellvei». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Sant Martí d'Avià

Sant Martí d'Avià és una església del municipi d'Avià protegida com a bé cultural d'interès local, seu de la parròquia d'Avià.

## Descripció

Església d'una sola nau sense absis i amb capelles laterals. El parament murari del cos de l'edifici és a base de grans carreus de pedra ben escairats i disposats en filades, i després arrebossat. Aquest difereix del del campanar, carreus polits, perfectament escairats i deixats a la vista; possiblement respon a una segona campanya constructiva. L'església està coberta a dues aigües amb teula àrab. La façana, força austera, és a la cara nord, i s'obre als carrers del poble. Destaca el campanar als peus de l'església, de planta quadrada i alçada considerable, amb obertures només a l'últim pis i amb una barana balustrada a manera de remat. Il·luminant el presbiteri hi ha dues petites obertures quadrades als laterals i, a la zona superior, un òcul. Adossada al mur de llevant trobem la rectoria, també del segle xviii.

## Història

L'església primitiva fou consagrada al gener del 907 pel bisbe Nantigís de la Seu d'Urgell. Fou edificada pel comte Guifré el Pelós i els seus seguidors. Fou el seu fill Miró el Jove qui la feu consagrar com a església de iam villam nominatam Avizano cum suis villaribus. El poble d'Avià va néixer al voltant de la parròquia de Sant Martí.
De l'església preromànica i romànica no en queda pràcticament res, només un capitell romànic molt malmès, conservat en un habitatge privat que es va edificar sobre l'església arruïnada.
Al segle xviii es va aixecar la nova parròquia fora del nucli històric.
Està situada a la zona més antiga de la població, prop de la casa del comú. L'actual església moderna és ja del s. XVIII, amb modificacions un segle posteriors. La rectoria s'usà com a presó al s. XVIII.
Durant la primera Guerra carlina, abans de la presa de Berga, a la rectoria d'Avià s'hi va instal·lar el quarter general carlí, i també el comte d'Espanya, que va ser destituït el 26 d'octubre de 1839 i fet presoner a la mateixa rectoria abans de ser assassinat a Pont d'Espia el 2 de novembre d'aquell mateix any.
La parròquia rebia part dels censos dels pagesos que depenien de la parròquia de St. Pere de Madrona.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Martí d'Avià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 agost 2014].
* 1 2 «Història. Un poble mil·lenari». Ajuntament d'Avià. Arxivat de l'original el 9 de setembre 2014. [Consulta: 8 setembre 2014].
* 1 2 Diversos Autors. El Berguedà. Barcelona: Generalitat de Catalunya. Direcció General de Patrimoni Cultural, 1994, p. 144. ISBN 8439326718.
# Uprora

Uprora fou un estat tributari protegit del tipus zamindari a la part nord del districte de Bilaspur, a les Províncies Centrals, avui a Chhattisgarh. Tenia una població el 1991 de 4.743 habitants i el formaven 60 pobles. La superfície era de 1.116 km². Hi abundaven els elefants.

## Referències

Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Santa Magdalena d'Ulldemolins

Santa Magdalena, anomenada la Catedral del Montsant, és una ermita al municipi d'Ulldemolins (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local. Santa Magdalena va ser fundada per Fra Llorenç Julià. Els plans són obra de Jaume Amigó, el mateix arquitecte que havia fet l'església parroquial de Sant Jaume, el qual el va prendre com a model. L'edifici es bastí cap al 1579 i pel mateix temps es construí una casa a l'ermità. Es va intentar instal·lar un convent el 1579 però el poble no ho va autoritzar. Entre 1587 i 1599, la capella fou abandonada per ordre de l'arquebisbe, fruit de les disputes entre el municipi i la cartoixa d'Escaladei per l'ermita i les terres que l'envolten. En aquest temps va quedar molt malmesa. Reoberta al culte, l'ermita s'enriquí amb retaules durant el segle xviii que van ser destruïts el 1936.
Edifici d'una sola nau amb tres capelles a cada costat i presbiteri separat per un arc triomfal. D'un fris arrenca la volta, de mig punt amb llunetes. Sobre les capelles laterals corre una galeria. Sota el presbiteri hi ha una cripta que s'obre a una galeria excavada a la roca al final de la qual hi ha una estança.
La façana, renaixentista, presenta una gran porta amb volta de mig punt emmarcada per dos parells de pilastres que suporten un frontó dalt del qual es troben dues pilastres més que emmarquen un rosetó i suporten un frontó triangular trencat amb una fornícula al mig. El conjunt és rematat per un campanar d'espadanya d'un sol cos.

## Referències

* ↑ DOGC 15/12/1982 Inventari del Patrimoni Arquitectònic Català: 11399
* 1 2 3 4 «Santa Magdalena». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Ermita de Santa Magdalena». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Santa Magdalena». Inventari del Patrimoni Arqueològic i Paleontològic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya.
# Badia (Sant Feliu Sasserra)

Badia és una masia situada al municipi de Sant Feliu Sasserra a la comarca catalana del Bages.
Viccionari
# Ratpenat de nas tubular petit

El ratpenat de nas tubular petit (Paranyctimene raptor) és una espècie de ratpenat de la família dels pteropòdids. Viu a Papua Occidental (Indonèsia) i Papua Nova Guinea.

## Referències

Espècies vivents de megaquiròpters :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Subfamília Nyctimeninae :
Subfamília Cynopterinae :
Subfamília Harpyionycterinae :
Subfamília Macroglossusinae :
Subfamília Pteropodinae :
Subfamília Rousettinae :
Subfamília Epomophorinae :
# Serrat de Matanegra

El Serrat de Matanegra és una serra situada entre els municipis de Llavorsí i de Rialp a la comarca del Pallars Sobirà, amb una elevació màxima de 2.097 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Vicenç de Maçanós

Sant Vicenç de Maçanós és una obra de les Llosses inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici de planta rectangular, amb una sola porta d'accés des de l'exterior, sobre la qual hi ha un petit ull de bou. A la banda d'esquerra del presbiteri, una altra porta condueix a la sagristia amb llinda de pedra treballada, mentre la resta de murs, en pedra grollera, es troben arrebossats. La coberta a dos aigües està formada per cabirons de fusta i teula àrab, essent l'interior de la nau decorat amb una cornisa i una falsa volta de canó feta de maons arrebossats amb dibuix de carreus. La volta és reforçada per nervis d'obra en forma d'arcs, que es recolzen sobre falsos capitells. Els murs van ser repicats per deixar vista l'obra en pedra, segons és moda en algunes restauracions. Sobre la porta d'accés existí un petit cor de cabirons, llates i barana de fusta, i a l'exterior un petit campanar es troba al cantó esquerra de la façana, servint de prolongació a aquella.

## Referències

* ↑ «Sant Vicenç de Maçanós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Santa Llúcia de Puigmal

Santa Llúcia de Puigmal és una església romànica de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edificació actual consta d'una sola nau, de planta rectangular, ampliada i amb un absis semicircular, coberta amb volta de canó seguit i de quart d'esfera, respectivament. L'absis és llis, sense arcuacions, amb una finestra de doble esqueixada centrada, una cornisa senzilla i un sòcol que continua vist a la façana de tramuntana. La porta i una finestra de doble esqueixada queden a la façana de migjorn. L'aparell és fet de carreus i carreuons de mides diferents, segons els panys de paret, però tot i així, es manté una certa unitat constructiva, llevat del campanar d'espadanya i del cos de l'extrem de ponent de la nau, que són de maçoneria. A conseqüència de la restauració, l'estat actual de l'antiga església parroquial de Santa Llúcia de Puigmal és òptim. L'ermita està dedicada a la màrtir santa Llúcia, protectora de la vista, i té uns goigs dedicats que canten: "Puix per gràcia celestial sou dels ulls conservadora, siau nostra protectora, Santa Llúcia de Puigmal."

## Història

La primera notícia referent a aquesta església és del 913. Anteriorment, i concretament l'any 890, en un document referent al monestir de Ripoll, és citat el topònim de "Pojomalo", però creiem que aquest es refereix a l'ermita de Sant Vicenç de Puigmal, edifici actualment sense culte a la Parròquia de Ripoll. L'any 1167, Pere de Redorta, bisbe de Vic, va tornar a consagrar l'església que ha arribat fins als nostres dies. Durant el segle xv, Santa Llúcia de Puigmal perdé la seva independència parroquial i passà a ser sufragània de l'església de Sant Joan de Vallfogona. A les darreries del segle xix passà a dependre de l'església de Sant Joan de les Abadesses.

## Referències

* 1 2 «Església de Santa Llúcia de Puigmal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
* ↑ «Goigs a santa Llúcia de Puigmal». [Consulta: 2015].