OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoine Casenobe

Antoine Casenobe (Salelles, 3 de novembre del 1914 - Alger, 26 de febrer del 1943) va ser un famós pilot de combat, as francès de la Segona Guerra Mundial.

## Biografia

Obtingué el títol de pilot el 1934. Tenia la graduació de Sargent-Chef quan entra a l'esquadrilla SPA 160 Diables Rouges (3a. esquadrilla del Grup de Caça 2/4) en començar la guerra. En la batalla de França pilotà el caça bombarder Curtiss H-75A-2, tingué set victòries homologades (la primera de les quals, el 8 de setembre del 1939, seria una de les dues primeres victòries aèries franceses contra els alemanys!) i fou nomenat Adjudant-Chef. Anà al nord de l'Àfrica amb les forces del govern de Vichy fins que l'operació Torxa les feu passar al comandament aliat. Era a Tunísia i pilotava un caça de l'esquadrilla Lafayette quan, el 22.2.43 en l'evacuació causada per l'avanç alemany (Batalla del Pas de Kasserine) el seu Curtiss P-40F5 es quedà en pana de combustible. Intentà aterrar d'emergència en un terreny irregular; l'aparell bolcà i Casenobe es trencà l'espinada. Morí en un hospital d'Alger arran de les ferides sofertes.
Va ser distingit amb la Medalla Militar, la Creu de Guerra 1939-1945 amb palmes i 8 citacions. També fou fet cavaller de la Legió d'Honor a títol pòstum. El seu poble natal li dedicà una cèntrica avinguda.

### Destinacions en què serví

| Període | Lloc | Unitat |
| ? -1939 | França | 33è. Esquadró de Reconeixement |
| 15 de maig del 1939-agost del 1940 | França/Algèria/Marroc | 3a. esquadrilla del Grup de Caça 2/4 |
| agost del 1940 - ? | Algèria/Marroc | 1a. esquadrilla del Grup de Caça 1/5 |
| ? - novembre del 1942 | Algèria/Marroc | 3a. esquadrilla del Grup de Caça 2/5 |
| gener del 1943-febrer del 1943 | Tunísia | esquadrilla Lafayette del Grup de Caça 2/5 |

### Avions abatuts

| Data | Lloc | Tipus d'avió abatut |
| 8.9.1939 | Auerbach-Schaidt (Alemanya) | Bf 109 E |
| 21.11.1939 | E. de Pirmasens (Alemanya) | Me 109 |
| 15.5.1940 | Bosc de Signy-l'Abbaye | Hs 126 |
| 15.5.1940 | regió de Flosse-Feorennes (Bèlgica) | Me 109 |
| 16.5.1940 | entre Fismes i Reims | Do-17 |
| 16.5.1940 | entre Fismes i Reims | Me 110 |
| 9.6.1940 | Morionvilliers | Me 109 |

## Bibliografia

* Verrier, Marcel. Arènes du ciel. Éditions France-Empire, p. 186-192.
* Avions Hors Série 20: Les As français de 1939 - 1940, première partie

## Notes

* ↑ Algunes fonts indiquen, també correctament, que era nascut a Cabestany, perquè Salelles no se n'independitzà fins al 1923
* ↑ «El Grup de Combat II/4» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 19 febrer 2014].
* ↑ 6 victòries segures -sol o en col·laboració- i 2 de probables
* ↑ Pilotant el Curtiss H-75A-2 números 89, 103 i 189 Fan-Fan-La Tulipe Dibuix del 189
* 1 2 Pilotant Curtiss H-75A-2
* ↑ Pilotant el Curtiss P-40 Warhawk número 8 P'tit QUINQUIN
* ↑ Segons altres fonts, un Ju 86

## Enllaços externs

* Biografia i fotografia a la plana dels Asos francesos (francès)
* Narracions detallades de la seva actuació Arxivat 2013-02-27 a Wayback Machine. (francès)
* Fotografia
* Plana del grup de Caça 2/4 (francès)(anglès)
# Joan Baptista Ravanals

Joan Baptista Ravanals (València, c. 1678 - ?) fou un gravador valencià.
Va estudiar sota el mestratge d'Evarist Muñoz Estarlich a València. Entre altres obres va gravar un retrat eqüestre del rei Felip V, un arbre genealògic de la Família Reial, un retrat del Pare Gregori Ridaura i Peres, una estampa de Sant Roderic, un segon retrat de Felip V, algunes planxes per a la primera edició del Compendio de Matemáticas del Pare Tosca (1705), el frontispici del llibre anomenat Centro de la Fe Ortodoxa, amb una representació de l'aparició de la Mare de Déu del Pilar a sant Francesc i alguns dels seus deixebles; així com il·lustracions d'altre devocionari dedicat a sant Tomàs d'Aquino, amb figures d'altres sants.
A principis de la dècada del 1710 va estar actiu a Madrid, però aviat va retornar a la seua ciutat, on va continuar la seua activitat.

## Referències i notes

* ↑ Gallego, 1999: pàg. 249

## Bibliografia

* Bryan, Michael. Walter Armstrong & Robert Edmund Graves. Dictionary of Painters and Engravers, Biographical and Critical (Volume II L-Z). York St. #4, Covent Garden, London; Original from Fogg Library, Digitalitzat el 18 de maig de 2007: George Bell and Sons, 1889, pàg. 349.
* Gallego Gallego, Antonio. Historia del grabado en España (en castellà). 3. Madrid: Guida Editori, 1999, p. 542 (Cuadernos Arte Cátedra). ISBN 8437602092, 9788437602097.
# La Clota

La Clota és un barri del districte d'Horta-Guinardó de la ciutat de Barcelona. Està situat en una depressió entre el Carmel i el passeig de la Vall d'Hebron, al sud-oest d'Horta, concretament entre el carrer de Lisboa, l'Avinguda del Cardenal Vidal i Barraquer i l'Avinguda de l'Estatut de Catalunya.
Es tracta d'un dels nuclis de població més antics del districte. Des del petit espai primigeni al voltant de Can Tarrida, un antic mas del segle xiii avui desaparegut, es va anar estenent per tot el pla dels Ametllers, una zona de gran fertilitat pel conreus. Fou durant molts anys una barriada popular de torretes, masies i horts, un llogarret rural proper a la ciutat que servia sovint com a zona d'estiueig pels aristòcrates barcelonins. La història de la Clota antiga ha estat recollida al llibre "Història de la Clota. Dels orígens d'un veïnat a la formació d'un barri de Barcelona", d'Oriol González, l'obra més important feta al respecte.
Hi confluïen les rieras d'Horta, d'en Marcel·lí, els torrents de Sant Genís i de la Clota. Això possibilità el desenvolupament d'un gran nombre i varietat d'instal·lacions hidràuliques, com ara pous i séquies, que van ser l'origen de la fama d'Horta com a reserva d'aigua de Barcelona i que van afavorir el desenvolupament de la indústria bugadera amb les bugaderes clotenques, conegudes a tot Barcelona. El gener de 2021 es va restaurar el pou del carrer de Bragança, l'únic del barri de la Clota situat en l'espai públic, entrant a formar part de l'inventari de Petits paisatges de Barcelona.
El creixement urbà de la Clota no ha estat molt intens, amb carrers sense asfaltar, sense clavegueres i sense enllumenat públic fins ben entrada la Democràcia, però els últims anys la important tasca de l'Associació de Veïns del barri ha aconseguit suplir totes aquestes mancances per convertir-lo en un lloc confortable per viure-hi, tot mantenint fins avui un aire semi-rural que constitueix una notable singularitat en la Barcelona actual. Hi coexisteixen cases baixes i masies amb horts i un petit nucli format per edificacions autoconstruïdes. Encara s'hi poden trobar alguns tallers de fusteria, de marbres, manyeria, etc.
Molts dels carrers de la Clota tenen noms vinculats a la història del territori. Així el barri conserva un tram del Camí d'Horta a Sant Genís.

## Referències

* 1 2 «7. La Clota i la Teixonera». Rutes històriques pel Districte d'Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona. [Consulta: 26 febrer 2013].
* ↑ Diez, Desideri «Horta, el poble que renta la roba». Carrer, 122, 3-2012, pàg. 28.
* ↑ «Acaba la restauració del pou del carrer Bragança». Ajuntament de Barcelona, 02-02-2021.

## Bibliografia

* Bou i Roura, Lluís. Ajuntament de Barcelona. Itineraris Horta-Guinardó. Ajuntament de Barcelona, 2002. Dipòsit legal B.22.877-2002. ISBN 84-7609-991-6.
* González Corsellas, Oriol. Història de la Clota. Dels orígens d'un veïnat a la formació d'un barri de Barcelona. Edita Associació de Veïns de la Clota. Barcelona, gener 2015.

## Vegeu també

* Festa Major de la Clota

## Enllaços externs

* La Clota, a la web de l'Ajuntament de Barcelona
* Barcelona Turisme: Horta i Guinardó
# Cal Racala

Cal Racala és una casa de Maçanet de Cabrenys (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat al centre del poble, molt a prop de l'església. És una casa de planta baixa i dos pisos, amb paredat de pedra, amb carreus ben tallats a les cantonades. Tot i que la casa ha estat rehabilitada recentment, les obertures encara són carreuades i allindades. La coberta és una terrassa tot i que ha estat coberta, i s'hi ha col·locat un altre sostre, per guanyar un pis a la construcció. A l'interior de la casa encara es conserva un forn de pa, de l'època original de la construcció.

## Referències

* ↑ «Cal Racala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2017].
# Domici Calví (pretor)

Domici Calví (en llatí Domitius Calvinus) era un magistrat romà. Va ser probablement fill de Gneu Domici Calví Màxim I (Cneus Domitius CN. F. Calvinus Maximus). Formava part de la Gens Domícia, una gens d'origen plebeu.
Va ser elegit pretor, i va conquerir la ciutat de Luna a Etrúria que havia estat ocupat per una banda d'il·liris. No se sap la data exacta d'aquest fet, tot i que és clar que hauria d'haver ocorregut després de la Primera Guerra Púnica, és a dir, després de l'any 240 aC.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Londres: Walton and Maberly, 1841, p. 584.
# Theosodon

Theosodon és un gènere extint de mamífer litoptern del Miocè inferior de Sud-amèrica.
Theosodon tenia una semblança superficial amb el guanac modern i mesurava uns 2 m de llarg. Tenia un coll llarg i peus amb tres dits, similars als dels tapirs.
La posició dels narius indica que Theosodon tenia una trompa curta, però més curta que la de parents seus com Macrauchenia.
Theosodon tenia un conjunt complet de 44 dents i el maxil·lar inferior era molt prim i gran.

## Referències

* ↑ Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 247. ISBN 1-84028-152-9.
* ↑ «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2007-06-01. [Consulta: 17 març 2010].
# Pigment fotosintètic

Un pigment fotosintètic (pigment auxiliar; pigment del cloroplast; pigment antena) és un pigment que està present als cloroplasts o bacteris fotosintètics i captura l'energia de la llum necessària per a la fotosíntesi.

## Plantes

Les plantes verdes tenen sis pigments fotosintètics estretament relacionats (en ordre de polaritat incrementada):
* Carotè – un pigment taronja
* Xantòfil·la – un pigment groc
* Feofitina a - un pigment marró grisenc
* Feofitina b - un pigment marró groguenc
* Clorofil·la a – un pigment verd blavenc
* Clorofil·la ''b'' - un pigment verd groguenc
La clorofil·la a és el més comú dels sis pigments, està present en tota planta que faci la fotosíntesi. Cap dels pigments absorbeix bé en la regió de la llum groga-verda i per això en la natura hi abunda el color verd.

## Bacteris

Com les plantes els cianobacteris fan servir aigua com a donador d'electrons per a la fotosíntesi i, per tant, alliberen oxigen; també ells utilitzen la clorofil·la a com a pigment. A més la majoria de cianobacteris usen ficobiliproteïna, que són pigments solubles en aigua que es troben al citoplasma del cloroplast, per capturar energia de la llum. Es creu que els cloroplasts de les plantes i les algues han evolucionat a partir dels cianobacteris.
Altres grups de bacteris usen pigments de bacterioclorofil·la per la fotosíntesi. Al contrari que els cianobacteris aquests bacteris no produeixen oxigen i típicament fan servir sulfur d'hidrogen en lloc de l'aigua com donador d'electrons.
Recentment un pigment molt diferent s'ha trobat en alguns γ-proteobacteris: la proteorodopsina. És similar a la bacteriorhodopsina dels archaea.

## Algues

Les algues verdes, les vermelles i els glaucòfites usen la clorofil·la. Les algues vermelles i glaucòfites també usen ficobiliproteïna, però les algues verdes no ho fan.

## Archaea

Els halobacteris usen el pigment bacteriorodopsina que actua com a bomba de protons quan s'exposen a la llum.

## Referències

* 1 2 CHLOROPHYLLS Arxivat 2016-03-28 a Wayback Machine., JECFA, 1987
# The Blitz

The Blitz va ser un bombardeig aeri sostingut del Regne Unit per part de la Luftwaffe de l'Alemanya Nazi que va tenir lloc des del 7 de setembre de 1940 fins al 10 de maig de 1941 durant la Segona Guerra Mundial. Va començar amb el bombardeig de Londres però atacaren també moltes ciutats del Regne Unit durant 57 o 76 nits consecutives segons les fonts.
Cap a la fi del mes de maig de 1941, uns 43.000 civils, la meitat d'ells a Londres, van perdre la vida de resultes del bombardeig i, pel que fa només a Londres, més d'un milió de cases van ser destruïdes o patiren danys.
A més de Londres, van ser atacats centres importants com Belfast, Birmingham, Bristol, Cardiff, Clydebank, Coventry, Greenock, Sheffield, Swansea, Liverpool, Kingston upon Hull (la ciutat més fortament bombardejada després de Londres), Manchester, Portsmouth, Plymouth, Nottingham i Southampton.
Cap al maig de 1941, els nazis van desistir d'envair la Gran Bretanya i la desmoralització de la població britànica, que segurament estava en l'ànim del Blitz, no va tenir lloc i Hitler va focalitzar la seva atenció en l'est d'Europa.

## Referències

* ↑ «Air Raid Precautions - Deaths and injuries» (en anglès). Arxivat de l'original el 2007-03-08. [Consulta: 7 setembre 2009].
* ↑ «Remembering the Blitz» (en anglès). Museum of London. Arxivat de l'original el 2007-07-12. [Consulta: 7 setembre 2009].
* ↑ Taylor, A.J.P., S.L. Mayer. A History Of World War Two (en anglès). London: Octopus Books, 1974, p. 74. ISBN 0-70640-399-1.

## Bibliografia

* Levine, Joshua. Forgotten Voices of the Blitz and the Battle for Britain. Ebury Press, 5 octubre 2006. ISBN 9780091910037.
* Mitcham, Samuel W. Retreat to the Reich: The German Defeat in France, 1944. Stackpole, 2007. ISBN 9780811733847.
* Murray, Williamson. Strategy for defeat : the Luftwaffe 1933-1945. Diane, 1983. ISBN 9781428993600.
* Price, Alfred (2000). Blitz on Britain 1939–45, Sutton Publishing, ISBN 0-7509-2356-3
* Ramsay, Winston The Blitz — Then & Now, Volumes 1–3, After The Battle Publications, 1987–89
* Titmuss, R. M. (1950) Problems of Social Policy (part of the Official History) Appendix 7: Weight of Bombs dropped on UK 1939-45

## Enllaços externs

* «The Blitz» (en anglès). The Times. Arxivat de l'original el 2011-08-13. [Consulta: 7 setembre 2009]. Reportatges i imatges contemporanis de The Times
* «The Blitz: Sorting the Myth from the Reality» (en anglès). History. BBC.
* Exploring 20th century London - The Blitz Arxivat 2012-03-27 a Wayback Machine. Objects and photographs from the collections of the Museum of London, London Transport Museum, Jewish Museum and Museum of Croydon.
* Spirit of the Blitz Liverpool in the Second World War.
* Forgotten Voices of the Blitz and the Battle for Britain
# Molí de l'Olivet

El Molí de l'Olivet és una obra de Maçanet de Cabrenys (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al sud del nucli urbà de la població de Maçanet de Cabrenys, a una distància aproximada d'un quilòmetre, al marge esquerre del riu Arnera i formant part del mas d'Olivet.
Edifici de planta irregular format per dos cossos adossats, amb les cobertes de teula de dos vessants i distribuïts en planta baixa i dos pisos. La construcció presenta totes les obertures rectangulars, en origen emmarcades en carreus de pedra ben desbastats i amb les llindes planes. Actualment, n'hi ha moltes de reformades. La façana principal, orientada al sud-est, conserva el carcabà del molí format per dues voltes de canó bastides en pedra desbastada disposada a sardinell. Davant del carcabà s'obre el canal, delimitat per un muret de pedra i que deixa entrar l'aigua a l'interior de l'edifici. Al seu costat hi ha un contrafort. L'accés a la casa es fa pel primer pis, mitjançant unes escales de pedra exteriors sostingudes per una gran volta rebaixada de pedruscall, amb restes de l'encanyissat. Sota la volta es pot accedir a la planta baixa mitjançant dos portals bastits en carreus de pedra. Les escales condueixen a una terrassa reformada que dona pas al portal principal. Damunt del carcabà hi ha una finestra amb la llinda data l'any 1813. A l'altre extrem del parament hi ha un portal gravat amb la data 1883. Adossada a l'extrem sud-oest de la construcció hi ha la bassa, actualment utilitzada de piscina. Presenta una planta irregular i enllaça amb un altre edifici aïllat de planta rectangular, amb la coberta de dos vessants i que consta de planta baixa, pis i golfes. De la mateixa manera que el conjunt anterior, totes les obertures són rectangulars i estan emmarcades en carreus de pedra desbastats. Presenta una terrassa al nivell de la planta baixa, adossada a la banda sud de l'edifici.
Les construccions són bastides en pedra desbastada i sense treballar, lligades en morter de calç.

## Història

L'any 1430, Pere de Perafita reconeix tenir un mas (el mas Olivet) amb terres, boscos i un molí. Així doncs, era el molí propi del mas. El 1606 era propietat d'Antoni Olivet.
El 1787, Josep Olivet tenia arrendat el molí, juntament amb dos horts i dos prats a Martí Costa, moliner. Durant la Guerra Gran, el molí fou saquejat per les tropes franceses, i el 1796 era propietat dels germans Jaume i Andreu Olivet, que en feren un inventari.
Al segle xix, es va construir l'escairador o escaiador damunt la bassa del molí. Es tractava d'una mena de trull utilitzat per treure la pellofa del gra, que l'any 1956 encara funcionava. El molí va estar en funcionament fins a l'any 1969, que plegà en part a causa d'un fort aiguat. Actualment, es conserva en bon estat i la bassa restaurada és usada com a piscina.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Text importat de: «Molí de l'Olivet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Generalitat de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. Llicència CC-0 [Importat: 15 octubre 2017] (Vegeu l'avís legal per a reutilitzacions).
# Chthonerpeton indistinctum

Chthonerpeton indistinctum és una espècie d'amfibi Gimnofió de la família Typhlonectidae que habita en boscos temperats, rius, pantans, aiguamolls i cursos intermitents d'aigua dolça, pastures, zones d'irrigació, terres agrícoles inundades en algunes estacions i canals i dics de l'Argentina, Brasil, el Paraguai i l'Uruguai. Està amenaçada d'extinció per la destrucció de l'hàbitat.

## Referències

* ↑ «Chthonerpeton indistinctum (Reinhardt & Lütken, 1862)» (en castellà). GBIF | Global Biodiversity Information Facility. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «Chthonerpeton indistinctum (Reinhardt and Lütken, 1862) | Amphibian Species of the World» (en anglès). American Museum of Natural History. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «AmphibiaWeb - Chthonerpeton indistinctum». [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ «Argentine Caecilian (Chthonerpeton indistinctum )» (en anglès). UICN Red List. [Consulta: 8 gener 2025].
# Llei de Bartsch

La llei de Bartsch (francès: loi de Bartsch/effet de Bartsch) en lingüística de les llengües d'oïl determina un canvi de so que es produí en l'evolució primigènia, per exemple en el desenvolupament del francès antic. Se l'anomena pel nom de lingüista que la va descriure en primer lloc, Karl Bartsch.

## Descripció

La llei de Bartsch defineix un canvi fonètic que afecta la vocal central oberta [a] en els dialectes gal·loromànics septentrionals entre els segles V i VI. Aquesta vocal, herència del llatí vulgar, se sotmeté a un tancament en una síl·laba tònica oberta quan és precedida per palatal o consonant palatalitzada. El resultat d'aquest procés en francès antic fou el diftong [ie]:
    Llatí laxāre = lakˈsaːre > lajˈsier = francès antic laissier (francès actual laisser, 'deixar')
    Llatí cārum = ˈkaːrum > ˈt͡ʃier = francès antic chier (francès actual cher, 'estimat')
Repareu que [ie] també és el producte de la diftongació de [ɛ] en síl·laba oberta i tònica:
    Llatí pedem = ˈpedem > ˈpɛdɛ > ˈpieðɛ > ˈpie = francès antic pie (francès actual pied, 'peu')
La cronologia de la llei de Bartsch amb relació a la molt generalitzada diftongació de [a] a [aɛ] (responsable, a tall d'exemple, de les vocals finals a mare > mer, 'mar' o portāre > porter, 'portar') no ha estat establerta de manera concloent.

## Referències

* ↑ Laborderie (1994), p. 37

## Bibliografia

* Bourciez, Édouard; Jean Bourciez. Phonétique française: Étude historique. París: Klincksieck, 1967.
* Laborderie, Noëlle. Précis de phonétique historique. París: Nathan, 1994. ISBN 2-09-190663-8.
* Zink, Gaston. Phonétique historique du français. 6th. Paris: PUF, 1999 [1986]. ISBN 2-13-046471-8.
# Pelagoni

Pelagoni, en llatí Pelagonius (Saloninus), en grec antic Πελαγόνιος, va ser un escriptor del segle iv, remarcable per la seva obra de veterinària en llatí. Va tractar especialment sobre les malalties i lesions dels cavalls.
Va ser un dels autors inclosos a la Hippiatrica, una enciclopèdia que es va escriure a l'Imperi Romà d'Orient i que recollia textos antics sobre els cavalls. Part de la seva obra es conserva en grec i llatí.
Es va inspirar en Columel·la i Vegeci el va citar i copiar.

## Detalls

Segons diversos estudis, Pelagoni era una persona amb formació. Al costat de termes "vulgars", probablement emprats per a una bona comprensió per part dels lectors, el seu estil és elaborat i ple de recursos. Els continguts de l'obra són poc originals. Esmenta uns quants hipiatres famosos en la seva època. Estava interessat en els cavalls de curses i ell mateix era auriga en privat.

## Edicions

Hi ha una edició moderna de la seva obra a Teubner: De veterinaria medicina, per K.D. Fischer.

## Estudis i obra digitalitzada

* Pelagonius Estudis i obra digitalitzada Arxivat 2011-06-06 a Wayback Machine. a BIUM (Bibliothèque interuniversitaire de médecine et d'odontologie, Paris)

## Referències

* ↑ James Noel Adams. Pelagonius and Latin veterinary terminology in the Roman Empire. BRILL, 1995, p. 111–. ISBN 9789004102811 [Consulta: 22 novembre 2010]. (anglès)
* ↑ Article sobre Pelagoni.(italià)(anglès)
# Monestir de Notre-Dame-de-Toute-Protection

El monestir de Notre-Dame-de-Toute-Protection és el monestir ortodox més antic de França. Situat al municipi de Bussy-en-Othe, al departament del Yonne de Borgonya - Franc Comtat. Va ser fundat el 1946 per tres monges russes i una de grega. Està sota la jurisdicció de l'Arquebisbat de les Esglésies russes a Europa Occidental, un exarcat del Patriarcat de Constantinoble

## Referències

* ↑ Bea, Emília. Maria Skobtsov. Una emigrant morta als camps de concentració nazis. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, p. 70. ISBN 8484156540, 9788484156543.

## Enllaços externs

* Web del monestir