OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Circuit de Cremona

El circuit de Cremona, anomenat oficialment, en anglès, Cremona Circuit Angelo Bergamonti, és un circuit de curses de 3,768 km situat a prop de San Martino del Lago, a la província de Cremona de Llombardia (Itàlia). Es va inaugurar el 7 de juliol del 2011 amb el nom de Circuito di San Martino del Lago, el qual va mantenir fins al 2015 en què es va canviar per l'actual en homenatge al pilot de motociclisme llombard Angelo Bergamonti, natural de la localitat propera de Gussola.

## Traçat

El circuit feia originalment 3,450 km de llarg. Entre gener i abril del 2021, la pista es va ampliar a 3,702 km seguint les directrius del dissenyador de circuits italià Jarno Zaffelli.
El 26 d'octubre de 2023 es va anunciar que el circuit entraria al calendari del Campionat del Món de Superbike el 2024 amb un contracte de cinc anys. A ran d'això, la pista es va reasfaltar i ampliar dels seus 3,702 km a 3,768, alhora que es construí una nova tribuna.

## Referències

* ↑ «Cremona Circuit - Autodromo» (en italià). Cremona Circuit. [Consulta: 17 setembre 2024].
* ↑ «Cremona Circuit - Racing Circuits» (en anglès). RacingCircuits.info. [Consulta: 21 setembre 2024].
* 1 2 «Cremona Circuit e SBK, Da Zero Al Mondiale In 12 Anni» (en italià). Moto Sprint, 27-10-2023. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ «Cremona - Track Life» (en anglès). Track Life. [Consulta: 28 octubre 2023].
* ↑ «Cremona Circuit - Dromo» (en anglès). Studio Dromo. [Consulta: 17 novembre 2023].
* ↑ «2024 WorldSBK calendar announced, two new circuits ready for action» (en anglès). WorldSBK.com. Dorna Sports, 26-10-2023. [Consulta: 27 octubre 2023].
* ↑ «Annunciato il calendario 2024 del WorldSBK» (en italià). Cremona Circuit, 26-10-2023. [Consulta: 27 octubre 2023].
* ↑ «WorldSBK welcomes Cremona Circuit as new venue for 2024» (en anglès). WorldSBK.com. Dorna Sports, 30-10-2023. [Consulta: 17 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Circuit de Cremona - Lloc web oficial (italià)
# Albert Vives i Mir

Albert Vives i Mir (Oliana, Alt Urgell, 3 d'agost de 1907- Igualada, Anoia, 6 de maig del 1992) fou un sacerdot, poeta i músic català, fill de Salvador Vives i Segura i Àngela Mir i Antigues.
A la ciutat de la Seu d'Urgell hi té dedicat un carrer, Carrer Albert Vives i una escola, Escola Albert Vives.

## Biografia

El seu pare, que era mestre nacional d'Organyà, va morir quan ell tenia just 3 anys i la seva germana, Maria, tan sols 7 mesos. La seva mare, ja vídua, va refugiar-se a la seva casa pairal d'Oliana, on vivien els seus pares: Antoni Mir i Gassa, metge, i Josepa Antigues i Molleví, amb un germà de la seva mare, més jove que ella i hereu de la casa: Francesc Mir i Antigues. Mossèn Vives diu que aquest oncle va ésser, per a ell i la seva germana, el millor dels pares.
Als cinc anys va començar a assistir al Col·legi de la Fundació Ignasi Esteve, dirigit per sacerdots diocesans. Als sis anys va iniciar els estudis de solfeig amb l'organista de la Parròquia d'Oliana, mn. J. Escolà, que sota del guiatge del mateix mestre, començà els estudis de piano. Als 10 anys, el mes d'octubre de 1917, va ingressar al seminari de la Seu d'Urgell per emprendre la carrera sacerdotal, que llavors abastava 13 anys.
Al seminari, durant els cursos, no va abandonar els estudis de música, que era la seva afecció preferent. El seu mestre fou mossèn Enric Marfany, aleshores organista de la catedral de la Seu, un dels temperaments musicals més sòlids de l'època. Amb mossèn Marfany va fer la carrera completa de música. El dia 14 de juny de 1931 el bisbe Guitart el va ordenar sacerdot. Pel juliol d'aquell any el van destinar a Balaguer com a Vicari-Organista, i en la seva estada a la població (fins al juliol del 1936) hi organitzà una escola de música per a nens i nenes, hi dirigí l'Orfeó Balaguerí i constituí un quintet de cambra. Durant el temps de la guerra civil espanyola, va ser acollit al Seminari de Caors (França) i, en morir l'organista titular de la catedral el substituí en les funcions. Posteriorment exercí d'organista a Artziniega i, enrolat, de capellà del camp de concentració de Lleida.
De 1944 a 1971 va impartir classes de llatí, literatura espanyola i música al seminari de la Seu. El 1964 va ser nomenat beneficiat i organista de la catedral. Encara al seminari, va començar a fer classes de català i el 1968 es convertia en professor de la Càtedra de Llengua Catalana Mossèn Pere Pujol. Va ser impulsor i primer president d'Òmnium Cultural a l'Alt Urgell. Fou nomenat canonge-xantre de la catedral el 1980.
La seva producció poètica en català començà a aparèixer publicada a l'Estel de Núria (1917-1936) i s'expressà especialment en la lletra de molts goigs de parròquies i ermites pirinenques.
El 1985 va rebre la Creu de Sant Jordi de la Generalitat de Catalunya, i també va rebre la medalla Francesc Macià. Un col·legi públic de la Seu d'Urgell porta el seu nom.

## Referències

* 1 2 3 Amorós i Prat, Francesc. Compositors i costumari musical de Balaguer. Madrid: Visión Libros, 2010, p. 55-56. ISBN 9788498869057.
# Cal Noya

Cal Noya és una obra de l'Arboç (Baix Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, de planta baixa i dues plantes pis. La façana, simètrica, està organitzada en dos eixos de composició. La planta baixa, molt transformada, té dues portalades d'accés a locals comercials. Destaca el balcó corregut de la primera planta que abraça tota la façana, amb llosa de pedra i barana de ferro forjat. Les dues balconeres que s'hi obren són de llinda plana i estan emmarcades amb carreus, si bé la de l'esquerra està més treballada: els brancals són motllurats i la llinda té un escut de pedra en posició central protegit per un guardapols horitzontal. La segona planta té dues finestres rectangulars amb llinda, brancals i escopidor de pedra amb motllures. La façana és coronada per un important ràfec ceràmic amb tortugada.

## Referències

* ↑ «Cal Noya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
# Circuit de Manfeild

El circuit de Manfeild, anomenat oficialment, en anglès, Manfeild: Circuit Chris Amon i antigament, Manfeild Autocourse, és un circuit de curses situat a Feilding, a la regió Manawatu-Wanganui de l'illa del Nord de Nova Zelanda. El nom actual, adoptat el 25 de novembre del 2016, és un homenatge al pilot de Fórmula 1 neozelandès Chris Amon, mort pocs mesos abans.
L'inicial Manfeild Autocourse, construït pel Manawatu Car Club Incorporated, tenia una longitud de 3,033 km i va acollir la seva primera cursa el 1973. Era una instal·lació dissenyada per a permetre gaudir d'una visió completa de la cursa als espectadors. L'última ampliació, amb què es va assolir la configuració actual de 4,5 km, va tenir lloc el 1990. El circuit ha acollit, entre d'altres, curses del campionat del Món de Superbike durant les primeres edicions del campionat (totes elles disputades a la versió original del traçat). Ha estat seu també del Gran Premi de Nova Zelanda d'automobilisme.

## Configuracions del traçat

* Circuit complet (sentit horari)
* Circuit de Gran Premi curt (sentit horari)
* Circuit complet (sentit antihorari)

## Referències

* ↑ «Manfeild circuit renamed in honour of Chris Amon» (en anglès). Speedcafe.com. [Consulta: 25 novembre 2016].
* ↑ «Superbike circuit profile» (en anglès). sbk.perugiatiming.com. Arxivat de l'original el 2/2/2015. [Consulta: 9 gener 2011].
* ↑ «High-speed space for sale at Manfeild» (en anglès). MotorSport New Zealand, 08-12-2014. [Consulta: 15 febrer 2015].

## Enllaços externs

* Circuit de Manfeild - Lloc web oficial (anglès)
# Antoni Muset i Ferrer

Antoni Muset i Ferrer (Igualada, Anoia, 1 de gener del 1892 – Valls, Alt Camp, 15 de juliol del 1968) va ser un escriptor i poeta. Visqué a Manresa i a Valls, on treballà de funcionari als jutjats, i presidí l'entitat esperantista Bela Espero i el Centre Excursionista de la Comarca de Bages (del 1934 al 1937). Publicà nombrosos llibres i col·laborà a capçaleres de la premsa local, com Propaganda. Esport i Cultura, Gaseta Comarcal i El Dia de Igualada. Així mateix, presentà poesies als Jocs Florals de Barcelona; el 1941 obtingué un premi als Jocs Florals de Manresa amb el sonet Dafnis i Cloe.
Aficionat a la música, la vocació del seus germans organistes i compositors Josep i Frederic Muset i Ferrer, va formar part com a violoncel·lista del Septemi del Cercle Mercantil, que dirigia Il·luminat Saperas.
Amb els seus béns va dotar la beca Antoni Muset per a subvencionar estudis de piano, violí i violoncel a nois de Manresa i Igualada. En recordança seva, la ciutat d'Igualada li dedicà un carrer.

## Obres

* Quan el cor i el cervell parlen. Barcelona: Duran i Alsina, 1931.
* Canto a Tossa, 1943.
* Cantos idílicos (poesía). Barcelona: Duran i Alsina, 1946.
* Igualada, camí d'Europa (1954)
* La Luz de Tierra Santa. II Crucero por el Mediterráneo (del 4 de junio al 4 de julio de 1955); crónica gráfica y literaria del viaje. Valls: Imp. E. Castells, 1956.
* Vibracions. Valls: Imp. Castells, 1963. Recull poètic
* Don Listo y Bobalicón. Novela de humor. Valls: Imp. E. Castells, 1964.
* La gesta d'en Pamoressi. Barcelona: Miquel Arimany, 1964. Conte de ciència-ficció
* Romanç d'amor. Barcelona: Rafael Dalmau, 1966.
* Terra endins. Novel·la. ( Inèdit mecanografiat, presentat al premi literari Joan Crexells, 1937. )
Obres presentades als Jocs Florals de Barcelona
* Pastoral (1921)
* Rosari d'amor (1931)
* El romiatge a Sant Medi (1933)
* El Nin és mort (1933)
* Esbós d'una dama (1933)
* La cançó que no mor mai (1934)

## Referències

* 1 2 3 del Rio i Campmajó, Lleonard. Antologia de la poesia igualadina del segle xv al XXI. Igualada: Ajuntament d'Igualada, 2016, p. 61-62. ISBN 9788460868804.
* ↑ «Antoni Muset i Ferrer». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Els nostres carrers, els nostres autors. Igualada: Biblioteca Central d'Igualada, 2013, p. 51-52.
* ↑ «"Catalan SF", al web SFE The Encyclopedia of Science Fiction» (en anglès). [Consulta: 13 setembre 2017]. Basat en Munné i Jordà, A. Bibliografia catalana de ciència-ficció i fantasia, 1873-1973.
* ↑ Arxiu Històric de la Ciutat de Barcelona. Fons 6B-Jocs Florals, Sèrie III-Pliques
# Ca l'Aleu (el Vendrell)

Ca l'Aleu és una obra del Vendrell (Baix Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La paret de la façana principal té forma còncava i és recoberta de carreus picats adossats amb una funció merament decorativista. Consta de quatre plantes. A la planta baixa hi ha dues portes quadrangulars, construïdes recentment, una de les quals tapa part del fris que separa la planta baixa de la primera planta. A la primera planta hi ha dues portes balconeres amb barana de ferro forjat de forma corba a la part central. La tercera és idèntica a la primera. La construcció queda rematada per una sobresortida cornisa, suportada per mènsules. Damunt d'aquesta es troba una original barana de formes corbes de pedra i ferro forjat.

## Història

L'edifici és propietat del sr. Aleu, fill de l'escultor que va fer la figura de Sant Jordi que hi ha al Palau de la Generalitat.

## Referències

* 1 2 «Ca l'Aleu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Ca l'Aleu». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Mont-rodon (Castellar del Vallès)

El Mont-rodon és una muntanya de 618 metres que es troba entre els municipis de Castellar del Vallès i de Matadepera, a la comarca del Vallès Occidental.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Belvedere (arquitectura)

Belvedere és un terme arquitectònic pres de l'italià que significa "bella vista", i que es refereix a una estructura arquitectònica coberta i en general lateralment oberta, situada de manera que pugui tenir una bella vista panoràmica.
Un belvedere pot construir-se en la part superior d'un edifici de manera que s'aconsegueixi la bellesa visual buscada o com edifici independent, per exemple a un pujol natural o artificial a un jardí o parc. L'estructura en si del belvedere pot adoptar qualsevol forma, pot ser una torreta, una habitació amb sostre voltat o una galeria oberta, una llotja.
És diferent d'un balcó, que és una estructura més petita i voladissa, de la llotja que es troba en moltes masies o edificis nobles o d'una antana (mot italià) que significa l'espai a cel obert damunt una estructura portadora coberta o damunt un pòrtic, sovint sobre l'entrada d'edificis nobles. Això no vol pas dir que no es pot tenir una bella vista des d'aquestes estructures, però l'ús del mot belvedere depèn també de les dimensions més llargues, de la intenció de l'arquitecte i de la moda.

## Uns belvederes destacats

* En un turó sobre el Palau Apostòlic, Antonio Pollaiuolo va construir un petit casino anomenat la Palazzetta o el Belvedere per al Papa Innocenci VIII. Alguns anys més tard, Donato Bramante va unir el Vaticà amb el Belvedere, a petició del papa Juli II en crear el Cortile del Belvedere ("Pati del Belvedere"), al qual es va posar l'Apol·lo del Belvedere, entre altres famoses escultures antigues. D'aquesta manera va començar la moda del segle xvi pel "belvedere."
* El Palau Belvedere (Viena),, antica residència d'estiu d'Eugeni de Savoia, avui museu
* Castell Belvedere, residència del rei Albert II a Laken (Bèlgica)
* Belvedere Saint Christophe Cergy-Pontoise: un conjunt de negocis i de pisos socials dissenyat per Ricard Bofill (1986)
* Belvedere Castle la Central Park, Nova York

## Vegeu també

Als annexos del llibre La utilitat dels espais inútils, es troba un vocabulari detallat que departeix la terminologia arquitectural de les diferents estructures annexes als edifici.
* Balcó
* Pavelló
* Capritx o folly
* Llotja
* Loggia
* Templet

## Referències

* ↑ «Belvedere (arquitectura)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.55. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 12 novembre 2014].
* 1 2 Helena Coch Roura, «Annex 2: anàlisis lingüística», La utilitat dels espais inútils: Una aportació a l'avaluació del confort ambiental a l'arquitectura dels espais intermedis., Barcelona, Universitat politècnica de Catalunya, 2003, pàgines 251-284, ISBN 8468847402
* ↑ Roth, Leland M. Understanding Architecture: Its Elements History and Meaning. Oxford, UK: Westview Press, 1993, p. 342-3. ISBN 0-06-430158-3.
Viccionari
# Casa de la Vila de Llívia

Casa de la Vila de Llívia és una obra de Llívia (Baixa Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici fet amb pedra, maçoneria i arrebossat. És un edifici de planta baixa i dos pisos. A la planta baixa hi ha tres obertures, la central és la de la porta principal, amb un arc de mig punt. A cada banda hi ha una finestra, també amb arcs de mig punt. A la primera planta hi ha tres finestrals amb llinda i carreus de pedra al voltant. Fins al nivell dels arcs el material és la pedra, maçoneria i dovelles. Els arcs estan fets amb pedres de perfil, quedant emmarcats per un altre arc de carreus. Als angles de la façana hi ha carreus angulars. La coberta és de pissarra, a quatre vessants.

## Història

El règim municipal està documentat des del 1349. L'any 1952 la Corporació va aprovar un projecte per a construir la Casa de la Vila al solar conegut pel nom de Forn del Comú, lloc on es troba actualment.

## Referències

* 1 2 «Casa de la Vila de Llívia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 6 febrer 2019].
# Benito Sáez González-Elipe

Benito Sáez González-Elipe (Manzanares (Ciudad Real) 1920 - València, 6 de març de 2009) fou un polític espanyol, governador civil d'Alacant en els darrers anys del franquisme.
Va lluitar a la Divisió Blava. Es llicencià en dret i fou lletrat Escala Tècnica Sindical. Establert a València, durant la dècada del 1940 hi fou un dels principals dirigents de Falange Española. Va ocupar els càrrec de Delegat provincial de l'Institut Social de la Marina, secretari general del Consell Econòmic Sindical de la Regió Valenciana i Inspector Provincial del Movimiento. També ha participat en missions econòmiques valencianes a Bèlgica, Extrem Orient i Escandinàvia. L'agost de 1973 fou nomenat governador civil d'Alacant. Va ocupar el càrrec fins a juny de 1976, quan fou nomenat governador civil de Pontevedra. Fou cessat l'octubre del mateix any.

## Referències

* ↑ Necrològica a Las Provincias
* ↑ Los ancianos a los que Garzón quiere sentar en el banquillo, El Mundo, 26 d'octubre de 2008
* ↑ El gobernador civil Benito Sáez González-Elipe Arxivat 2018-11-26 a Wayback Machine., Valle de Elda, 25 d'agost de 1973
* ↑ Real Decreto 1301/1976, de 6 de junio, por el que se nombra Gobernador civil y Jefe provincial de Pontevedra a don Benito Sáez González-Elipe.
* ↑ Real Decreto 2371/1976, de 16 de octubre, por el que se dispone el cese de don Benito Sáez González-Elipe como Gobernador civil y Jefe provincial de Pontevedra.
# Molí del Pont Vell (Guardiola de Berguedà)

El Molí del Pont Vell és una obra de Guardiola de Berguedà (Berguedà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció de planta rectangular coberta a una sola vessant amb teula àrab i el carener paral·lel a la façana. Està estructurat en una sola planta d'alçada. El parament és de carreus de pedra irregulars sense treballar, de grans dimensions en la seva majoria i units amb morter. Està situat sobre d'una corrent d'aigua, així la seva part baixa dibuixa un arc escarser. Les obertures estan disposades de forma simètrica, totes elles arcs escarsers fets amb maó, idèntics entre ells, donant un aspecte molt homogeni al conjunt.

## Història

Documentat ja des del segle xviii, a finals del segle xix funcionava com a hostal i molí però en queda molt poca cosa de tot allò, tan sols la resclosa de pedra i al carcau. L'edifici fou adaptat com a central elèctrica a principis del segle xx.

## Referències

* 1 2 «Molí del Pont Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 febrer 2019].
# Harker Heights

Harker Heights és una ciutat al Comtat de Bell a l'estat de Texas. Segons el cens del 2009 tenia 20.000 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Harker Heights tenia 17.308 habitants, 6.200 habitatges, i 4.712 famílies. La densitat de població era de 523,7 habitants per km².
Dels 6.200 habitatges en un 42,8% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 61,4% hi vivien parelles casades, en un 11,2% dones solteres, i en un 24% no eren unitats familiars. En el 18% dels habitatges hi vivien persones soles el 3,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,77 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,13.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 30,4% tenia menys de 18 anys, un 10,5% entre 18 i 24, un 34,8% entre 25 i 44, un 18% de 45 a 60 i un 6,2% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 30 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 99 homes.
La renda mediana per habitatge era de 42.947$ i la renda mediana per família de 49.607$. Els homes tenien una renda mediana de 31.728$ mentre que les dones 26.404$. La renda per capita de la població era de 20.061$. Aproximadament el 7,4% de les famílies i el 10% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Harker Heights». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 12 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Harker Heights». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2011-06-06. [Consulta: 12 agost 2010].

## Enllaços externs

* Harker Heights - Lloc web oficial
* http://www.tshaonline.org/handbook/online/articles/hfh01
# Presa romana (Sarral)

La Presa romana és una obra romana de Sarral (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Presa, dels segles I i II d.C., realitzada amb carreus de quatre metres de llarg, construïda a l'estrenyiment d'un congost de la riera de Sarral per tal de retenir l'aigua per a fins agrícoles. Recentment encalçada amb formigó armat.
Es una construcció molt avançada al seu temps, si tenim en compte que es data entre el segle I i II, no tornem a trobar rescloses que utilitzin una planta corbada de gravetat, per augmentar la seva resistència, fins a mitjans del segle xix. Potser aquest fet, que demostra una tècnica molt avançada li fa justícia anomenar-la presa.
Només es coneix una altra presa corbada de gravetat la presa de Glanum o Peirou que es d'època romana i que segons gravats antics era molt similar a la de Sarral, malauradament aquesta presa fou reaprofitada al construir-ne una al mateix lloc l'any 1885. Així doncs la de Sarral es la presa arquejada més antiga que es conserva, parcialment.
La construcció de les primeres obres públiques de Roma a la península ibèrica correspon a l'època imperial. L'establiment de viles en tota l'àrea d'influència de Tarraco i la vinculació d'aquestes amb els poders públics locals plantejava la necessitat de la construcció d'infraestructures per al millor aprofitament de l'aigua.

## Referències

* 1 2 «Presa romana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Presa romana». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Pango

Pango és una biblioteca de codi obert per al disseny i dibuix de text internacional com a part del congunt GTK+2 i, per tant, de l'entorn gràfic GNOME per a sistemes operatius linux. Empra la llibreria HarfBuzz.
El nom pango procedeix del grec pan (Παν, tot) més la paraula del japonès go (語, idioma).

## Enllaços externs

* Pàgina oficial de Pango Arxivat 2008-01-07 a Wayback Machine. (anglès)
* Introducció al Pango (anglès)

## Referències

* ↑ «What is Harfbuzz?: HarfBuzz Manual». [Consulta: 25 octubre 2020].
Viccionari
# Hickory Hills (Mississipi)

Hickory Hills és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Mississipi. Segons el cens del 2000 tenia 3.046 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hickory Hills tenia 3.046 habitants, 1.085 habitatges, i 848 famílies. La densitat de població era de 219 habitants per km².
Dels 1.085 habitatges en un 40,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 60,6% hi vivien parelles casades, en un 12,2% dones solteres, i en un 21,8% no eren unitats familiars. En el 17% dels habitatges hi vivien persones soles el 4,6% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,8 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,12.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 29,3% tenia menys de 18 anys, un 8,9% entre 18 i 24, un 31,6% entre 25 i 44, un 23% de 45 a 60 i un 7,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 98,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 44.479 $ i la renda mediana per família de 49.719 $. Els homes tenien una renda mediana de 35.385 $ mentre que les dones 25.733 $. La renda per capita de la població era de 19.714 $. Entorn del 12,9% de les famílies i el 17,8% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hickory Hills». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hickory Hills». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.