OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Halfà

El halfà és una cultura arqueològica del paleolític superior que va aparèixer fa al voltant de 22 000 anys al nord de l'actual Sudan, i es va perllongar fins fa 14 000 anys. La halfana és una de les primeres indústries de làmines amb dors conegudes al nord d'Àfrica i només el trobem al nord del Sudan; el seu homòleg egipci, que en tots els aspectes és similar, se'l coneix com a Kubbaniyan.
S'ha suggerit que el halfà estava relacionat amb la indústria iberomaurusiana al Magrib. Els primers registres d'ibero-maurità daten del voltant del 26.0-22.5 BP i no és clar quina de les dues cultures va aparèixer primer. Es creu que el halfà descendia de la cultura khormusana, la qual depenia de la caça especialitzada, la pesca i les tècniques de recol·lecció per a la supervivència.

## Referències

* ↑ Clark, 1982, p. 363-365.
* ↑ Bailey i Callow, 1986.
* ↑ Schild i Wendorf, 2014, p. 89-125.
* ↑ «Prehistoric Sites in Egypt and in Sudan» (en anglès). Nubia Museum. Arxivat de l'original el 2013-10-29. [Consulta: 7 juliol 2021].
* ↑ Reynes, 2000.

## Bibliografia

* Bailey, Geoff N.; Callow, Paul. Stone-Age Prehistory: Studies in Memory of Charles McBurney (en anglès). Cambridge University Press, 1986. ISBN 9780521257732.
* Clark, J. Desmond. The Cambridge History of Africa (en anglès). Cambridge University Press, 1982, p. 363–365. ISBN 9780521222150.
* Reynes, Midant-Beatrix. The Prehistory of Egypt: From the First Egyptians to the First Pharohs (en anglès). Wiley-Blackwell, 2000. ISBN 0-631-21787-8.
* Schild, R.; Wendorf, F. «Late Palaeolithic Hunter-Gatherers in the Nile Valley of Nubia and Upper Egypt» (en anglès). South-Eastern Mediterranean Peoples Between 130,000 and 10,000 years ago. Oxbow Books, 2014, pàg. 89–125.
# El amor brujo (pel·lícula de 1986)

El amor brujo és una pel·lícula de cinema espanyola, dirigida per Carlos Saura l'any 1986. És la tercera part de la trilogia sobre el flamenc d'aquest director iniciada amb Bodas de sangre (1981) i Carmen (1983). Està basada en el ballet El amor brujo de Manuel de Falla. La banda sonora és interpretada per Rocío Jurado i l'Orquestra Nacional d'Espanya, dirigida per Jesús López Cobos. Fou coreografiada a l'estil flamenc per María Pagés. Va participar fora de competició al 39è Festival Internacional de Cinema de Canes i fou la pel·lícula de clausura.

## Argument

Candela, que és estimada per Carmelo, es casa amb José en un matrimoni preestablert decidit pels seus respectius pares. José està enamorat de la coqueta Lucía i mor defensant el seu honor. Carmelo és arrestat per error per l'assassinat i passa alguns anys a la presó. Després de ser alliberat, declara el seu amor per Candela.
Tot i que ara Candela és "lliure" per casar-se amb Carmelo, el fantasma de José la persegueix (i l'obsessiona), reapareix cada nit per ballar amb ella. Candela, mentre parla amb Lucía, s'assabenta que José la va perseguir fins i tot després de casar-se amb Candela. Ella renuncia a ell, però no és capaç de deixar-la. Tía Rosario preveu la solució: Lucia ha de ballar amb José, un acte que exorcitzarà el seu fantasma per a sempre. (Mai és clar si Lucía renuncia a la seva vida per unir-se a ell, però no reapareix a la pel·lícula després de la seva dansa.)

## Repartiment

* Antonio Gades ... Carmelo
* Cristina Hoyos ... Candela
* Laura del Sol ... Lucía
* Juan Antonio Jiménez... José
* Emma Penella ... Tía Rosario
* La Polaca ... Pastora
* Gómez de Jerez ... El Lobo/Cantaores
* Enrique Ortega ... Padre de José
* Diego Pantoja ... Padre de Candela
* Giovana ... Rocío
* Maria Campano (as Mari Campano)
* Candy Román ... Chulo
* Enrique Pantoja
* Manolo Sevilla ... Cantaores
* Antonio Solera ... Guitarrista
* Manuel Rodríguez ... Guitarrista
* Juan Manuel Roldán ... Guitarrista

## Premis

| Any | Premi | Categoria | Resultat |
| 1987 | Premis Goya | Millor Fotografia (Teo Escamilla i Emilio Bujez) | Guanyador |
| 1987 | Premis Goya | Millor Disseny de Vestuari (Gerardo Vera) | Guanyador |
| 1987 | Premi Goya | Millor Muntatge (Pedro del Rey) | Nominada |
| 1987 | Festival de Cinema Fantàstic de Porto | Millor Pel·lícula | Nominada |

## Referències

* ↑ Saura concluye el rodaje de 'El amor brujo', El País, 30 de setembre de 1985
* ↑ «Festival de Cannes: El Amor brujo». festival-cannes.com. Arxivat de l'original el 2012-10-02. [Consulta: 18 juliol 2009].
* ↑ El amor brujo a Fotogramas
# Josep Maria Sagnier i Sanjuanena

Josep Maria Sagnier i Sanjuanena (Barcelona, 16 d'agost de 1892 - Barcelona, 22 de juliol de 1966) fou un tennista català de la dècada de 1910 i més tard dirigent esportiu.

## Trajectòria

Fill del militar i polític Joaquim Sagnier i Villavecchia i net del jurista i literat Lluís Sagnier i Nadal.
Durant la seva etapa com a tennista va guanyar el campionat de Catalunya individual tres cops (1911, 1914, 1917) i el de dobles sis cops, cinc de les quals formant parella amb Ernest Witty (1908, 1910, 1911, 1913, 1914), i una amb R. Herbert (1912). També fou campió d'Espanya individual el 1914 i finalista el 1913.
La seva relació amb el tennis continuà posteriorment com a jutge àrbitre i com a president de la federació espanyola entre 1929 i 1931.

## Palmarès

* Campionat de Catalunya de Tennis masculí:
** 1911, 1914, 1917
* Campionat de Catalunya de Tennis masculí (dobles):
** 1908, 1910, 1911, 1913, 1914, 1912
* Campionat d'Espanya de Tennis masculí:
** 1914

## Referències

* 1 2 3 4 «Josep Maria Sagnier Sanjuanena». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «Els governs de la ciutat de Barcelona (1875-1930): Eleccions, partits i regidors». Cèlia Cañelles Julià,Rosa Toran Belver. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «Cuadro de Honor». RFET. [Consulta: 17 gener 2016].
* ↑ «José Luis Escañuela reelegido presidente de la RFET». Fed. Basca de Tennis. [Consulta: 17 gener 2016].
# Cadwaladr

Cadwaladr ap Cadwallon (c. 633 - 682) (en llatí, Catuvelladurus; en anglès, Cadwallader), també conegut com a Cadwaladr Fendigaid (el Beneït) fou un rei gal·lès del Regne de Gwynedd. és considerat pels cronistes de Gal·les com el major dels reis britànics de tots els temps. Geoffrey de Monmouth, el menciona en la seva Historia Regum Britanniae com l'últim dels reis mítics de la Gran Bretanya. La seva bandera, que representa un drac vermell, fou adoptada per Enric VII d'Anglaterra, fundador de la dinastia dels Tudor, el qual afirmava descendir de Cadwaladr.
Cadwaladr era fill de Cadwallon ap Cadfan. Sent encara un nen, el seu pare fou assassinat per l'exèrcit d'Osvald de Northúmbria a la batalla de Heavenfield, ascendnt al regne de Gwynedd Cadafael. Fou educat a l'estranger, probablement a Irlanda, Anglaterra o en un regne gal·lès veí. Va succeir a Cadafael, probablement al voltant del 655, però sense és clar en quines circumstàncies. El 658 va dirigir una expedició contra els saxons de l'oest a Somerset. Per molts, Cadwaladr fou l'últim rei gal·lès que va efectuar una contraofensiva seriosa contra els anglosaxons que havien conquerit l'est de la Gran Bretanya des de la caiguda de l'imperi romà. Potser per aquest motiu, Geoffrey de Monmouth, l'escollí per a clausurar la seva crònica dels reis de la Gran Bretanya.
Després d'aquestes accions militars, sembla que Cadwaladr es dedicà més als assumptes interns del seu regne. Va establir diverses fundacions religiones a Gwynedd i es lliurà una important reputació com a governant devot i piadós, pel que després de la seva mort, l'església gal·lesa el considerà un sant.
Segons els Annales Cambriae, Cadwaladr va morit de pesta l'any 682, però algunes fonts suggereixen que fou víctima d'una epidèmia en una data anterior, al voltant del 663 o 664. El succeí Idwal Iwrch.

## Bibliografia

* John Davies (1990), A History of Wales (primera edició), Londres: Penguin Group (publicat el 1993), ISBN 0-713-99098-8
* La historia de Britania de Geoffrey de Monmouth
# Sarcòfag de Sant Andreu

El sarcòfag de Sant Andreu és un monument picte que data de la segona meitat del segle viii. El sarcòfag es va descobrir a principis de l'any 1833, durant les excavacions de la Catedral de Saint Andrews, però no va ser fins al 1922 que els components supervivents van ser recollits. El sarcòfag està exposat al museu de la Catedral, a Saint Andrews, prop del lloc de la troballa.

## Opinió històrica

Els historiadors difereixen sobre quina podria haver estat la personalitat que s'hi hauria fet enterrar originàriament. Tot i que es creu que el va encarregar Óengus I, un rei picte cristià mort el 761, no és clar que hagués acabat acollint el seu cos. També es creu que podria haver estat la tomba del seu predecessor, Nechtan mac Der-Ilei, o d'una altra figura posterior.

## Referències

* ↑ MacLean, Douglas. "The Northumbrian Perspective" in Simon Taylor (ed.), Kings, clerics and chronicles in Scotland, 500–1297: essays in honour of Marjorie Ogilvie Anderson on the occasion of her ninetieth birthday. Dublin: Four Courts Press, 2000. ISBN 1-85182-516-9 (pp. 200–201)
* ↑ Henderson, George & Isabel Henderson, The Art of the Picts, Londres: Thames and Hudson, 2004. 0-500-23807-3 (pp. 155–156)
* ↑ Clancy, Thomas Owen. Caustantín son of Fergus (Uurgust) in The Oxford Companion to Scottish History, Oxford & New York: Oxford UP, 2002. ISBN 0-19-211696-7

## Bibliografia

* Charles Edwards, T.M., "'The Continuation of Bede', s.a. 750: high-kings of Tara and 'Bretwaldas'" in Smyth (ed.), Seanchas, pp. 137–46.
* Foster, Sally M. (ed.), The St Andrews Sarcophagus: A Pictish Masterpiece and its International Connections. Dublin: Four Courts Press, 1998. ISBN 1-85182-414-6
* Foster Sally M.(2016) Expiscation! Disentangling the later biography of the St Andrews Sarcpohagus (Forthcoming). In: Hunter F, Sheridan A (ed.). Ancient Lives: Object, People and Place in Early Scotland. Essays for David V Clarke on his 70th birthday, Leiden: Sidestone Press, pp. 165–186.
* Henderson, George & Henderson, Isabel, The Art of the Picts: Sculpture and Metalwork in Early Medieval Scotland. Londres: Thames & Hudson, 2004. ISBN 0-500-23807-3
* Smyth, Alfred P. (ed.), Seanchas: Studies in Early Medieval Irish Archaeology, History and Literature in Honour of Francis J. Byrne. Dublin: Four Courts Press, 2000. ISBN 1-85182-489-8
# Guthred

Guthred (també escrit Guthfrith), fou rei de la Northúmbria conquerida pels vikings, anomenada Jòrvik, del 883 al 895.
Segons Simeó de Durham, Guthred era un viking que havia arribat feia temps a aquestes terres i després de capturar-lo l'havien venut com a esclau a una vídua. Quan va morir Halfdan Ragnarsson el 883 es va convocar una reunió a York per escollir un altre rei. Llavors sant Cuthbert es va aparèixer a l'abat Eadred del monestir de Carlisle i li va parlar tot dient: «Ves a l'exèrcit dels danesos i anuncia'ls que hi vas com a missatger meu; pregunta on pots trobar un jove anomenat Guthred, fill de Hardacnut,que van vendre a una vídua. Havent-lo trobat i pagat a la vídua el preu del seu alliberament, porteu-lo davant tot l'exèrcit; i la meva voluntat i el que em plaurà és que sigui escollit i nomenat rei a Oswiesdune, (el turó d'Oswin), per tant, poseu-li un braçalet al seu braç dret.»
No és clar si Guthred era cristià, però el fet que tingués relació amb la comunitat de sant Cuthbert, que va ser una força influent en l'antiga Bernícia, i que va créixer apartat de l'exemple de Halfdan Ragnarsson, fa pensar que podria ser així. Guthred va fer donació de terres a aquesta comunitat de monjos, les situades entre el riu Tyne i el riu Wear, que temps enrere havien pertangut al monestir de Wearmouth-Jarrow i que eren el principal recurs de l'Església de Durham. Guthred va permetre a l'abat Eadred que adquirís per l'Església altres terres situades a la desembocadura del riu Tees.
Simeó també narra que Guthred va haver d'enfrontar-se a una gran invasió d'escocesos, als quals va derrotar invocant l'ajut de sant Cuthbert.
El cronista del segle x, Æthelweard, va escriure en la secció de l'any 895:«Mor Guthfrith. rei dels northumbris, el dia de l'apòstol sant Bartolomeu [24 d'agost]; el seu cos és sepultat a la ciutat de York en l'església principal.»

## Referències

* ↑ Simeó de Durham, Libellus de Exordio atque Procursu istius, hoc est Dunelmensis, Ecclesie, capítol XXVIII
* ↑ Higham, 1986, p. 310–311.
* ↑ Simeó de Durham, Libellus de Exordio atque Procursu istius, hoc est Dunelmensis, Ecclesie, capítol XXVIII-XXIX
* ↑ Crònica d'Æthelweard, llibre IV
* ↑ Stenton, 1971, p. 262–263.

## Bibliografia

* Kirby, D P. The Earliest English Kings. Londres: Unwin, 1991. ISBN 0-04-445692-1.
* Higham, N J. The Northern Counties to AD 1000. Longman, 1986. ISBN 0-582-49276-9.
* Higham, N J. The Kingdom of Northumbria AD 350-1100. Stroud: Sutton, 1993. ISBN 0-86299-730-5.
* Rollason, David. Northumbria, 500-1100: Creation and Destruction of a Kingdom. Cambridge University Press, 2003. ISBN 0 521 81335 2.
* Stevenson, J (trad.). «The Historical Works of Simeon of Durham». A: Church Historians of England, volume III, part II. Seeley's, 1855.
* Stenton, Frank M. Anglo-Saxon England. Oxford University Press, 1971. ISBN 0-19-280139-2.
* Woolf, Alex. From Pictland to Alba, 789–1070, The New Edinburgh History of Scotland. Edinburgh University Press, 2007. ISBN 978-0-7486-1234-5.
# Castell de Septfontaines

El Castell de Septfontaines (en luxemburguès: Buerg vu Simmer; en francès: Château de Septfontaines) al centre del Gran Ducat de Luxemburg és un dels castells a la Vall dels Set Castells. Situat per sobre de la població de Septfontaines, el castell és de propietat privada.

## Història

No és clar quan el primer castell va ser construït a Septfontaines. El 1192, hi ha una referència a algú amb el nom de Tider que era el senyor de Septfontaines. El 1233, Jean de Septfontaines col·loca la propietat sota la protecció de la comtessa Ermesinda I de Luxemburg. A començament del segle xiv, Thomas de Septfontaines, un amic i company d'Enric VII del Sacre Imperi Romanogermànic, va ser el senyor del castell. El 1600, Christoph von Criechingen va construir una enorme torre renaixentista a l'entrada nord. Durant el 1779, un incendi va destruir el castell, que va anar acabant en ruïnes. L'any 1919, el castell va ser parcialment demolit, però el 1920 els propietaris van intentar fer alguns treballs de restauració, per desgràcia no es va prestar gaire atenció als requisits arquitectònics històrics.

## Vegeu també

* Llista de castells de Luxemburg

## Referències

* 1 2 «Château de Septfontaines» (en francès). Fortresses, Châteaux, Manoirs. [Consulta: 15 agost 2015].
* ↑ «Septfontaines». Tal der 7 Schlösser. Arxivat de l'original el 2011-07-22. [Consulta: 15 agost 2015].
# Acanthomeridion

Acanthomeridion és un gènere d'artròpodes extints que visqueren durant el Cambrià en allò que avui en dia és la Xina. Se n'han trobat restes fòssils als esquistos de Maotianshan. El 1997 fou assignat a la família monotípica dels acantomerídids. És conegut a partir de vuit espècimens, tots trobats a la Xina.

## Morfologia

Acanthomeridion mesurava uns 35 mm de llargada i tenia onze segments dotats d'espines que apuntaven cap enrere. El cap tenia galtes lliures separades de la resta del cap per unes sutures, igual que en els trilobits. A banda d'això, no és clar quines eren les seves afinitats taxonòmiques. Alguns espècimens trobats fa menys, pertanyents a l'espècie A. anacanthus, presenten diverticles intestinals com els que tenen els artiòpodes. Encara no se n'han descobert fòssils que incloguin les potes, però es creu que era un animal birami i que la part superior de les potes és on es trobaven les brànquies. Com que no se n'han trobat potes, es desconeix si vivia al fons del mar o nedava per l'aigua. Tot i que el seu cos fusiforme sembla apuntar que era un nedador, no es pot determinar amb certesa.

## Taxonomia

Es considera que Acanthomeridion és un artiòpode primitiu. Alguns estudis l'han relacionat amb els petalopleures o els xandarèl·lids, però una avaluació més recent de Hou, Williams i col·laboradors, que incloïa els espècimens trobats fa menys, indica que es tracta del membre més basal del clade Artiopoda.

## Referències

* ↑ Entrada «Acanthomeridion» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
* ↑ X.-G. Hou; J.-Y. Chen; H.-Z. Lu «Early Cambrian new arthropods from Chengjiang, Yunnan» (en anglès). Acta Palaeontologica Sinica, 28, 1989, pàg. 42–57.
* ↑ J. Bergstrom; X. Hou. Arthropods of the Lower Cambrian Chengjiang Fauna, Southwest China (en anglès). Wiley-Blackwell, 1997. ISBN 978-82-00-37693-4.
* 1 2 Xiang-Hong Feng, Xian-Guang Hou. The Cambrian Fossils of Chengjiang, China: The Flowering of Early Animal Life (en anglès). John Wiley & Sons, 2008, p. 176.
* 1 2 Hou, Williams, Gabbott, Siveter, Siveter i Cong. «A new species of Acanthomeridion» (en anglès).
# Tortugues fins a baix de tot

Tortugues fins a baix de tot és una expressió del problema de regressió infinita. La frase fa referència a la idea mitològica d'una tortuga còsmica sobre la que descansa la Terra plana. Suggereix que sota aquesta tortuga hi ha una altra tortuga, i així indefinidament.
L'origen exacte de la frase no és clar. La frase "roques fins a baix de tot" ("Rocks all the way down"), es pot trobar ja el 1838. També es troben referències als antecedents mitològics hindús de la frase, a la tortuga còsmica i a l'elefant còsmic, en autors dels segles XVII i XVIII.

## Al·lusions modernes i variacions

Podem trobar referències a "les tortugues fins a baix de tot" en diferents contextos moderns. Per exemple, Turtles All the Way Down és el nom d'una cançó per artista de país Sturgill Simpson que apareix en el seu 2014 àlbum Metamodern Sound in Country Music. Turtles All the Way Down és el títol de la novel·la del 2017 de John Green sobre una adolescent amb desordre obsessiu compulsiu.
Stephen Hawking fa referència a una xerrada de Bertrand Russell on sembla que es va dir aquesta frase al començament del seu 1988 llibre Una Història Breu de Temps. Un científic famós (hi ha qui diu que era Bertrand Russell) estava donant una xerrada sobre astronomia. Estava descrivint com la Terra orbita el Sol i com aquest, a la vegada, orbita al voltant del centre de la nostra galàxia. Al final de la xerrada, des del fons de la sala, una dona gran es va aixecar i va dir: "Tot això són bajanades. El món realment és pla i està recolzat sobre la closca d'una tortuga gegant". El científic, va somriure i li contestà ,"I on s'aguanta la tortuga?", "Ets molt espavilat, jovenet, molt llest", digué la dona, "però hi ha tortugues fins a baix de tot!".
A la novel·la gràfica Logicomix, Bertrand Russell utilitza aquesta frase en una conferència. Al món de Terry Pratchett, Discworld, el món és pla i viatja per l'espai sobre les esquenes de quatre elefants situat sobre la closca d'una tortuga gegant, la Gran A'tuin.

## Referències

* ↑ New-York Mirror (en anglès). G.P. Morris, 1838.
* ↑ John Locke (1689).
* ↑ David Hume (1779).
* ↑ Hendrickson, Matt. «Sturgill Simpson: Country Philosopher». Garden & Gun, 2014. [Consulta: 30 octubre 2017].
* ↑ Senior, Jennifer (October 10, 2017).
* ↑ Hawking, Stephen. A Brief History of Time. Bantam Books, 1988. ISBN 978-0-553-05340-1.
* ↑ Hawking, S. W.. Història del temps : del big bang als forats negres. Barcelona: Crítica, 1988. ISBN 84-7423-375-5.
* ↑ Doxiadis, Apostolos; Papadimi, Christos. Logicomix (en castellano). Editorial Sins Entido, 2011, p. 352. ISBN 9788496722743.
# Cal Posastre

Cal Posastre és una obra de Sant Martí Sarroca (Alt Penedès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia amb façana de composició simètrica, composta de planta baixa, dos pisos i golfes, amb coberta a dues vessants. Coronament amb ràfec i mènsules escalonades i boles ornamentals, finestres amb llindes i reixes interessants, i balcó central al primer pis. Pati davanter amb palmeres, edificis agrícoles annexes i baluard. El material bàsic és el reble, les cantoneres són de carreus de pedra tallada, també ho eren les llindes, marcs i ampits de les finestres de la façana principal, trets en l'última reforma.

## Referències

* ↑ «Cal Posastre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2018].
# Masia de Pifanyo

La Masia de Pifanyo és una masia situada al sud del municipi de Penelles, a la comarca catalana de la Noguera. Està a una altitud de 247 metres.

## Referències

* ↑ «Penelles». A: Departament de Política Territorial i Obres Públiques. Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya (pdf). 2ª edició. Generalitat de Catalunya, 2009. ISBN 978-84-393-8146-4.
* ↑ «Masia de Pifanyo». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Sant Pere de Cornellà

Sant Pere de Cornellà és una església barroca de Cornellà del Terri (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular i absis, de nau única amb sis capelles laterals a la planta baixa, tres per banda, i una galeria de tribunes al pis superior. El campanar és de base quadrada i en les plantes superiors adopta una forma octogonal, amb vuit finestres d'arc apuntat i una cornisa de remat i coberta en forma cònica. Els murs del campanar són fets amb carreus de pedra de Banyoles.
Pica baptismal tallada en un sol bloc de pedra de Banyoles. Té forma de copa sisavada per fora i esfèrica per dins. Al peu mostra un sòcol llis seguit de motllures clàssiques: tor, equí i àbac. A la tija cada cara és coberta per una fulla d'acant estilitzada. El sotacopa està decorat amb motius de pètals en baix relleu. El cos de la copa està format per cinc arquets incisos a cada cara que es recolzen en semicercles. L'acabat és llis i presenta la mateixa forma motllurada clàssica del peu.

## Història

Església parroquial dedicada a Sant Pere, existent almenys des del segle x. De l'edifici primitiu només es conserven alguns trams del mur que mira a orient, amb una petita porta dovellada tapiada. L'edifici actual fou construït durant el segle xviii. Inicialment la façana principal presentava una interessant portalada barroca, que fou profundament alterada l'any 1936 per a donar-li major amplada. L'aspecte que guarda actualment és totalment fora de context.
A la sagristia es conserva una creu processional i un encenser d'argent del segle xvi.

## Referències

* 1 2 3 4 «Església parroquial de Sant Pere». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].