OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Taipingita-(CeCa)

La taipingita-(CeCa) és un mineral de la classe dels silicats que pertany i dona nom al subgrup de la taipingita. Rep el nom de la localitat de Taiping, a la República Popular de la Xina, la seva localitat tipus. Fins al mes de juny de 2023 s'anomenava taipingita-(Ce), canviant el nom a l'actual degut als canvis aprovats per l'IMA en la nomenclatura del grup de la cerita.

## Característiques

La taipingita-(CeCa) és un silicat que va ser aprovat com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2019, sent publicada l'any 2020. La seva fórmula química va ser redefinida l'any 2023, passant a ser: (Ce₇Ca₂)□Mg(SiO₄)₃[SiO₃(OH)]₄F₃. Cristal·litza en el sistema trigonal. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5,5.
L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a la col·lecció mineralògica del Museu Geològic de la Xina, a Beijing (República Popular de la Xina), amb el número de catàleg: m16084.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit de Taiping, un jaciment hidrotermal que es va formar en un entorn metamòrfic retrògrad, situat al comtat de Xixia, a Nanyang (Província de Henan, República Popular de la Xina), on es troba en forma de grans subèdrics formant intercreixements amb diversos minerals de REE. Aquest indret és l'únic a tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Taipingite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 març 2022].
* 1 2 Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 73». European Journal of Mineralogy, 35, 3, 19-06-2023, pàg. 397–402. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-35-397-2023 [Consulta: 4 juliol 2023].
* ↑ Qu, Kai; Sima, Xianzhang; Fan, Guang; Li, Guowu; Shen, Ganfu; Chen, Huakai; Liu, Xing; Yin, Qingqing; Li, Ting; Wang, Yanjuan «Taipingite-(Ce), (Ce73+, Ca2)Σ9Mg(SiO4)3[SiO3(OH)]4F3, a new mineral from the Taipingzhen REE deposit, North Qinling Orogen, central China». Geoscience Frontiers, 11, 6, 11-2020, pàg. 2339–2346. DOI: 10.1016/j.gsf.2020.02.006 [Consulta: 12 març 2022].
* ↑ «Taiping town deposit (Taipingzhen deposit), Xixia County, Nanyang, Henan, China» (en anglès). Mindat. [Consulta: 13 març 2022].
# El Palau (Rupit)

El Palau, antic palau notarial o masia el Soler és un habitatge a l'extrem sud de la vila de Rupit (Osona) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Antic palau notarial que dona nom al carrer i que a partir del segle xvii va estar molt lligat als quefers de la vila de Rupit. Es té notícia d'aquest palau des del segle xiv i la notaria la regentà la família Soler durant 500 anys, fet que queda palès en l'escut dels Soler que hi ha a la façana. Per bé que ha perdut les funcions primitives, ha estat molt ben restaurat i conserva la sumptuositat i bellesa d'un noble casal.
Casa coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana, orientada a llevant. Consta de planta baixa, primer pis i golfes. Presenta un portal adovellat amb un escut al damunt al centre del qual s'hi llegeix "SOLER 1608". També a la planta hi ha un gros finestral de llinda gòtica. Al primer pis s'obren tres finestres amb ampits motllurats i espieres i a la part superior petites obertures allargades. A la part esquerra de l'edificació s'hi adossa un garatge de construcció recent. És construïda en lleves de pedra sense polir, mentre les obertures i escaires estan bastits amb carreus de pedra ben carejats.

## Referències

* 1 2 «Masia el Soler». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 setembre 2017].
# Francisco de Miranda Testa y de Cetina

Francisco de Miranda Testa y de Cetina (Madrid, segle xvii - Santa Maria de Gerri, agost de 1760) fou l'abat de Santa Maria d'Amer i Santa Maria de Roses entre 1734 i 1739 i de Santa Maria de Gerri entre 1741 i 1760.

## Biografia

Va néixer a Madrid a la darreria del segle xvii i fou batejat a la parròquia de San Martín, fill de Jerónimo de Miranda y Testa i de Lorenza de Cetina y Ugarte.
Va entrar a l'Orde de Sant Agustí al convent de San Felipe el Real i va professar el 5 d'agost del 1700 en mans del prior fra Diego de Florez. Va seguir predicant al convent fins al 1725 moment en què se'l declara predicador jubilat i aconsegueix el grau de mestre. Els seus familiars, buscant que ascendís, aconseguiren que el desembre de 1734 Felip V el fes abat de Santa Maria d'Amer i Santa Maria de Roses, deixant l'Orde de Sant Agustí i entrant a l'Orde de Sant Benet, on va estar fins a l'any 1739.
Finalment es traspassà a l'abadia de Santa Maria de Gerri on visqué fins a l'agost de 1760.

## Vegeu també

* Santa Maria d'Amer
* Llista d'abats de Santa Maria d'Amer
* Santa Maria de Roses
* Santa Maria de Gerri
* Llista d'abats de Santa Maria de Gerri

## Referències

* ↑ Álvarez y Baena, José A. Hijos de Madrid, ilustres en santidad, dignidades, armas, ciencias y artes: diccionario histórico por el orden alfabético de sus nombres. vol. II. Madrid: Cano, 1790, p. 248 [Consulta: 7 setembre 2020].
* ↑ Villanueva, Jaime. Viage literario á las iglesias de España, vol. XIII-XIV. Fortanet: Joaquín Lorenzo Villanueva, 1850, p. 216-233 [Consulta: 7 setembre 2020].
* ↑ Marquès i Casanovas, Jaume «Amer». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, 20, 1970, pàg. 54-58 [Consulta: 7 setembre 2020].
* ↑ Monsalvatje i Fossas, Francesc. Los monasterios de la diócesis gerundense. volum XIV. Olot: Imprenta y librería de Juan Bonet, 1904, p. 337-371 [Consulta: 7 setembre 2020].
# Kurt Lundqvist

Kurt Lundqvist (Landskrona, 20 de novembre de 1914 - 26 de març de 1976) va ser un atleta suec, especialista en el salt d'alçada, que va competir durant la dècada de 1930.
En el seu palmarès destaca una medalla d'or en la prova del salt d'alçada al Campionat d'Europa d'atletisme de 1938. En la final superà als finlandesos Kalevi Kotkas i Lauri Kalima, segon i tercer respectivament. A nivell nacional guanyà el campionat nacional de salt d'alçada de 1933 i de 1935 a 1938. El 1937 aconseguí el rècord nacional de l'especialitat amb 1m 98cm. Va mantenir el rècord fins a l'agost de 1939, quan Åke Ödmark saltà un centímetre més.

## Millors marques

* Salt d'alçada. 1,98 metres (1937)

## Referències

* ↑ «Medallistes per prova». rfea.es. Federació Espanyola d'Atletisme. Arxivat de l'original el 26 d’octubre 2020. [Consulta: 30 abril 2020].
* ↑ «Stora Grabbar». [Consulta: 30 abril 2020].
* ↑ Waśko, Janusz (1953-).. Athletics National Records Evolution : 1912-2006. GreenArt Jacek Kardasz, 2007. ISBN 978-83-925457-0-5.
* ↑ Åke Ödmark 1916-1994 Arxivat 12 October 2013$^{[Datemismatch]}$ a Wayback Machine.. storagrabbar.se
* ↑ «Track and Field Statistics». [Consulta: 30 abril 2020].
# Clemente Grosso della Rovere

Clemente Grosso della Rovere, (Savona, 1462 - Roma, 18 d'agost de 1504), va ser un bisbe i cardenal italià.

## Biografia

Clemente Grosso della Rovere, descendent de la família Della Rovere, és el segon fill d'Antonio Grosso i de Maria Basso della Rovere. És doncs parent dels papes Sixt IV (Maria és la neboda del papa) i Juli II (Maria és la cosina germana del papa). Quan aquest últim torna a Itàlia l'any 1483, deixa el bisbat de Mende al seu nebot Clement.
Elegit el 17 d'octubre de 1483 no és fins a l'octubre de 1485 que Clemente de la Rovère arriba a la seu episcopal. En aquell moment, les velles disputes entre els cònsols de Mende i el bisbat van ressorgir, les primers ciutats tenien por de veure desaparèixer aquest privilegi. Així bloquegen les portes de Mende, de forma que el bisbe no pugui accedir-hi. En aquella època els bisbes utilitzaven principalment el seu castell de Balsièja com a residència (el de Chanac era la residència d'estiu). No torna a Mende fins al cap de quinze dies. Tanmateix la família della Rovere recobrarà la plena autoritat pel Rei l'any 1492. El títol de cònsol és mantingut en plaça del tradicional títol de síndic.
Va ser Tinent-general del legat d'Avinyó i rector del Comtat Venaissí a Carpentràs de 1495 a 1502.
L'any 1500, és primicer de la Universitat d'Avinyó.
Quan el seu oncle esdevé papa, Clemente és nomenat Cardenal amb el títol de Sant Climent, a continuació de la basílica dels Sants Apòstols, el 29 de novembre de 1503, i tornarà llavors a Roma, cedint la seva plaça de bisbe de Mende al seu germà Francesc de la Rovère, i mor el 18 d'agost de 1504.

## Les seves obres

L'any 1487, va fer fer afegir dues crugies a la catedral de Mende.

## Referències

* 1 2 3 Salvador Miranda. «Cardinal Clément Grosso de La Rovère». University Park, Miami, FL 33199, 2009.
* ↑ Benjamin Bardy - Mende (éditions SAEP 1973 - p.34-35)
* 1 2 3 Cottier, Charles. Notes historiques concernant les recteurs du ci-devant Comté Venaissin (en francès). Proyet, 1806, p. 158,159.
* ↑ de primus inter pares: primer entre iguals, qui té la primera dignitat
* ↑ Encyclopédie méthodique: ou par ordre de matières: par une société de gens de lettres, de savans et d'artistes ... (en francès). Panckoucke, 1804.
* ↑ «catedral de Mende». Arxivat de l'original el 2016-03-04. [Consulta: 24 juny 2020].
# Glòria Ballús i Casòliva

Glòria Ballús i Casòliva (Manresa, el 15 de maig de 1949) és una musicòloga catalana. És doctora en musicologia i professora superior de piano i pedagogia musical. Compagina la investigació musicològica amb la de caràcter etnomusicològic i antropològic, principalment a la comarca del Bages.
El seu pare era manresà, de jove tocava el violí i feia de guàrdia urbà i la mare, Matilde, provenia de Maçaners, que pertany al municipi de Saldes i fou cuinera a Cal Perdiu durant 50 anys. Als sis anys va començar a aprendre a tocar el piano per influència de la seva tieta. Estudia a Casa Caritat, on la seva germana Maria li ensenya música fora-d'hores lectives i s'examina lliure al Conservatori Superior de Música del Liceu. Més endavant obté els títols de professora superior de solfeig (1981), de piano (1983), de pedagogia musical (1984) i de musicologia (1997).
Fou cap de Protocol de l'Ajuntament de Manresa fins a l'octubre del 2016. Va rebre el títol del Mestratge en Protocol i Relacions Institucionals.
Li han atorgat diferents premis, entre els quals destaquen, el Premi Nacional Aureli Capmany (1983), el Premi Oms i de Prat (1991), el Premi Lacetània del Centre d'Estudis del Bages (1993) i el Premi Antoni Esteve (2002).
En el camp de l'etnomusicologia, des de l'any 1980, realitza diferents treballs de recerca al Bages, principalment, dins el Catàleg de Recerques impulsat pel Centre de Promoció de la Cultura Popular i Tradicional Catalana de la Generalitat de Catalunya.
Ha publicat la Guia de Festes del Bages (2000), El Centre Excursionista de la Comarca de Bages: 1905-2005. Cent anys de vida musical (2006) i articles a les revistes Anuario Musical i Dovella, entre d'altres. Ha col·laborat també en diversos llibres de la col·lecció Patrimoni Festiu de Manresa: La Dansa, La Imatgeria, La Festa i Els Pastorets.
Fou guardonada també amb el premi Oleguer Bisbal de l'any 2014.

## Obra

* La Dansa. Materials per a la seva història. Manresa: Farell Editors, 2009 ISBN 978-84-92811-06-9
* Els Goigs: de Catalunya al món. Barcelona: Ediciones Experiencia, 2015 ISBN 978-84-944979-0-2
* Els Pastorets. Sant Vicenç de Castellet: Farell Editors, 2010 ISBN 978-84-92811-18-2
* Guia de festes del Bages. Manresa: Centre d'Estudis del Bages, 2000 ISBN 978-84-87618-47-5
* Música en imágenes: Francisco Andreví (1786-1853) músico de iglesia y compositor cosmopolita en un mundo cambiante. Madrid: Alpuerto, 2016 ISBN 978-84-381-0501-6

## Referències

* 1 2 Sardans, Jordi «L'entrevista: Glòria Ballús Casòliva». El Pou de la Gallina, 161, Desembre 2001, pàg. 40-44. ISSN: 2253-6647.
* ↑ Regió 7
* ↑ festes.org
* ↑ El Pou.cat
# Cal Coletor

Cal Coletor és una casa de Seròs (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres, amb planta baixa, primer pis i golfes.A la façana s'obren tres finestres a les golfes i tres balcons al pis, tots amb arcs escarsers fets de maó. A la planta baixa veiem l'antic portal d'entrada, d'arc de mig punt adovellat, amb un escut a la clau. A la seva esquerra hi ha una obertura quadrangular i a la dreta una porta allindada, ambdues de factura molt més nova que la resta de la construcció.
El parament és a base de carreus de pedra desbastada a la part inferior del mur i de pedres lligades amb morter a la resta.
Remata la façana un ràfec prou sobresortit.
En una reforma recent s'ha enderrocat la part superior de la casa (el primer i el segon pis) i s'ha refet en formigó i acabat de totxo a la façana.

## Història

Originalment es tractava d'un habitatge, més endavant es va convertir en magatzem. La porta d'entrada de la dreta es construí quan la casa es va convertir en dues propietats diferents.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Coletor». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2017].
# Japan Post Holdings

Japan Post Holdings Co., Ltd. (日本郵政株式会社, Nippon Yū-sei Kabushiki-gaisha), abreviat JP o 日本郵政, és un conglomerat públic japonès amb seu a Kasumigaseki, Chiyoda, Tòquio. Es dedica principalment als serveis postal, de logística, bancari i d'assegurances de vida. El 2013 fou nomenada tretzena empresa més gran del nom segons la llista Fortune Global 500.

## Història

Fou fundada el 23 de gener de 2006, tot i que no va absorbir les funcions de Japan Post fins a l'octubre de 2007.

## Companyies que opera

* Japan Post Service, servei de correu postal.
* Japan Post Network, xarxa d'oficines de correu postal.
* Japan Post Bank, serveis bancaris.
* Japan Post Insurance, servei d'assegurances de vida.
* Toll Holdings, serveis de transport i logística.

## Referències

* ↑ «6. Japan Post Holdings» (en anglès). Global 500. Fortune. [Consulta: 31 desembre 2010].
* ↑ «About Japan Post» (en anglès). Japan Post Holdings. [Consulta: 24 abril 2010].
* ↑ «Japan Post Holdings» (en anglès). Fortune Global 500, 2013.
* ↑ «Corporate Profile» (en anglès). Japan Post Holdings, 01-07-2010. [Consulta: 31 desembre 2010].

## Enllaços externs

* Japan Post (japonès)
# Manuel Moll i Salord

Manel Moll i Salord (Ciutadella, Menorca, 15 de març de 1897 – Barcelona, 23 de març de 1972) va ser bisbe de Tortosa.

## Biografia

Fill de l'alcalde de Ciutadella (Menorca) el 1932 va ingressar com a religiós de la Germandat de Sacerdots Operaris Diocesans. Doctorat en Filosofia, Teologia i Dret Canònic per la Universitat Gregoriana de Roma va ser nomenat bisbe Coadjutor de Tortosa. El 1938 era nomenat bisbe Administrador Apostòlic de Lleida i el 1943 va pendre possessió de la diòcesi de Tortosa, per defunció de Fèlix Bilbao, fins a l'octubre de 1968. Durant la visita de Franco a Tortosa, el 21 de juny de 1966, va mostrar la seua adhesió al règim del general.
El Concordat de 1953 i l'intent del franquisme d'adaptar les diòcesis als límits provincials civils provocaren durant el seu pontificat una gran segregació de parròquies del bisbat de Tortosa, especialment en favor del nou bisbat de Sogorb-Castelló. Així el Decret de la Sagrada Congregació Consistorial "De mutatione finium Dioecesium Valentinae-Segorbicensis-Dertotensis", de 31 de maig de 1960, desmembrava del territori de la diòcesi de Tortosa les parròquies dels arxiprestats de Nules, Vila-real, Castelló de la Plana, Llucena i Albocàsser (s'exceptuaren Catí i Tírig). De la mateixa manera, la diòcesi de Sogorb perdia les parròquies pertanyents a la província de València, les quals foren agregades a l'arxidiòcesi de València. Al bisbe Moll se'l té com el l'artífex de la reconstrucció d'esglésies i temples d'arreu de la diòcesi, després de la Guerra Civil, i de l'edificació del Seminari diocesà de l'Assumpció de Tortosa, obra de l'arquitecte Vicent Traver. A l'entrada d'aquest gran edifici se li erigí un bust realitzat per Àngel Acosta que va ser inaugurat el 6 de novembre del 2000. El 1962 l'Ajuntament de Tortosa li va atorgar el títol de Fill Adoptiu i el 1966, pocs mesos després de la inauguració del Monument a la batalla de l'Ebre, se li va concedir la Gran Cruz de la Orden de Isabel la Católica.
El va succeir al capdavant de la diòcesi Ricard Maria Carles i Gordó
Les despulles del bisbe Moll reposen a la Catedral de Tortosa.

## Notes i referències

* ↑ Viola González, Mn. Ramiro . «Mons. Manuel Moll i Salord». Bisbat de Lleida. [Consulta: 10 desembre 2018].
* ↑ «Episcopologi. Bisbes de la Diòcesi de Tortosa». Bisbat de Tortosa. Arxivat de l'original el 30 de març 2019. [Consulta: 10 desembre 2018].
* ↑ Vegeu el discurs publicat per La Vanguardia del 23/06/1966 (pàgina 8).
* ↑ «DECRETO 2638/1966 de 1 de octubre, por el que se concede la Gran Cruz de la Orden de Isabel la Católica a Monseñor Manuel Moll Salord». BOE, Núm. 255, 25-10-1966, pàg. 13455 [Consulta: 10 desembre 2018].
# Setge de Loarre

El setge de Loarre de 1413 fou l'última de les batalles de la revolta del comte d'Urgell.
El setge va comprendre el novembre i desembre de 1413 fins al gener de 1414, una duració total de 3 mesos.

## Antecedents

El comandant urgellista Antón de Lluna es refugià al castell de Loarre mentre Jaume II d'Urgell feia al mateix a Balaguer, capital d'Urgell, on romania des de fa temps en setge al Castell de Balaguer que era la màxima fortalesa d'Urgell. Va ser derrotat per Ferran d'Antequera personalment després d'un setge que durar des de juliol a octubre de 1413. Llavors, mentre Antón i els seus mercenaris gascons, anglesos i bearnesos vencien als castells de Trasmoz i Montaragó, la seva cosina i probable amant, l'abadessa del monestir cistercenc de Trasobares Violant de Lluna defensava el castell de Loarre. Ja al maig les tropes de Joan Delgadillo havien assetjat la fortalesa, però es van retirar en acostar-se Antón i els anglesos.
Seguidament, primer cauria el castell de Apiés, un bastió urgellista, en mans de Martí de Pomar, i després el de Montaragó, capitulant a Ferran de Canales en mans dels reialistes el 29 d'agost, i les tropes angleses, les quals esperaven tant en Jaume d'Urgell com l'Antón, havien estat derrotades.

## Setge

Pedro de Urrea, en veure als anglesos derrotats, va marxar immediatament cap a Loarre a posar-li fi a la revolta amb els 300 homes que Ferran li va encomanar, més fins a l'octubre l'obstinada abadessa no va voler escoltar cap reclam ni negociació de pau. Això arribava al punt de declarar amnistia total, tant a l'Antón (refugiat a França), Pedro de Embún (comte de Gordún) i d'altres rebels, però l'abadessa es va mantenir ferma en la negació. Llavors, rendida ja la fortalesa de Balaguer, el rei va reforçar amb més homes i bombardes per així començar l'atac, decidit a no entrar en tractes amb aquests homes. En Pedro va anar a reforçar a Felip de Urríes, senyor d'Ayerbe, qui mantenia un setge simbòlic.
A finals de 1413, la fortalesa, incomunicada i summament assetjada, amb aquell al qual defensaven estant captiu, es va rendir. Tots els defensors del castell van ser alliberats, però només Violant va perdre la llibertat, encara que aquesta captivitat duraria poc, ja que el papa Benet XIII, oncle de l'abadessa, va intercedir per ella, aconseguint la seva llibertat i li va permetre anar a Bearn al costat del seu cosí.

## Referències

* ↑ Arco y Garay, 1916, p. 20.
* ↑ «Año 1413». Cronología Histórica, 27-01-2017. [Consulta: 7 maig 2017].
* 1 2 Valenzuela Foved, 1963, p. 42.

## Bibliografia

* Arco y Garay, Ricardo del. Obras y hallazgos en el Castillo de Loarre. Monumento Nacional. Alicante, 1916.
* Valenzuela Foved, Virgilio. El Castillo de Loarre. Guía turística. I. E. O., 1963.
# La Talaia (Sora)

La Talaia és una masia de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular construïda amb carreus irregulars als murs i grans carreus ben talats a les llindes i muntants de les portes i finestres. La teulada és a doble vessant amb teula àrab. L'actual construcció és fruit d'una restauració dels anys 60 del segle passat.

## Referències

* ↑ «La Talaia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# L'Espadaler (Sora)

L'Espadaler és una masia de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El conjunt arquitectònic està format per diverses estructures que encara avui conservem les funcions d'habitatge, pallissa, i corts i que tanquen un espai a l'esquerra de la casa pròpiament dita. La casa, construïda amb diferents fases, presenta una planta rectangular i teulat a doble vessants. Els murs són fets amb petites pedres irregulars i força morter. Exteriorment està parcialment arrebossada. Les portes i les finestres presenten grans carreus als muntants, ampits i llindes. A la llinda de la porta principal encara es llegeix la inscripció: "YOSEP ESPADALER PAGES 1701" i una creu entre dos arbres.

## Història

L'Espadaler és una de les masies tradicionals del terme de Sora. Depenent parroquialment de Sant Quirze, un indret on els termes civils i parroquials no coincideixen. L'Espadaler apareix documentat des del segle xiv i tenia diversos masos. Compartia amb el mas Solanlloch, el mas de Cusoms de la parròquia de Sant Pere el Bla.

## Referències

* 1 2 «L'Espadaler». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].