OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Saderra

Casa Saderra és un habitatge del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli antic de la població, davant de la platja des Portal i de la plaça del Doctor Trèmols. També té façana al carrer Doctor Callís, cantonada amb el carrer de sa Bretxa.
Edifici entre mitgeres de tres crugies, amb la planta en forma de L i que consta de planta baixa més dos pisos, amb un àtic amb porxo a la part superior, en substitució del coronament original de l'edifici. La façana litoral presenta dos grans portals d'arc rebaixat bastits amb carreus de pedra, on s'indica a les dues dovelles clau l'any, AÑO, i la data, 1821. Als pisos superiors hi ha quatre finestrals emmarcats en pedra, amb sortida a dos balcons correguts amb llosanes de pedra i baranes de ferro forjat, sostinguts per mènsules decorades. La façana posterior, avançada respecte a la línia de carrer, presenta un altre portal de les mateixes que els anteriors i dos balcons simples, amb els mateixos trets decoratius que els de la façana a la plaça.

## Història

L'edifici presenta a una de les dovelles clau de pedra dels portals de la plaça, la data 1921, corresponent a la inauguració de l'edifici.
Posteriorment, l'arquitecte Pelai Martinez i Paricio, realitzà una reforma el 1961.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Saderra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Sant Martí de l'Armentera

Sant Martí de l'Armentera és una església del municipi de l'Armentera inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església de Sant Martí de l'Armentera és una aïllada gairebé en la seva totalitat, amb una sola nau, creuer i capelles laterals. L'absis és pentagonal i té un petit rosetó a la part superior. La decoració de tota l'església és neoclàssica tal com queda reflectit a les pilastres amb capitells corintis amb fust llis i una base quadrada, que trobem a cada costat de les quatre capelles laterals que hi ha a banda i banda de l'església. Aquestes capelles estan inscrites en arcs de mig punt amb volta d'aresta al seu interior. Les pilastres sostenen una cornisa que sosté alhora la volta de canó amb llunetes de l'església. Sobre les capelles laterals hi ha unes obertures en arc de mig punt que corresponen al trifori de l'església que uneix els dos costats a la part posterior de l'edifici i acaba a les dues capelles laterals més properes a l'absis. La façana de l'església és senzilla, totalment arrebossada, que impedeix veure'n l'aparell, i només en trenquen l'harmonia la porta d'entrada, el rosetó i les petites finestres que pertanyen a l'escala del campanar. L'accés a l'església es fa a través d'una porta de mig punt emmarcada per motllures amb base quadrada. A aquesta porta s'hi arriba a través de tres graons formats per carreus. A on sí que podem veure l'aparell, és a les dues cantonades de la façana gràcies a l'encoixinat de carreus. Un altre element de la façana a on veiem l'aparell és al campanar, que és octogonal i amb obertures de mig punt que actualment es troben tapiades parcialment. L'últim element a destacar és una creu cèltica que es troba a la intersecció de la coberta a dues aigües just al centre de la façana. Al costat esquerre de l'església sobresurt el transsepte de l'església i en una de les parets veiem una filada de carreus rectangulars que pertanyen a les restes romàniques de l'església. El mur lateral dret com el mur posterior no estan arrebossats. Cal destacar del mur posterior els contraforts i el teulat a quatre vessants de la coberta de l'absis, a diferència de la resta de l'església que és a dues vessants.

## Història

Hi ha referències documentals de l'església de Santa Maria de l'Armentera del segle X: 974 i 982.
L'edifici actual és del segle xix sobre una base dels segles xii i xiii.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Martí de l'Armentera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Ermita de Sant Sebastià de Cistella

Ermita de Sant Sebastià de Cistella és una església del municipi de Cistella (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Antiga esglesiola situada als afores del poble, de planta rectangular teulat a dues vessants i cantonades carreuades. Aquesta esglesiola tenia una porta adovellada d'arc de mig punt i finestres a cada costat que van desaparèixer en canviar d'ús. El que sí que es conserva és un petit òcul a la façana principal.

## Referències

* ↑ «Ermita de Sant Sebastià de Cistella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Sant Cebrià de Mollet

Sant Cebrià de Mollet és una església del municipi de Mollet de Peralada (Alt Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Església situada a la zona alta del poble, al costat de l'ajuntament. Església d'una nau amb absis semicircular recoberta interior i exteriorment per una capa de morter de calç, la qual deixa al descobert molt pocs elements de l'obra romànica. És visible només la part exterior de l'absis, que queda dins un pati particular. Al centre de l'absis hi ha una finestra de doble esqueixada i arcs de punt rodó. La volta de la nau és apuntada i seguida. La volta de l'absis és ametllada i posseeix cornisa encorbada. La nau va ser sobrepujada per una obra de fortificació convertida més tard en terrabastall on hi ha petites sageteres. Al costat de tramuntana del temple s'alça la torre campanar, que té un cos inferior de planta quadrada i al damunt s'hi alçà un cos octogonal amb arcades lleugerament apuntades.

## Història

L'església parroquial de Sant Cebrià de Mollet fou una antiga possessió del monestir de Vilabertran des del 1093. És una construcció del segle xii.
En època tardana es reformà la façana, s'afegiren capelles laterals i es construí o es reformà l'alt campanar. La nau fou sobrepujada per murs de fortificació; posteriorment convertits en terrabastall, en els quals veiem petites safeteres.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Cebrià de Mollet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Caroline Ridderstolpe

Caroline Ridderstolpe (Berlín, 2 de setembre de 1793 - Fiholm, 9 d'octubre de 1878), nom complet Caroline Johanna Lovisa Ridderstolpe, de soltera Kolbe, fou una compositora i cantant sueca.

## Biografia

Ridderstolpe va néixer a Berlín i era filla del mestre de capella Carl Kolbe. El pare va ensenyar a la nena a tocar diversos instruments; a més, probablement va estudiar composició sota la direcció de Carl Maria von Weber. Caroline tenia una bona veu i cantava a l'estil del bel canto italià. Formava part de la cort reial; una de les seves amigues més properes era la princesa Maria Anna, esposa del príncep Guillem de Prússia.
El 1816, Caroline es va casar amb el governador de Västerås, el comte Fredrik Ludvig Ridderstolpe. La jove parella es va establir al castell de Tidö, a Västmanland. Més tard van tenir dos fills. A Suècia, Caroline també es va apropar a la família reial i es va convertir en una dama d'honor de la reina Desideria i la princesa hereva Josefina. Va participar en concerts que se celebraven a la cort i també va actuar davant del públic, en particular, al saló De la Croix.
Va publicar diverses composicions, incloses Sju Sånger (1832) dedicada a la princesa hereva Josefina, Hvad är Glädjen? (1834) dedicada a la seva amiga morta Josefina Benedicks i Nya Sånger (1836). També fou una experimentada cantant de coloratura. Esaias Tegnér li va retre homenatge en un impromptu del 1834.
El 1850, Karolina Ridderstolpe va ser elegida membre honorària (Heders Classen) de la Reial Acadèmia Sueca de Música. El 1878 va morir al castell de Fiholm, a Västmanland.
Han sobreviscut els llibres de música de Caroline, que demostren que la música de compositors alemanys prevalia en el seu repertori: Mozart, Spohr i Reichardt. Un dels quaderns conté àries d’òperes de Paër, Liverati i Rungenhagen. Les obres de la mateixa Caroline són cançons, sovint amb lletres en alemany i que tenen molt en comú amb el lieder alemany. En algunes d’elles es nota la influència dels professors de Caroline (Weber i Reichardt). Molts d'ells estan dedicats a amics de Caroline Ridderstolpe, inclosos membres de la família reial.

## Notes

* 1 2 3 4 Öhrström, Eva. «Caroline Ridderstolpe» (en anglès). Reial Acadèmia Sueca de la Música.
* ↑ En català, "Set cançons"
* ↑ En català, "Què és l'alegria?"
* ↑ En català, "Cançons noves"

## Bibliografia

* Eliæson, Åke; Olsson, Bror. Esaias Tegnér: en monografi i bild (en suec). Malmö: Allhem, 1949, p. 85. LIBRIS 364522
* Hilleström, Gustaf. Kungl. Musikaliska akademien: matrikel 1771-1971 (en suec). Estocolm: Nordiska musikförlaget, 1971 (Publikationer / utgivna av Kungl. Musikaliska akademien, 99-0168608-3 ; 10). LIBRIS 8198410
* Kolbe, Carolina Johanna Lovisa a Wilhelmina Stålberg, Anteckningar om svenska qvinnor (1864)
* ↑ En català "Notes sobre les dones sueques"
# Creu de terme (Pau)

La Creu de terme de Pau és una creu de terme del municipi de Pau (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada a poc més de dos quilòmetres del nucli de Pau, en el paratge del mateix nom, al Parc Natural del Cap de Creus, en el camí a Sant Pere de Rodes o de la creu blanca. Des del nord del nucli urbà s'agafa un itinerari marcat que condueix a la creu.
Es tracta d'una creu llatina tallada en pedra calcària picada, amb restes del revestiment pintat de blanc. Aproximadament amida un metre d'alçada. Presenta els braços rectes amb els extrems carrats i una inscripció gravada a l'extrem superior de l'anvers, on hi ha la llegenda Iesus Nazarenus Rex Iudaeroum, en caràcters gòtics. A la part inferior de l'anvers hi ha una petita creu grega incisa (0,05m) atribuïda a un senyal de pedrapiquer. La creu reposa encastada en una petita motllura quadrangular que descansa damunt una base cilíndrica, d'uns 2 metres d'alçada per uns 80 centímetres d'alçada, feta amb rebles de granit i de pissarra lligats amb morter de calç. La pilastra presenta, encarada a ponent, una fornícula rectangular, actualment tapiada amb pedres, que potser deuria servir per posar-hi una imatge o alguna ofrena.

## Història

Aquesta creu és l'únic testimoni de creu de terme monumental de l'antic territori del monestir de Sant Pere de Rodes que ha arribat sencera fins a l'actualitat. La seva presència anunciava als visitants que entraven al terme de la poderosa abadia romànica per un dels camins més utilitzats fins ben entrat el segle passat. Probablement substituïa una fita més antiga, ja que a vint metres de la creu s'hi troba una penya que té tres creus gravades, una de les quals, més gran i destacada, s'havia realitzat amb un traç molt gruixut essent visible des del camí. Altres interpretacions sostenen que podria tenir caràcter commemoratiu o ser un simple oratori.
Segons una llegenda, la Creu blanca es va erigir en el lloc on un missatger dels monjos de Sant Pere de Rodes va ser devorat pels llops, mentre que una altra versió assegura que la víctima va ser l'abat del monestir.
La Creu Blanca no era pas l'única que hi havia al terme de St. Pere de Rodes, ja que n'hi havia una altra al coll de Canyelles (entre Vilajuïga i Llançà). Ambdues surten documentades en documents del segle x (dues butlles papals i un diploma reial) com a elements que marcaven els límits territorials de l'abadia romànica. En un capbreu de la Vall de Santa Creu del segle xviii, se n'anomenen dues més. A la part superior hi ha gravada la llegenda Ihs Natzaren Rex Iudeo. Es creu que va ser bastida al segle xv.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Pont de Rabós

El pont de Rabós és una construcció del municipi de Rabós (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És situat a llevant del nucli urbà de la població de Rabós, a uns 100 metres de distància del terme, damunt la riera de l'Orlina.
És un pont de pedra assentat damunt la roca de la riera i format per dos arcs o ulls, un de mida més gran i de mig punt i l'altre més petit i d'arc rebaixat. El principal està bastit amb carreus de pedra ben escairats, disposats en filades, mentre que l'arc petit està construït amb pedra desbastada, disposada regularment. Per la banda de migdia, el pont fou ampliat i els dos arcs presenten el parament bastit amb maons disposats a sardinell. L'estructura disposa d'una petita barana bastida amb pedra desbastada de diverses mides, actualment restituïda. Una placa commemorativa instal·lada al cappont de tramuntana recorda que una riuada s'endugué la barana el novembre del 1999.

## Història

La seva tipologia no presenta cap element que permeti datar-lo amb precisió. Tot i que en principi fou datat al segle xviii, l'historiador Joan Molina apunta que, en diverses ocasions, la historiografia li ha donat una cronologia adscrita entre els segles xiv i xv.

## Referències

* 1 2 3 «Pont a Rabós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Sant Cebrià de Vilafant

Sant Cebrià de Vilafant és una església del municipi de Vilafant (Alt Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Església situada al centre del poble, a la part del nucli antic. És un temple de planta rectangular, sense absis destacat. La volta de la nau és apuntada, sense cornisa. A cada banda hi ha una fornícula, una amb la Verge del Pilar i l'altra amb el Sant Crist. Igualment hi ha una capella a cada costat, afegides en el segle xviii i dedicades a la Puríssima i al Sagrat Cor. A l'entrada d'aquesta última capella es conserva una pica baptismal de l'any 1590.
A la façana hi ha una porta neoclàssica amb arc és rebaixat i motllures decoratives al damunt, així com un frontó trencat per una obertura circular o rosetó. La façana és coberta per un arrebossat que té vestigis d'esgrafiats geomètrics.
La torre campanar, de planta quadrada, té quatre arcades de mig punt i una coberta de piràmide. Al mur meridional en resta la porta antiga tapiada, d'un sol arc de mig punt i adovellada.
El parament interior és totalment descobert, amb carreus de pedra calcària ben escairats i allisats, de les pedreres d'Avinyonet de Puigventós.

## Història

L'actual edifici no correspon al primitiu del segle xi, sinó a una construcció molt més propera al gòtic, tot i que encara tenen força les tradicions de l'arquitectura romànica anterior. Probablement, el temple actual fou construït a finals del segle xiii o XIV.
La portalada neoclàssica és del segle xviii.
L'església de Vilafant fou destruïda per la soldadesca durant la guerra dels segadors.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Cebrià de Vilafant». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Societat la Concòrdia (Darnius)

Societat la Concòrdia és un edifici del municipi de Darnius (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici d'una sola nau a doble alçada, de planta rectangular i notables dimensions. La tipologia arquitectònica adoptada aquí per Azemar també la trobem en edificis similars construïts per ell, com són les societats de Maçanet de Cabrenys i, sobretot, la d'Agullana. Com és propi de l'arquitecte empordanès, l'arquitectura de la Concòrdia està caracteritzada per una estructura molt elemental, circumstància que no intenta dissimular en la vessant decorativa; per contra, aquesta és el resultat d'una sòbria i calculada utilització de diferents materials. Així, el maó vist li serveix per subratllar portes i finestres gràcies a la seva aplicació en els brancals i llindes; per altra banda notem l'ús moderat de la ceràmica. Cal considerar aquesta arquitectura dins el moviment modernista, encara que resulta prou evident en tota la construcció la insinuació de trets noucentistes (sobrietat, rebuig de la línia corba, calculada utilització dels materials, etc.

## Història

Un fenomen social ben palès a moltes poblacions de l'Alt Empordà a partir de la segona meitat del segle xix és la creació de societats de beneficència. Amb el temps també esdevingueren centres de reunió local i promotores de múltiples lúdiques i culturals. La disposició d'un local on desenvolupar totes aquestes activitats conduí a la construcció d'uns edificis peculiars, dels quals Azemar es va convertir en un dels principals artífex.
En concret sabem que la Concòrdia de Darnius fou fundada l'any 1850, i que a inicis d'aquest segle s'iniciaren les obres del local que avui contemplem.

## Fets rellevants

Els interiors de la Societat la Concòrdia apareixen a la pel·lícula Suro (2022), de Mikel Gurrea, i, el 25 de març de 2023, l'audiovisual es va projectar en el mateix edifici en un acte obert i gratuït.

## Referències

* 1 2 3 «Societat la Concòrdia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
* ↑ «SURO - una pel·lícula de Mikel Gurrea», 16-03-2023. [Consulta: 26 març 2023].
# Hostal Empúries

Hostal Empúries és un edifici del municipi de l'Escala protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situat al nord del nucli urbà de la població de l'Escala, entre la platja del Portitxol i les ruïnes d'Empúries.
Edifici de planta rectangular format per dos grans cossos adossats. La construcció original presenta una planta allargada, formada per tres crugies completament simètriques. Presenta la coberta plana i està distribuïda en planta baixa i pis, amb una gran terrassa situada a la part davantera, edificada al nivell inferior. La façana principal presenta, a la planta baixa, uns grans finestrals rectangulars de vidre dividits amb petites columnetes circulars decorades. Al pis hi ha una filada d'onze finestres rectangulars balconeres, agrupades en grups de quatre a les crugies laterals i de tres a la central. Presenten l'emmarcament motllurat, amb una petita balustrada a la part inferior i guardapols decorat amb dues mènsules a la part superior, que sostenen la cornisa motllurada de la façana. La façana està coronada per una balustrada interrompuda per tres plafons esglaonats, corresponents a cada una de les crugies que conformen l'edifici. El cos que se li adossa és posterior cronològicament. De planta també rectangular, presenta la coberta plana i es distribueix en planta baixa i dos pisos. Majoritàriament, les obertures de la façana principal es corresponen amb finestrals rectangulars. Als pisos superiors tenen sortida a dos balcons correguts, un per planta.
Tota la construcció es troba arrebossada i pintada de color blanc.

## Història

En els seus inicis, aquest edifici era una cafeteria, anomenada Villa Teresita, construït el 1914 per Josep Paradís i Gambó. Però en descobrir-se les restes gregues i romanes als voltants, va ser reconvertit en un hostal per allotjar els arqueòlegs i els turistes. És així com va néixer l'any 1919 l'Hostal Empúries.
A partir de l'any 1993, gràcies al Pla General d'Ordenació Urbana de l'ajuntament de l'Escala, es va protegir la façana.L'any 2007 es van dur a terme una sèrie de reformes de l'edifici.
Es varen endegar unes obres de remodelació i ampliació liderades per la firma Awarquitectes, grup fundat l'any 2004 pels arquitectes Francesco Ranocchi i Nadina Zander.
Guanyador del guardó Turisme de Catalunya 2013 en categoria de Turisme sostenible així com la certificació LEED Gold.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Hostal Empúries». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].

## Enllaços externs

* Hostal Empúries
# Riera de Blanes

La riera de Blanes, o de Valldolig, que aigües amunt rep el nom de torrent del Mal Compàs, travessa el terme i la vila de Blanes (la Selva) per desembocar a la mar prop de la roca o tómbol de Sa Palomera (continuada per sa Palomereta), que separa la badia de Blanes de la platja de s'Abanell. És el punt on comença la Costa Brava.
EL tram de la riera a l'entrada del poble, entre ca n'Illes i la carretera de la cala de Sant Francesc, és inclòs en el Catàleg d'espais d'interès natural i paisatgístic de la Costa Brava, ocupant una superfície d'1,90 ha. Presenta una petita àrea de verneda, essent considerada la darrera àrea de verneda al sud del sector litoral gironí. Més al sud, al Maresme i al Barcelonès, el vern resta desaparegut. Al tram final s'hi troba bosc de ribera típic dels cursos fluvials a la comarca de la Selva. A l'inici de la zona, aigües amunt, trobem un bosc mixt i canyissar.
El tram que travessa la vila va ser cobert el 1963, i el 1964 s'urbanitzà la nova avinguda creada, que es va anomenar rambla de Joaquim Ruyra.

## Referències

* 1 2 «Agenda 21 local de Blanes» p. 112. Ajuntament de Blanes.
* ↑ «Riera de Blanes». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «La rambla de Joaquim Ruyra, de la riera al nou eix urbà». Ajuntament de Blanes.
# Aristofont (comediògraf)

Aristofont (en grec antic: Ἀριστόφων) fou un poeta còmic de l'antiga Grècia del segle iv aC.
Es coneixen els títols de nou de les seves comèdies, dels quals es dedueix que pertanyien a la comèdia mitjana: Plató, Filònides, Els pitagòrics, Bàbias, Els bessons o Piraunos, Cal·lònides, El metge, El tresor (Παρακαταθήκη) i Pirítous. D'aquestes comèdies solament en resten alguns fragments molt breus. Segons una inscripció, sembla que va obtenir la victòria a unes Lenees cap al 350 aC.

## Referències

* ↑ «Aristophon 7». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* ↑ Aristophon a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 317
* ↑ IG II² 2325, línia 151.
# Akot

Akot és una ciutat i tahsil (o taluka) del districte d'Akola, a Maharashtra. Té una població de 80.796 habitants (2001). La taluka o tahsil d'Akot durant el període britànic, tenia una superfície de 1341,6 km² i el formaven 221 pobles i viles amb capital a Akot. A la taluka hi ha també les viles d'Argaon, Tilwah i Hiwarkhed. Al cens de 1971 la població del tahsil o taluka era de 236.689 habitants, i la superfície de 1.424,5 km².
# Asin

Asin o Asind fou una thikana o jagir de l'antic principat de Mewar, formada per 75 pobles. La capital era Asin a la riba esquerra del riu Khari, afluent del Banas, a uns 15 km al nord-est d'Udaipur (Rajasthan). La població de la ciutat era de 2237 habitants el 1901. Avui dia es troba al districte de Bhilwara, i és capçalera d'un dels tehsils del districte i forma també un panchayat. Fou fundada per Sawai Bhoj. El territori era proper a la frontera de Mewar, i el seu senyor era un dels nobles de primera classe de l'estat, amb el títol de rawat, de la família Chondawat del clan sidòdia dels rajputs. La dinastia fou fundada pel thakur Ajit Singh, que fou un dels signataris del tractat de 1818 amb els britànics. El 1940 l'estat havia retornat al darbar (govern) de Mewar. El 1948 fou inclòs dins el districte de Bhilwara.

## Llista de jagirdars

* Ajit Singh, vers 1818
* Dule Singh
* Khuman Singh ?-1873
* Arjun Singh 1873-1896
* Ranjit Singh 1896-?
* Pratap Singh
* Sajjan Singh

## Referències

* ↑ Day, Upendra Nath. Mewar Under Maharana Kumbha, 1433 A.D.-1468 A.D. (en anglès). Rajesh Publications, 1978, p. 20.