OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Llista de topònims de Cabestany

Llista de topònims (noms propis de lloc) de Cabestany (Rosselló).
Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!

## Misc

| imatge | Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Protecció | Commons (més fotos) | Dades a WD |
| | Santa Maria de Cabestany | Cabestany | església Ús: església | Estil: arquitectura romànica | 42° 40′ 44″ N, 2° 56′ 16″ E﻿ / ﻿42.6789°N,2.93779°E﻿ / 42.6789; 2.93779 30.8 msnm | | Église Notre-Dame-des-Anges de Cabestany | |
| | casa de la vila de Cabestany | Cabestany | instal·lació Ús: seu del govern local | | 42° 40′ 44″ N, 2° 56′ 14″ E﻿ / ﻿42.6788551135155°N,2.93722133517769°E﻿ / 42.6788551135155; 2.93722133517769 fr:RUE DES DROITS DE L HOMME, 66330 CABESTANY | | Town hall of Cabestany | |
# Llista de topònims de Calce

Llista de topònims (noms propis de lloc) de Calce (Rosselló).
Informació actualitzada per un bot. Els canvis manuals es perdran quan s'actualitzi!

## església

| Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Protecció | Commons (més fotos) |
| Sant Pau de Calce | Calce | església Ús: església | Estil: arquitectura romànica Anomenat per: Pau de Tars Dedicat a: Pau de Tars | 42° 45′ 32″ N, 2° 45′ 15″ E﻿ / ﻿42.758916°N,2.754264°E﻿ / 42.758916; 2.754264 201.9 msnm | | Ancienne église Saint-Paul de Calce |
| Sant Pau de Calce | Calce | església | Anomenat per: Pau de Tars Dedicat a: Pau de Tars | 42° 45′ 32″ N, 2° 45′ 15″ E﻿ / ﻿42.758884°N,2.754209°E﻿ / 42.758884; 2.754209 226.7 msnm | bé catalogat a l'Inventari general del patrimoni cultural | Église Saint-Paul de Calce |
| Santa Maria de les Fonts | Calce | església Ús: església | Estil: arquitectura romànica Dedicat a: Verge Maria | 42° 44′ 25″ N, 2° 44′ 59″ E﻿ / ﻿42.7402°N,2.74965°E﻿ / 42.7402; 2.74965 201.9 msnm | | Église Sainte-Marie de Las Fonts |

## Misc

| Nom | Ubicat a | instància de | Detalls | coordenades | Protecció | Commons (més fotos) |
| Aglí | Pirineus Orientals | riu | Desemboca: mar Mediterrània Llarg: 81.7km | 42° 46′ 45″ N, 3° 02′ 20″ E﻿ / ﻿42.77916667°N,3.03888889°E﻿ / 42.77916667; 3.03888889 4 msnm | | Agly |
| Castell de Calce | Calce | château | | 42° 45′ 33″ N, 2° 45′ 14″ E﻿ / ﻿42.75916667°N,2.75397222°E﻿ / 42.75916667; 2.75397222 233.3 msnm | | |
| Castell de les Fonts | Calce | edifici | | 42° 44′ 22″ N, 2° 44′ 59″ E﻿ / ﻿42.7395°N,2.74975°E﻿ / 42.7395; 2.74975 Mas de les Fonts 201.3 msnm | | |
| Manadell | Calce Pesillà de la Ribera Vilanova de la Ribera Bao | curs d'aigua | Desemboca: Tet Llarg: 6.3km | 42° 43′ 19″ N, 2° 46′ 12″ E﻿ / ﻿42.721944444444446°N,2.77°E﻿ / 42.721944444444446; 2.77 42° 41′ 20″ N, 2° 48′ 54″ E﻿ / ﻿42.68888888888889°N,2.815°E﻿ / 42.68888888888889; 2.815 | | |
| Mas de les Fonts | Calce | mas | | 42° 44′ 24″ N, 2° 45′ 04″ E﻿ / ﻿42.7399°N,2.751°E﻿ / 42.7399; 2.751 201.4 msnm | monument històric inventariat | Mas de les Fonts (Calce) |
| casa de la vila de Calce | Calce | instal·lació Ús: seu del govern local | | 42° 45′ 30″ N, 2° 45′ 20″ E﻿ / ﻿42.7582796630058°N,2.75546312979889°E﻿ / 42.7582796630058; 2.75546312979889 fr:12 RTE D'ESTAGEL, 66600 CALCE | | |
# Serrat del Boscarró

El Serrat del Boscarró és una serra situada al municipi d'Alp, a la comarca de la Baixa Cerdanya, amb una elevació màxima de 1.711 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serrat d'Escobairó

El Serrat d'Escobairó és una serra situada al municipi d'Alp, a la comarca de la Baixa Cerdanya, amb una elevació màxima de 1.784 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal Bovinar

El Tossal Bovinar és una muntanya de 2.842 metres que es troba entre el municipi de Lles de Cerdanya, a la comarca de la Baixa Cerdanya, i la parròquia andorrana d'Escaldes-Engordany.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].
# Tossal de Víllec

El Tossal de Víllec és una muntanya de 1.264 metres que es troba al municipi de Montellà i Martinet, a la comarca de la Baixa Cerdanya.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tossal Gros (Bellver de Cerdanya)

El Tossal Gros és una muntanya de 2.256 metres que es troba al municipi de Bellver de Cerdanya, a la comarca de la Baixa Cerdanya.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Turó de la Canal

El Turó de la Canal és una muntanya de 1.542 metres que es troba al municipi de Montellà i Martinet, a la comarca de la Baixa Cerdanya.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Can Pubill (Riudaura)

Can Pubill és una masia situada al municipi de Riudaura a la comarca de la Garrotxa, a 967 metres d'altitud Va ser construïda el 1900, amb una superfície total construïda de 756 m², i el seu estat actual de conservació és bo.
La cabanya presenta diferents volums irregulars, tot i que el volum principal és bastant rectangular amb baixos i una planta pis. L'altre volum, més proper al mas, és únicament planta baixa amb la teulada a un aiguavés. La façana frontal del volum principal de la cabanya és simètrica, essent mitja cabanya tancada amb mur de pedra i la resta completament oberta; aquesta part de la cabanya està formada per dues crugies. La coberta de la cabanya és sobre bigam de fusta i teula en sec, amb ràfecs de poca volada. Els murs són de pedra sense tallar.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* ↑ «Can Pubill (Riudaura)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* 1 2 «Pla d'ordenació urbanística municipal de Ridaura» (pdf) p. 28. Ajuntament de Ridaura, 2007. [Consulta: 27 febrer 2018]. «(accedir al Catàleg masies i cases rurals)»
# Cantó de Leforest

El cantó de Leforest és un cantó francès del departament del Pas de Calais, situat al districte de Lens. Té 4 municipis i el cap és Leforest.

## Municipis

* Courcelles-lès-Lens
* Dourges
* Évin-Malmaison
* Leforest

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1973-2001 | Gilbert Marquette | PS |
| 2001-2008 | Amédée Gellez | Divers droite |
| 2008- | Sabine Van Heghe | MRC |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 22.146 | 24.137 | 23.711 | 23.059 | 24.278 | 23.272 | 23.242 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Montbarbat

El turó de Montbarbat és una muntanya de 328 metres situada a la comarca de la Selva. Aquest cim està inclòs a la llista dels 100 cims de la FEEC. El Montbarbat es troba a la zona dels Tres Termes, el punt de confluència dels termes municipals de Maçanet de la Selva, Lloret de Mar i Tordera. Al vessant nord-est hi ha un antic jaciment arqueològic, el poblat ibèric de Montbarbat.

## Referències

* ↑ Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 3 febrer 2018].
* ↑ «Poblat ibèric de Montbarbat». Arxivat de l'original el 2010-03-30. [Consulta: 21 febrer 2010].

## Enllaços externs

* Geologia de la Selva - Unitats de relleu
* Itinerari-5: Lloret de Mar - Jaciment ibèric de Montbarbat
# Gueorgui Fliórov

Gueorgui Nikolàievitx Fliórov, rus: Гео́ргий Никола́евич Флёров IPA: [gʲɪˈorgʲɪj nʲɪkɐˈlajɪvʲɪtɕ ˈflʲɵrəf]; 2 de març de 1913 Rostov del Don, Imperi Rus – 19 de novembre 1990, Moscou, Rússia) fou un destacat físic nuclear rus descobridor de la fissió espontània. L'element químic de nombre atòmic 114 fou anomenat flerovi indirectament en honor seu.
Fliórov estudià a l'Institut Politècnic de Leningrad i treballà a l'Institut de Física i Tecnologia de Leningrad, sota la direcció d'Ígor Kurtxàtov. El 1940, juntament amb Ígor Kurtxàtov, Iuli Khariton i Mikhaïl Russínov, presentà un pla d'investigació a l'Acadèmia de Ciències Soviètica, «Sobre la utilització de l'energia de la fissió d'urani en una reacció en cadena». Sota aquest projecte investigà les condicions necessàries per a una reacció en cadena a l'urani metàl·lic. Kurtxàtov li encomanà a ell i a Konstantín Pétriak l'observació del flux de neutrons de l'urani. Utilitzà una càmera de ionització, que, per sorpresa seva, continuà registrant la fissió fins i tot després de treure la font de neutrons. Els dos havien descobert la fissió espontània.

## Referències

* ↑ «Flerovium and Livermorium Join the Periodic Table» (en anglès). Chemistry International. Unió Internacional de Química Pura i Aplicada, 34, 4, 10 juliol 2012 [Consulta: 30 desembre 2024].
* ↑ «Georgy Flerov» (en anglès). Atomic Heritage Foundation. [Consulta: 12 juny 2019].
# Marchaprima

Marcha Prima (en francès Marcheprime) és un municipi francès situat al departament de la Gironda i a la regió de la Nova Aquitània.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 892 | 947 | 1.256 | 1.388 | 2.420 | 3.486 | 3.801 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes |||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 1946-1958 | René Delest | |
| 1958-1965 | Gérard Delest | |
| 1965-1969 | Daniel Brettes | |
| 1969-1995 | Gaston Flament | PS |
| 1995-1997 | Serge Trut | RPR |
| 1997- | Serge Baudy | RDG |

## Història

El 1903 es va instal·lar un aeròdrom a la Crotz d'Hins per iniciativa de Louis Blériot i Gabriel Voisin, i s'hi van fer diversos vols de prova. Tanmateix, el 4 de gener de 1910 el cèlebre escultor i aviador Léon Delagrange hi va morir als 37 anys durant un vol d'entrenament. L'aeròdrom fou abandonat el 1920 i al seu lloc s'hi instal·là l'emissora Radio Bordeaux Lafayette.

## Referències

* ↑ «Toponímia occitana». Arxivat de l'original el 2012-03-15. [Consulta: 29 desembre 2010].
* ↑ http://www.aerostories.org/~aerobiblio/article278.html Léon Delagrange, Le dandy volant per Olivier et Yolande Delagrange a Éditions Larivière.
# Theatro da Paz

El Theatro da Paz és un teatre situat a la ciutat de Belém, a Pará, (Brasil), construït amb fons obtinguts de l'exportació de làtex de cautxú. Avui és el teatre més gran del nord del país i un dels més luxosos de Brasil, amb aproximadament 130 anys d'història. És d'estil neoclàssic i va ser construït en l'època daurada de l'explotació del cautxú de l'Amazònia. El seu nom va ser suggerit pel bisbe D. Costa Macedo. La primera pedra data del 3 de març de 1869. El 16 de febrer de 1878, el Theatro da Paz va obrir les portes al públic.

## Vegeu també

* Teatro União
# Montgròs (Olesa de Bonesvalls)

El Montgròs és una muntanya de 538 metres que es troba al municipi d'Olesa de Bonesvalls, a la comarca de l'Alt Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cantó de Marquion

El cantó de Marquion és un cantó francès del departament del Pas de Calais, situat al districte d'Arràs. Té 17 municipis i el cap és Marquion.

## Municipis

* Baralle
* Bourlon
* Buissy
* Écourt-Saint-Quentin
* Épinoy
* Graincourt-lès-Havrincourt
* Inchy-en-Artois
* Lagnicourt-Marcel
* Marquion
* Oisy-le-Verger
* Palluel
* Pronville
* Quéant
* Rumaucourt
* Sains-lès-Marquion
* Sauchy-Cauchy
* Sauchy-Lestrée

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | M. Véret | SFIO |
| 1951-1976 | Bénoni Chopin | Divers gauche |
| 1976-2001 | Michel Chopin | PS |
| 2001- | Julien Olivier | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 10.753 | 11.073 | 10.759 | 10.802 | 10.973 | 11.149 | 11.350 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Notació de Lagrange

La notació de Lagrange de la derivada total d'una funció de més d'una variable $f$ respecte a una de les seves variables $x$ és:
    $f^{\prime }(x)$
o:
    $f^{(1)}(x)$
De vegades és clar quina és las variable de derivació $x$, com passa sempre que la funció només depèn d'una variable; la notació esdevé llavors:
    $f^{\prime }$ o $f^{(1)}$
El nom que rep es deu Joseph Louis Lagrange.

## Rerefons

Aquesta notació va ser intriduïda per Joseph Louis Lagrange en el segle xviii, i avui en dia és, de llarg, la més usada per indicar la derivada. La idea és la de representar l'operació de derivada amb un àpex (o apòstrof) sobre la "f" de funció.

## Notació per a les derivades successives

    $f^{\prime \prime }(x),f^{\prime \prime \prime }(x),f^{(4)}(x),\,\dots \,f^{(n)}(x)\dots$
La derivada segona ve indicada amb un doble àpex, la tercera amb un triple àpex, o també amb l'ordre entre parèntesis: aquesta darrera esdevé l'única via possible a nivell ortogràfic a partir de la tercera derivació.

## Bibliografia

* (anglès)EN) Carl B.Boyer (1949), The History of the Calculus and its Conceptual Development, Dover, ISBN 0-486-60509-4.

## Vegeu també

* Derivada
* Notació de la derivada
* Notació de Leibniz
* Notació de Newton
# Abarema acreana

Abarema acreana és una espècie arbòria de la família de les lleguminoses (Fabaceae). És una planta bastant misteriosa i pot ser endèmica per Brasil. Mai s'han trobat els fruits de l'arbre i, per tant, no és clar si aquesta planta pertany al gènere Abarema, Hydrochorea, o un altre gènere.

## Referències

* ↑ WCMC (1998), ILDIS (2005)

## Bibliografia

* International Legume Database & Information Service (ILDIS) (2005): Abarema acreana. (anglès)
* World Conservation Monitoring Centre (WCMC) «Hydrochorea acreana» (en anglès). IUCN, 1998, 1998, pàg. e.T36595A10004292. DOI: 10.2305/IUCN.UK.1998.RLTS.T36595A10004292.en.
# Baronia de Geraki

La Baronia de Geraki va ser un feu medieval franc del Principat d'Acaia, situat als vessants occidentals de la muntanya Parnon a Lacònia, a la península del Peloponès, Grècia, i amb capital al castell de Geraki (Gerontras) (en grec: Γεράκι, Ἰεράκιον; francès: Le Gi[e]rachy; italià: Zirachi o Zerachi). Després de la caiguda de Geraki davant els romans d'Orient, la família governant, els Nivelets, van conservar el seu títol de baró i van ser compensats amb noves terres a Messènia, anomenades Baronia de Nivelet.

## Història

La Baronia de Geraki va ser establerta al voltant de 1209, després de la conquesta del Peloponès pels croats, i va ser una de les dotze baronies originals del Principat d'Acaia. La baronia, amb sis feus atribuïts, va ser donada a Guiu de Nivelet, qui va construir la fortalesa de Geraki prop de l'antiga Gerontres. Igual que la Baronia de Passavant a la Lacònia occidental, Geraki va ser construïda com una fortalesa en una regió fronterera rebel. No va ser fins aproximadament el 1248, amb la caiguda de l'última fortalesa romana d'Orient, Monemvasia, que Lacònia va quedar totalment pacificada, i el propòsit de Geraki era vigilar els rebels tsakons que habitaven el nord del Parnon.
Guiu de Nivelet, que és registrat al voltant de 1228-1230, va ser succeït com a baró per Joan de Nivelet, potser el seu fill. No és clar quan exactament Geraki va caure a mans dels romans d'Orient en la dècada dels anys 1260. Jordi Paquimeres l'esmenta com una de les fortaleses (juntament amb Maina, Mistra i Monemvasia) que el príncep Guillem II de Villehardouin va acordar lliurar com a rescat pel seu alliberament de la captivitat. Encara que Geraki probablement no es va rendir immediatament, la seva exposada posició la va fer vulnerable, i va caure poc després, però no en les primeres ofensives romanes d'Orient de 1263 a 1264, sinó al voltant de 1268-1270.
Després de la pèrdua de Geraki, la família Nivelet va ser compensada amb noves terres a Messènia. Van mantenir el seu títol de baró, però la nova «Baronia de Nivelet» ja no era una entitat geogràfica diferent i estructurada, sinó un conjunt de feus dispersos lligats a la família. Els Nivelets van sobreviure fins 1316, quan la família va ser desposseïda pel ferm suport de l'aleshores baró (Karl Hopf hipotèticament l'anomena Joan II de Nivelet) a Ferran de Mallorca per apoderar-se de al Principat. Després de derrotar Ferran, el príncep Lluís de Borgonya va executar l'últim baró Nivelet i va donar les seves terres a un dels seus propis partidaris, Dreux de Charny.

## Referències

* ↑ Bon (1969), pàg. 510
* ↑ Miller (1921), pp. 71-72
* ↑ Bon (1969), pàgs. 112, 510
* ↑ Miller (1921), pàg. 72
* ↑ Bon (1969), pàgs. 73, 112, 113
* ↑ Bon (1969), pp. 112-113
* ↑ Bon (1969), pàgs 113, 123, 125-126, 135
* ↑ Bon (1969), pàgs. 113, 135, 510
* ↑ Bon (1969), pàgs. 113 noti 2, 192-193

## Fonts

* Bon, Antoine (1969), La Morée franque. Recherches historiques, topographiques et archéologiques sur la principauté d'Achaïe (en francés), París: De Boccard
* Miller, William (1921), Essays on the Latin Orient, Cambridge: Cambridge University Press
# Martino Pesenti

Martino Pesenti (Venècia, 1600 - Venècia, 1648) va ser un compositor, organista i clavecinista italià.

## Biografia

Martino Pesenti va néixer cec i patia paràlisi. Va ser deixeble de Giovanni Battista Grillo (fontes antigues informen Claudio Monteverdi). Va treballar exclusivament a Venècia, com a professor de música, afinador i músic, actuant en vetllades musicals i balls de la burgesia veneciana. Va ser bon amic de l'editor Alessandro Vincenti, que va publicar les obres completes de Pesenti el 1630 i el va anomenar en una exuberant dedicatòria Miracle del nostre segle.

## Obres

Pesenti va compondre obres a l'estil concertant, incloent un sol llibre de música sacra. Es coneixen set llibres de madrigals, un llibre d'àries per a una veu, un llibre de misses i motets per a una i tres veus i quatre llibres amb moviments de ball per a instrument de teclat i en part per a instrument de teclat amb altres instruments. Malgrat el desenvolupament del seu propi llenguatge musical, el llenguatge musical de Monteverdi encara es pot escoltar clarament al Llibre de madrigals de 1638.
Com es dedueix del paràgraf anterior, les obres publicades de Pesenti inclouen almenys set volums de madrigals i canzonettes, tres d'àries i cinc de danses, però només una de música d'església.
El seu estil és simple, gairebé auster, i és així similar al de molta de la música sacra de les esglésies parroquials venecianes i provincianes els anys 1610 i 1620, quan es van dictar diversos decrets prohibint l'escriptura florida i l'acompanyament elaborat. Les textures de duet de la majoria de les seves obres no són sorolloses i normalment homofòniques; a banda del cànon a l'uníson admet poc contrapunt, hi ha pocs melismes a les seves obres vocals, i les seves àries soles són molt curtes.

## Referències

* ↑ Eleanore Selfridge-Field: Venetian instrumental music from Gabrieli to Vivaldi S. 144, Dover Publications, 1994
* 1 2 https://www.compositoresdelbarroco.com/Pesenti.html
# Puig de la Cogulla (Castellví de la Marca)

El Puig de la Cogulla és una muntanya de 492 metres que es troba entre els municipis de Castellví de la Marca, a la comarca de l'Alt Penedès i de Sant Jaume dels Domenys, a la comarca del Baix Penedès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Acadèmia Militar d'Àvila

La Acadèmia Militar d'Àvila va ser un centre docent militar que va estar a càrrec de la formació de la intendència militar de l'Exèrcit Espanyol. Va estar situada al Palau de Polentinos, un edifici construït començaments del segle XVI dins recinte emmurallat de la ciutat d'Àvila (Castella i Lleó), i en un complex que es va aixecar al costat d'ell durant els segles xix i xx. Va ser inaugurada l'any 1875, i va romandre oberta fins 1993 quan se'n va fer càrrec de les seves activitats la Acadèmia General Militar (Saragossa).
L'Acadèmia del Cos Administratiu de l'Exèrcit Espanyol, creada en 1873, es va traslladar de Madrid a Àvila dos anys després de la seva obertura. En aquesta població ja havia existit un centre de formació militar, antecedent de l'Acadèmia General Militar, durant el regnat de Carles III. Des de 1883 els seus alumnes havien de superar un examen d'ingrés realitzat a l'Acadèmia General Militar que va obrir les portes un any abans en la ciutat de Toledo i l'organisme va passar a anomenar-se Acadèmia d'Aplicació d'Administració Militar. Va recuperar la seva denominació inicial arran de la reorganització realitzada en 1893, que va suposar la supressió de l'Acadèmia General Militar i la recuperació de l'accés directe dels futurs oficials. Entre 1895 i 1898 es va duplicar el nombre d'alumnes d'aquesta acadèmia a causa de l'esclat les guerres de Cuba i Filipines. Aquesta circumstància, unida a la pèrdua de les últimes colònies, va obligar la suspensió de les dues primeres convocatòries celebrades al segle xx.
En 1911 es van crear els Cossos d'Intendència i Intervenció de l'Exèrcit, es van adoptar nous plans d'estudi i es va fundar l'Acadèmia d'Intendència de l'Exèrcit que es va mantenir a Àvila. En 1927, a Saragossa, va tornar a obrir les portes l'Acadèmia General Militar per fer-se càrrec del període d'instrucció inicial dels futurs oficials de l'Exèrcit Espanyol i el centre d'Àvila va passar a anomenar-se Acadèmia Especial d'Intendència. Durant el període de la Segona República es va clausurar de nou l'Acadèmia General Militar, reduint-se a tres el nombre d'acadèmies de l'Exèrcit de Terra. Àvila va perdre la seva i, a Toledo, es va establir la destinada a la formació dels futurs oficials d'Infanteria, Cavalleria i Intendència.
Finalitzada la Guerra Civil, es va iniciar una reorganització de l'Exèrcit Espanyol i va tornar a inaugurar-se l'Acadèmia d'Àvila el 18 de novembre de 1939. Cinc anys després, culminada aquesta reorganització, va recuperar la normalitat com a centre de formació dels futurs oficials d'intendència.
L'Acadèmia d'Intendència i els seus dependents van ser suprimits a la fi del desembre de 1992 en virtut de l'establert en la Llei 17/1989, reguladora de la vida del personal militar professional. El Palau de Polentinos va passar a albergar un Arxiu Històric Militar i un museu dedicat a la història de la intendència militar espanyola.

## Referències

* Guío Castaños, G.; Guío Martín, J.J. El Palacio de Contreras y la Academia de Intendencia en Ávila. Ávila: Fundación Sánchez Albornoz, 2007, pp.202-225. ISBN 978-84-611-9741-5
# Cantó de Corbie

El cantó de Corbie és un cantó francès del departament del Somme, situat al districte d'Amiens. Té 23 municipis i el cap és Corbie.

## Municipis

* Aubigny
* Baizieux
* Bonnay
* Bresle
* Bussy-lès-Daours
* Corbie
* Daours
* Fouilloy
* Franvillers
* Le Hamel
* Hamelet
* Heilly
* Hénencourt
* Lahoussoye
* Lamotte-Brebière
* Lamotte-Warfusée
* Marcelcave
* Ribemont-sur-Ancre
* Vaire-sous-Corbie
* Vaux-sur-Somme
* Vecquemont
* Villers-Bretonneux
* Warloy-Baillon

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1949 | Léon Lemaire | PCF |
| 1949-1972 | Paul Domisse | SFIO |
| 1972-1985 | Claude Lemoine | PCF |
| 1985-2004 | Alain Gest | UDF-PR, després UMP |
| 2004- | Isabelle Demaison | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2009 |
| 15.815 | 17.240 | 18.075 | 19.027 | 19.765 | 20.668 | 21.454 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||