OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Don Henley

Donald Hugh Henley (nascut el 22 de juliol de 1947) és un músic estatunidenc, membre fundador del grup de rock Eagles. Fou el bateria i co-cantant principal dels Eagles des de 1971 fins a la separació del grup el 1980, i ha continuat sent-ho en els retrobaments del grup des de 1994. Henley va ser el cantant en èxits dels Eagles com ara "Witchy Woman", "Desperado", "Best of My Love", "One of These Nights", "Hotel California", "Life in the Fast Lane", "The Long Run" i "Get Over It".
Després de la separació dels Eagles, Henley va seguir una carrera en solitari i va publicar el seu àlbum de debut I Can't Stand Still el 1982. Ha publicat cinc àlbums d'estudi, dues recopilacions i un DVD en directe. En solitari ha tingut èxits com "Dirty Laundry", "The Boys of Summer", "All She Wants to Do Is Dance", "The Heart of the Matter", "The Last Worthless Evening", "Sunset Grill", "Not Enough Love in the World", i "The End of the Innocence".
Els Eagles han venut més de 150 milions d'àlbums a tot el món, han guanyat sis premis Grammy, han tingut cinc senzills al número u dels Estats Units, 17 al top 40, i sis àlbums al número u. Van entrar al Rock and Roll Hall of Fame el 1998 i són el grup estatunidenc amb més vendes de la història. En solitari, Henley ha venut més de 10 milions d'àlbums a tot el món, vuit senzills al top 40, dos premis Grammy i cinc MTV Video Music Awards. El 2008, la revista Rolling Stone el va classificar com a 87è millor cantant de tots els temps.
Henley també ha intervingut de manera decisiva en algunes causes medioambientals i polítiques, sobretot el projecte per conservar la zona de Walden Woods, on havia viscut Henry David Thoreau. Entre 1994 i 2016, va dividir la seva activitat musical entre els Eagles i la seva carrera en solitari.

## Referències

* ↑ «100 Greatest Singers». Rolling Stone. 2010-12-03.
* ↑ «Walden Woods». Walden.org. [Consulta: 28 juny 2010].

## Enllaços externs

* Don Henley - Lloc web oficial
* Walden Woods Project
* Caddo Lake Institute
* Recording Artists' Coalition Arxivat 2005-07-06 a Wayback Machine.
# Grup Escolar Germans Amat

El Grup Escolar Germans Amat és un edifici de municipi de Terrassa (Vallès Occidental) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Se situa al carrer de Mallorca, al barri de la Maurina.

## Descripció

Es tracta d'un edifici escolar situat en una zona de fort pendent que ocupa una superfície enfonsada respecte del nivell del carrer. Està format per dos blocs d'edificis de dues plantes dedicats a aules, i diversos cossos destinats a serveis complementaris, de planta baixa. El conjunt presenta estructures molt simples a l'exterior, amb façanes constituïdes per grans finestres rectangulars separades per entramats de formigó i amb plafons intermedis de ceràmica blanca, i paraments d'obra vista.
La sinceritat en l'ús dels materials (malgrat que el formigó s'hagi pintat posteriorment) i la simplicitat constructiva responen a una arquitectura que uneix la funcionalitat a una estètica avantguardista característica del Grup R, al qual pertanyien els autors.

## Història

El grup Germans Amat, originàriament denominat Hermanos Amat, és una de les dues escoles bastides l'any 1960 a Terrassa pel arquitectes Oriol Bohigas, Josep M. Martorell i Josep Pratmarsó; l'altra és el Grup Escolar Abat Marcet, a la Zona Esportiva.
Va deixar de funcionar com a escola el curs 2014-2015.

## Referències

* 1 2 3 «Grup Escolar Germans Amat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 juliol 2015].
* ↑ «L'escola Germans Amat de Terrassa tanca». La Torre: Diari terrassenc independent i català. Grup Nació Digital. [Consulta: 7 setembre 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# 357
## Esdeveniments

* Batalla d'Argentorat: El cèsar Julià l'Apòstata mena les forces romanes cap a la victòria contra els alamànics prop d'Estrasburg.
* Constantí II dona a Julià el comandament suprem de totes les operacions militars a Gaul.
* Constantí entra a Roma per primer cop per celebrar la seva victòria sobre Magnenci i per adreçar-se al Senat romà i al poble de Roma.
* Es funda la biblioteca imperial de Constantinoble.
* El regnat de Fu Jiān, emperador de Jin anteriors s'enceta a la Xina.
* Els alans arrasen l'exèrcit dels huns a l'Àsia Occidental.

## Necrològiques

* Fu Sheng
# Wenzel Anton

Wenzel Anton, Príncep de Kaunitz-Rietberg (en txec: Václav Antonín z Kounic a Rietbergu), alemany: Wenzel Anton Fürst von Kaunitz-Rietberg) (1711 –1794) va ser un diplomàtic i un home d'Estat del Sacre Imperi Romanogermànic. El 1764 va ser fet príncep com a Reichfürst von Kaunitz-Rietberg i el 1776 príncep del Regne de Bohèmia.
La família Kaunitz era una antiga família de nobles de Bohèmia que descendien del Ducat de Troppau, del castell Slavkov (Austerlitz) de Moràvia. Estudià dret i diplomàcia a Viena, Leipzig i Leyden.
L'any 1735, va ser nomenat conseller àulic de l'Imperi (alemany: Reichshofrath). El març de 1741, va ser enviat en missió diplomàtica a Florència, Roma, i Torí, i l'agost de 1742 va ser nomenat ambaixador d'Àustria a Torí. Kaunitz va ser de fet cap de governs d'Àustria.
El 1748, va ser el representant del Sagrat Imperi Germànic al Congrés d'Aquisgrà que va cloure la Guerra de Successió Austríaca. A contracor va acabar signant el resultant Tractat d'Aquisgrà pel qual Àustria perdia Silèsia. Glatzf Kaunitz també va ser ministre d'afers estrangers (1753-1793) i canceller d'estat. Kaunitz va patrocinar les arts i l'educació.

## Referències

* ↑ Kaunitz-Rietberg, W.A.; Beer, A. Joseph II., Leopold II. und Kaunitz: Ihr Briefwechsel (en alemany). W. Braumüller, 1873 [Consulta: 28 juliol 2023].
* ↑ Michael Ott. Wenzel Anton Kaunitz.
* ↑ William J. McGill (1968), 'The roots of policy: Kaunitz in Italy and the Netherlands, 1742–1746', in: Central European History, 1:2, pp. 131–149.
* ↑ Kaunitz, Wenzel Anton.

## Bibliografia

* Franz A. J. Szabo. Kaunitz and Enlightened Absolutism 1753–1780. Cambridge University Press, 1994. ISBN 0521466903, 9780521466905
# Edwin Beckenbach

Edwin Beckenbach (Oak Cliff, 18 de juliol de 1906 - Syracuse i Los Angeles, 5 de setembre de 1982), conegut per col·legues, amics i familiars com Ed Beckenbach, va ser un matemàtic estatunidenc.
Beckenbach va estudiar matemàtiques a la universitat de Rice en la qual es va doctorar el 1931. Els dos cursos següents va tenor una beca nacional de recerca que li va permetre continuar estudis a les universitats de Princeton, Chicago i Ohio State. El 1933 va retornar a Rice per ser professor de matemàtiques. Entre 1940 i 1945 va ser professor successivament a les universitats de Michigan i de Texas (Austin) i el 1945 va ser nomenat finalment professor de la universitat de Califòrnia a Los Angeles (UCLA), on va romandre fins a la seva jubilació el 1974.
Després de la seva tesi doctoral sobre superfícies mínimes, va fer recerca en els anys successius sobre funcions harmòniques, funcions subharmòniques i altres extensions d'aquests temes. A partir de 1960 va escriure extensivament sobre desigualtats i va dirigir les tres primeres conferències sobre el tema que es van fer a l'Institut de Recerca Matemàtica d'Oberwolfach (1976, 1978 i 1981), editant les seves actes juntament amb el matemàtic Richard Bellman.
El 1951 va ser fundador amb František Wolf del Pacific Journal of Mathematics del qual va ser editor principal durant molts anys. Va ser un prolífic escriptor i editor, demostrant un gran coneixement d'un ample ventall de camps de les matemàtiques. Va ser un dels principals impulsors del departament de matemàtiques a UCLA, en la qual va establir el Institut d'Anàlisi Numérica.

## Referències

* 1 2 Niven, 1983, p. 76.
* ↑ Goldberg, 1986, p. 3.
* ↑ Goldberg, 1986, p. 3-4.
* ↑ Goldberg, 1986, p. 4.
* ↑ Goldberg, 1986, p. 9-10.
* ↑ Niven, 1983, p. 78.
* ↑ Goldberg, 1986, p. 9.
* ↑ Goldberg, 1986, p. 5.

## Bibliografia

* Goldberg, Moshe. «In Memoriam Edwin F. Beckenbach». A: W. Walter (ed.). General Inequalities 4 (en anglès). Birkhäuser, 1986, p. 3-11. ISBN 978-3-0348-6259-2.
* Niven, Ivan «Award for Distinguished Service to Professor Edwin F. Beckenbach» (en anglès). The Two-Year College Mathematics Journal, Vol. 14, Num. 1, 1983, pàg. 76-78. ISSN: 0049-4925.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Edwin Beckenbach» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Green, John W; Straus, Ernst; Baker, Kirby. «Edwin Ford Beckenbach, Mathematics: Los Angeles». Online Archive of California, 2009. [Consulta: 24 octubre 2021]. (anglès)
# Eduardo Ruiz de Velasco Fernández

Eduardo Ruiz de Velasco Fernández (Madrid, 1919 - † Bilbao, 3 d'agost de 1995) va ser un periodista espanyol.

## Biografia

Va començar a treballar a Radio Madrid com a auxiliar de comptabilitat en 1934, quan solament comptava 15 anys. Desenvoluparia la resta de la seva carrera en la mateixa emissora, convertida, a partir de 1940, en la Cadena SER.
Finalitzada la Guerra Civil espanyola, va ser el pallasso Pototo en la parella Pototo y Boliche que, a través de la ràdio, van fer les delícies dels nens espanyols dels anys quaranta. Junts van protagonitzar la pel·lícula Pototo, Boliche y Compañía (1948).
Arriba al càrrec de cap de programació, i en 1949 és nomenat Director de Radio Bilbao de la Cadena SER. En aquest lloc va romandre 35 anys, fins a la seva jubilació el 1984. També va ser tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Bilbao entre 1967 i 1974.
A la ciutat basca va aconseguir gran popularitat com a promotor d'activitats recreatives i d'oci. Va escriure, a més, dos llibres de recopilació d'errades periodístiques.
Al llarg de la seva trajectòria professional es va fer creditor del Premi Ondas 1955 i l'Antena de Oro 1966, a més de l'Encomana del Mèrit Civil.

## Referències

* ↑ Eduardo Ruiz de Velasco, periodista, El País, 5 d'agost de 1995
* ↑ Ruiz de Velasco Fernández, Eduardo, Auñamendi Eusko Entziklopedia
* ↑ Gorka y Ramón recuerdan a Eduardo Ruiz de Velasco, uno de los primeros 'gazapólogos' de la radio, Cadena SER, 21 de juny de 2016.
# Espineta becuda

El espineta becuda (Sericornis magnirostra) és un ocell de la família dels acantízids (Acanthizidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc dens des del nord-est de Queensland cap al sud a Victòria, cap a l'oest fins a la zona de Melbourne.

## Referències

* ↑ «Espineta becuda». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 04/03/2023(català)
* ↑ G Pizzey i R Doyle (1980) A Field Guide to the Birds of Australia. Collins Publishers, Sydney. ISBN 073222436-5
# Menelau de Macedònia

Menelau (en llatí Menelaus, en grec antic Μενέλαος) fou el pare del rei Amintes II de Macedònia i, per tant, l'avi de Filip II de Macedònia i besavi d'Alexandre el Gran, segons Justí i Claudi Elià. Aquesta versió no és corroborada per Publi Herenni Dexip que diu que era pare d'Amintes Arrideu; tampoc ho confirma Diodor de Sicília.
Justí el presenta com a germà d'Alexandre I de Macedònia, el que certament és un error. Elià diu que era fill il·legítim.

## Referències

* ↑ 1.Menelaus a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 1038
# Centre de Llançament de Sohae

El Centre de Llançament de Sohae (també conegut com a Centre de Llançament de Tongch'ang-dong i Pongdong-ri) és un port espacial de Cholsan, Província de Pyongan del Nord, Corea del Nord. La base es troba entre els pujols propers a la frontera nord amb la Xina. El port espacial va ser construït en el lloc del llogaret de Pongdong-ri, que va ser desplaçat durant la construcció. Va ser el lloc per al llançament del satèl·lit en 13 abril 2012 del Kwangmyŏngsŏng-3, que va ser posat en marxa per celebrar el 100è aniversari del naixement de Kim Il-Sung. El llançament del coet va fallar, però el 12 de desembre del mateix any, el Kwangmyŏngsŏng-3 Unit 2 va ser llançat i posat en òrbita terrestre amb èxit.
Els llançaments van ser controvertits, ja que van ser declarats pels EUA com a proves de tecnologia de míssils balístics i, per tant, l'incompliment d'un acord entre Corea del Nord i EUA al febrer de 2012.

## Referències

* ↑ «DPRK to Launch Application Satellite». Naenara Times, 17-03-2012. [Consulta: 12 abril 2012].
* ↑ «Kwangmyongsong-3 Ready to Launch». Korean Committee of Solidarity with the World People, 29-03-2012. [Consulta: 12 abril 2012].
* ↑ «DPRK’s Satellite Launch Not Contradictory to DPRK-U.S. Agreement — KCNA». Korean Central News Agency, 20-03-2012. [Consulta: 12 abril 2012].
# Gueorgui Feodóssievitx Voronoi

Gueorgui Feodóssievitx Voronoi (Juravka, Piriatin, 16 d'abril de 1868 $^{(Julià)}$ - Varsòvia, 7 de novembre de 1908 $^{(Julià)}$), en rus Георгий Феодосьевич Вороной, fou un matemàtic rus de descendents ucraïnesos. Entre altres treballs és conegut per definir els diagrames de Voronoi. Va estudiar des del 1889 a la Universitat de Sant Petersburg on va ser deixeble d'Andrei Màrkov. Des del 1894 fou professor de la Universitat de Varsòvia i treballà en fraccions contínues. Voronoi va morir el 20 de novembre de 1908 a Varsòvia. El 2008 Ucraïna va emetre una moneda de dues hrívnies commemorant el centenari de la seva mort.

## Referències

* ↑ Osinska i Osinski, 2018, p. 21.
* ↑ Коваленко, 2013, p. 164-165.

## Bibliografia

* Коваленко, Є. І. «Георгій Вороний в історії української культури» (en ucraïnès). Наукові записки. Сер. Психолого-педагогічні науки, Vol. 2, 2013, pàg. 164-169. ISSN: 2663-4902.
* Osinska, Veslava; Osinski, Grzegorz. «Shapes and Patterns in Visualizing Human Knowledge. Part 2: Digital Visualization Techniques». A: Arnold Sommerfeld: Lehrer und Forscher an der Schwelle zum Atomzeitalter (en anglès). IGI Global, 2018, p. 17-31. ISBN 978-1-5225-4990-1.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. «Gueorgui Feodóssievitx Voronoi» (en anglès). MacTutor History of Mathematics archive. School of Mathematics and Statistics, University of St Andrews, Scotland.
* Bashmakova, I.G. «Voronoy, Georgy Fedoseevich». Complete Dictionary of Scientific Biography, 2008. [Consulta: 19 maig 2019]. (anglès)
* Шишкалова, Н.Г. «Георгий Вороной: математика – для меня вся жизнь». Страна знаний, 2018. Arxivat de l'original el 28 de febrer 2021. [Consulta: 19 maig 2019]. (rus)
* Локоть, Наталья Васильевна. «Математики первых петергофских гимназий». Sworld, 2015. [Consulta: 19 maig 2019]. (rus)
# 415

El 415 (CDXV) fou un any comú començat en divendres del calendari julià.

## Naixements

* Neix Euric, rei dels Visigots

## Necrològiques

* Mor la filòsofa neoplatònica Hipàcia a mans de gent cristiana, a Alexandria.
* Mor Sigeric (rei dels visigots).
# Josep de Rius i Falguera

Josep de Rius i Falguera (Barcelona, 1675-1739) fou un eclesiàstic i erudit, doctor en lleis, canons i teologia, el darrer rector de la Universitat de l'Estudi General de Barcelona.

## Biografia

Josep de Rius i Falguera va néixer a Barcelona l'any 1675. Eclesiàstic i erudit, Rius es doctorà en lleis, cànons i teologia. Des de 1700 va ser canonge de la catedral de Barcelona, i fou nomenat rector de la Universitat de l'Estudi General l'any 1714. A partir de 1715, el cerverí Domingo de Nuix i Cabestany exercí com a vicerector, amb actuació executiva a Cervera, mentre que Rius romania a Barcelona al capdavant dels estudis de medicina i dels col·legis de facultats.
Fou un dels intel·lectuals que, l'any 1700, fundaren l'Acadèmia dels Desconfiats . Consta que l'any 1720 era tresorer de la catedral de Barcelona, i que assistí als concilis de Tarragona dels anys 1722 i 1733 com a procurador del capítol. L'any 1733 elevà al rei un memorial en defensa de les immunitats eclesiàstiques. Felip V de Castella el nomenà inquisidor de Conca.

## Publicacions

* Acadèmia Desconfiada (Barcelona, Catalunya). Nenias reales y lagrimas obseqviosas qve a la immortal memoria del gran Carlos Segundo ... en credito de sv mas imponderable dolor y desempeño de sv mayor fineza dedica y consagra la Academia de los desconfiados de Barcelona / las saca en su nombre à la luz publica Don Ioseph Amat de Planella y Despalav .... Barcelona : por Rafael Figveró ... : vendese en casa de Iayme Batlle ..., 1701. Disponible a: Catàleg de les biblioteques de la UB

## Referències

* ↑ «Constitució i Actes de l'Acadèmia Desconfiada». Boletin de la Real Academia de Buenas Letras de Barcelona, nº 75, 1922, pàg. 294-298 [Consulta: 20 febrer 2015].
* ↑ Rubio Borras, Manuel. Historia de la Real y Pontificia Universidad de Cervera. Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1865, p. 96 [Consulta: 20 febrer 2015].
* ↑ «Josep de Rius i Falguera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Enllaços externs

* Registre d'autoritat de Josep de Rius i Falguera. CRAI. Universitat de Barcelona Arxivat 2016-11-08 a Wayback Machine.
# 441

El 441 (CDXLI) fou un any comú començat en dimecres del calendari julià.

## Esdeveniments

* L'emperador Valentinià III envia un exèrcit per combatre els bagaudes a la zona de l'Ebre.
* Els huns envaeixen els Balcans
* Els sueus conquereixen Sevilla
# Dorotea von Medem

Dorotea von Medem (Mežotne 3 de febrer de 1761 - Löbichau 20 d'agost de 1821), va ser duquessa consort de Curlàndia i Semigàlia.

## Biografia

Dorotea va néixer a Mežotne, ara Letònia, filla de Johann Friedrich von Medem, un Graf de la vella noblesa de Curlàndia, general de l'Imperi Rus, i a partir de 1779 Reichsgraf del Sacre Imperi Romà; i de la seva segona esposa, Louise Charlotte von Manteuffel. Era amo de moltes propietats a la històrica regió de Curlàndia. La seva germanastra de l'anterior matrimoni del seu pare va ser la poeta Elisa von der Recke.
El 6 de novembre de 1779, amb divuit anys, Dorotea es va convertir en la tercera esposa del duc Peter von Biron de 55 anys, fill del famós Ernst Johann von Biron. La parella va tenir sis fills, dos dels quals van morir en la infància. Els quatre fills supervivents eren dones; la més jove, Dorotea, probablement va ser il·legítima, encara que va ser reconeguda pel duc.
Dorothea va ser rebuda als més alts cercles socials gràcies al seu nou estatus com a duquessa, així com per la seva bellesa. Perquè el seu marit estava ocupat per les dificultats polítiques del país que involucraven al seu senyor el rei de Polònia i la noblesa de Curlàndia, va fer que amb freqüència enviés la seva esposa a missions diplomàtiques a Varsòvia, que va durar alguns mesos com també a Berlín, Karlovy Vary, i Sant Petersburg per a altres períodes. Durant aquestes llargues absències, Dorotea, va estar separada del seu marit i va tenir nombrosos enamoriscaments amb altres homes, incloent Gustaf Mauritz Armfelt, Talleyrand, i el noble polonès Alexander Batowski, pare de la seva quarta filla, nascuda el 1793. Després de l'any que va donar a llum la seva filla il·legítima, també anomenat Dorotea -que el seu marit va reconèixer com pròpia-, la duquessa va romandre al Palau Kurland de Berlín, on es va ocupar d'un aristocràtic saló. El 1801, va rebre una proposta de Frederic Adolf de Suècia.

## Vegeu també

* Llista de les Duquesses de Curlàndia i Semigàlia

## Referències

* ↑ Klercker, Cecilia. P.A.Norstedt & Söners förlag Stockholm. Hedvig Elisabeth Charlottas dagbok VII 1800–1806 (The diaries of Hedvig Elizabeth Charlotte VIII 1800–1806) (en suec), 1936, p. 270-271. 362103.

## Bibliografia

* Tiedge, Christoph August. Anna Charlotte Dorothea: letzte Herzogin von Kurland (en alemany), 1823 [Consulta: 3 març 2015].
# Francesca Saportella

Francesca Saportella i de Pinós (? - Sarrià, 25 de maig de 1364) va ser abadessa de Santa Maria de Pedralbes de 1336 a 1364. La seva cel·la fou coneguda com La bella cel·la pintada.
Neboda de la reina Elisenda, Francesca va ser la segona de les abadesses de santa Maria de Pedralbes, en succeir en el càrrec l'abadessa Sobirana d'Olzet, i segurament havia de comptar sempre amb la conformitat de la reina Elisenda, que encara vivia durant el seu abadiat i fins a la va sobreviure.
Francesca Saportella (o ça Portella) i de Pinós pertanyia a un llinatge vicarial i de magnats que va prendre el nom del castell de la Portella, anomenat també fins al segle XI, de Frontanyà, al comtat de Berga. Això per part del pare, Bernat Guillem de Saportella, baró de Lluçà i la Portella. Per la part materna era filla d'una Pinós, Sibil·la, pertanyent a una família igualment patrícia, per tal com la seva mare era cosina de la reina Elisenda de Montcada i de Pinós. Francesca Saportella era cosina de dues altres nobles del cercle de la reina, les filles de les quals, Constança de Cruïlles i Violant de Pallars, en ingressar com a monges al monestir, constituïren juntament amb l’abadessa Saportella el cercle familiar més íntim i pròxim a la reina.
Al voltant del claustre es van construir uns petits espais per a l'oració individual d'algunes religioses durant el dia i, així, cada cel·la es decorava en funció del gust i les possibilitats econòmiques de la monja que la feia servir. Francesca Saportella va triar el mestre Jaume Ferrer Bassa, que en aquell moment era pintor real, perquè decorés la seva cel·la, la que avui es coneix com a capella de Sant Miquel, amb la recreació d'escenes religioses que aprofiten fins i tot els marcs de les obertures per a representar escenes de la vida de Jesús.
Les pintures d'aquesta cel·la –elaborades amb una tècnica mixta de fresc i oli–, es conserven íntegrament. Constitueixen un monument de valor incalculable per a l'estudi dels primers passos de la pintura catalana i són la primera mostra de la pintura del Trecento a la península. Les vint-i-cinc escenes que cobreixen les parets de la petita cel·la refereixen el cicle de la Passió de Crist, els Set Goigs de Maria i una col·lecció de retrats de sants, i constitueixen un testimoni excepcional de la pintura gòtica catalana.

## Referències

* 1 2 3 Castellano-Tresserra, Anna «El projecte fundacional del monestir de Santa Maria de Pedralbes i el palau de la reina Elisenda de Montcada a través de dos inventaris del 1364» (en castellà). Anuario de Estudios Medievales, 44, 1, 30-06-2014, pàg. 103–139. DOI: 10.3989/aem.2014.44.1.04. ISSN: 1988-4230.
* 1 2 «La capella de Sant Miquel». Ajuntament de Barcelona | Institut de Cultura, 17-03-2014. [Consulta: 19 març 2023].
* ↑ Ribas Tur, Antoni. «Torna a sortir el sol a la Capella de Sant Miquel». Ara, 04-03-2015. [Consulta: 19 març 2023].