OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Riu Bergantes

El Bergantes naix als Ports de Morella de la confluència d'altres tres (Calders, Cantavella i el riu de Morella) als peus de la Roca de Mig Dia, al Forcall. Es tracta de l'únic riu valencià que pertany a la conca de l'Ebre. Encara que el seu curs no és gaire llarg (uns 60 km aproximadament) i la seua conca és relativament reduïda, el seu cabal és abundant durant l'hivern, principalment a causa de la major pluviositat de la zona muntanyosa de les capçaleres, que s'orienta cap al nord, és a dir, cap als vessants de l'ombria, on l'evaporació de les aigües és molt menor.
Seria molt més llarg si considerarem com el vertader Bergantes al riu Cantavella (procedent d'Aragó) i, sobretot, el riu Calders. Estos tres rius (Bergantes, Cantavella i Calders), s'unixen a prop del Forcall el nom del qual ens recorda, precisament, la forca trident formada per les tres valls. Altres poblacions per on passa el Bergantes són, a més del Forcall, Morella (1 km al nord del riu), Palanques, Aiguaviva i Sorita. Desemboca en el Guadalop just abans de l'embassament de Calanda a l'Aragó.
El Bergantes és el principal afluent del riu Guadalop, al qual desemboca entre els termes municipals d'Aiguaviva i de la Ginebrosa, a prop de les Masadetes.

## Extensió

La seua conca hidrogràfica s'eixampla per les comunitats autònomes d'Aragó (comarques del Baix Aragó i del Maestrat) i del País Valencià (comarques dels Ports i de l'Alt Maestrat) i comprèn els nuclis de població de:
* Aiguaviva de Bergantes
* Cantavella
* Castellfort
* Cinctorres
* la Cuba
* Forcall
* l'Anglesola
* la Mata
* Morella
* Mirambell
* Olocau del Rei
* Ortells (Morella)
* Palanques
* la Pobla d'Alcolea (Morella)
* Portell de Morella
* Sorita
* la Sorollera
* la Todolella
* Torredarques
* Villores
* Xiva de Morella (Morella)
# Salta-roques del Drakensberg

El salta-roques del Drakensberg (Chaetops aurantius) és un ocell de la família dels quetòpids (Chaetopidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als vessants rocosos de les muntanyes de l'est de Sud-àfrica, a l'oest de Natal, Lesotho, est de l'Estat Lliure d'Orange i est de la Província del Cap.

## Referències

* ↑ «Salta-roques del Drakensberg». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/10/2023(català)
# Sit de Vincent

El sit de Vincent (Emberiza vincenti) és un ocell de la família dels emberízids (Emberizidae) que és considerat per alguns autors una subespècie d'Emberiza capensis

## Hàbitat i distribució

Viu als vessants rocosos i sorrencs amb matolls del l'est de Zàmbia, centre de Malawi, Moçambic i sud de Tanzània.

## Referències

* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ Gill, F.; Donsker, D.; Rasmussen, P. (Eds). 2023. IOC World Bird List (v13.1). doi: 10.14344/IOC.ML.13.1.
# Tiranet orellut de Cabanis

El tiranet orellut de Cabanis (Pogonotriccus orbitalis) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita els boscos als vessants dels Andes, al sud de Colòmbia, est de l'Equador, est del Perú i centre de Bolívia.

## Referències

* ↑ «Tiranet orellut de Cabanis». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Les Armes del Rei

Les Armes del Rei és una muntanya de 432 metres que es troba al municipi de Benifallet, a la comarca catalana del Baix Ebre.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 248146001).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Poesia escènica

Poesia escènica és el recull íntegre de les obres teatrals de Joan Brossa i Cuervo, publicat al llarg d’una dècada, entre 1973 i 1983. Abarca les peces escrites entre 1945 i 1978, distribuint-les en sis volums que ofereixen una visió completa de la seva trajectòria teatral, concebuda com un projecte cohesionat que marca tant l’inici com el desenllaç del seu vincle creatiu amb el teatre. Obtingué els premis Ciutat de Barcelona 1978, Crítica Serra d'Or d'obres completes 1979, i Nacional de Cultura de teatre 1998.

## Referències

* ↑ Bordons, Glòria. Poesia Escénica. Joan Brossa (teatre, 1973-1983, Barcelona)
* ↑ «La poesia escènica de Joan Brossa». UAB. [Consulta: 22 abril 2020].
# Kachhi Baroda

Kachhi Baroda fou un estat tributari protegit, un thakurat garantit a la pargana de Badnawar del principat de Dhar a l'agència de Bhopawar a l'Índia central. El thakur (amb títol de maharajà) governa sobre 16 pobles sota garantia britànica, en feu de Dhar, al que paga un tribu anual de 966 lliures (els ingressos s'estimen en 3200 lliures), conforme al tractat d'Acheson de 1865. La capital era Kachhi Baroda a uns 12 km de Badnawar i 65 km de la ciutat de Dhar. El fundador fou Rai Singh, segon fill de Ratan Singh de Ratlam.

## Llista de maharajas

* Maharaj Rai Singh
* Maharaj Padma Singh
* Maharaj Nahar Singh
* Maharaj Jorawar Singh
* Maharaj Sobhal Singh
* Maharaj Bhagwat Singh ?-1857
* Maharaj Dalel Singh (nebot, adoptat) 1857-1897
* Maharaj Jalam Singh 1897-1906
* Maharaj Beni Madho Singh 1906-1948 (+1973)

## Referències

* 1 2 Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
# Ratpenat desèrtic

El ratpenat desèrtic (Pipistrellus deserti) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids que es troba a Algèria, Egipte, Líbia, el Sudan, Kenya, Nigèria, Senegal i Somàlia.
Viu als deserts càlids i a les àrees urbanes.

## Referències

* Wilson, Don E. (ed.); Reeder, DeeAnn M. (ed). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.

## Enllaços externs

* Fordham et al. (2006). Pipistrellus deserti. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 27 desembre 2007 (en anglès).
* Distribució mundial d'aquesta espècie. (anglès)
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Kali Baori

Kali Baori fou un estat tributari protegit a l'agència Bhil després agència de Bhopawar (i finalment agència de Malwa), feudatari de Dhar, thakur garantit pels britànics. El sobirà era bhúmia bhilala que rebia 137 lliures del govern de Dhar i 12 lliures de zamindari a canvi de mantenir l'orde a la pargana de Dharmpuri, responent dels robatoris; Cinc pobles de la pargana de Dharmpuri els posseeix a perpetuïtat i paga anualment 50 lliures. També rep 15 lliures de Sindhia de Gwalior per controlar 17 pobles de la comarca de Bankaner. Les tres concessions estan garantides pels britànics.

## Referències

* Hunter, Sir William Wilson. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Londres: Trübner & co., 1885.
* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Flux piroclàstic

Un flux piroclàstic és una mescla calenta (de 300 °C a 800 °C) de gasos, cendres i fragments de roques que es desplacen pels vessants d'un volcà durant una erupció. Poden arribar als 200 km/h i es produeixen en erupcions explosives o quan es col·lapsa el front d'un flux de lava. El volum pot ser d'un pocs centenars de metres cúbics fins a un miler de quilòmetres cúbics, però normalment no passen de deu quilòmetres cúbics.
Els fluxos piroclàstics acostumen a tenir dues parts: el flux basal, que es manté proper al sòl i conté els fragments més grans, i el núvol de cendra que s'aixeca uns quants metres del sòl. Són especialment perillosos perquè devasten completament la zona per la que es desplacen. Per exemple, la famosa erupció del Vesuvi de l'any 79 dC arrassà Pompeia i Herculà amb els fluxos piroclàstics procedents del volcà.
# Lo Coll Pelat

Lo Coll Pelat és una muntanya de 769 metres que es troba entre els municipis de Benifallet, a la comarca del Baix Ebre i de Rasquera, a la comarca de Ribera d'Ebre.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Ratpenat canari

El ratpenat canari (Pipistrellus maderensis) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids que es troba a l'arxipèlag de Madeira i a les Illes Canàries occidentals (la Palma, Gomera, Hierro i Tenerife).
És molt semblant a P. kuhlii, fins a l'extrem que per confirmar la presència de les dues espècies a Tenerife han calgut estudis moleculars. Sol tenir una vora blanca a l'uropatagi fins al cinquè dit, però no és present tots els individus ni totes les poblacions.
Caça en hàbitats variats, incloent boscos, terres de correu, ambients urbans i hàbitats aquàtics. Cria en esquerdes d'edificis i cambres d'aire sota les teulades i també en esquerdes naturals de penya-segats. S'alimenta d'insectes que caça al vol.

## Referències

* 1 2 3 4 Juste, J., Palmeirim, J. & Alcaldé, J.T. 2008. Pipistrellus maderensis. The IUCN Red List of Threatened Species. Version 2014.2. <www.iucnredlist.org>. Consultat el 6 de setembre de 2014.
* 1 2 3 4 Aulangier et al.. Guía de los mamíferos de Europa, del norte de África y de Oriente Medio. Bellaterra: Lynx edicions, 2009, pag. 208. ISBN 978-84-96553-52-1.

## Enllaços externs

* Distribució mundial d'aquesta espècie. (anglès)
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :
# Can Veí

Can Veí és un edifici a la ciutat de la Bisbal d'Empordà protegida com a bé cultural d'interès local.
La casa Veí va ser bastida l'any 1845, segons consta a la clau de l'arc de la porta principal d'accés. És un edifici d'estil neoclàssic i conserva encara la decoració de les sales interiors. Edifici de grans dimensions, que fa cantonada entre els carrers dels Valls d'en Colomer i del Raval. És una casa de planta baixa, entresòl, dos pisos i golfes. La porta d'accés, al carrer dels Valls, és d'arc escarser amb brancals d'inspiració clàssica. La mateixa tipologia d'arc es repeteix a totes les obertures de la planta baixa, mentre que les dels pisos superiors són allindanades. Com a elements remarcables hi ha els emmarcaments de les obertures, amb carreus regulars de pedra, les baranes dels balcons, de forja, i l'escut de la façana del carrer del Raval, de pedra. El coronament de l'edifici té una cornisa motllurada, i en l'actualitat presenta algunes modificacions.

## Referències

* ↑ Núm. 6926, Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya
* 1 2 «Can Veí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Mare de Déu del Miracle de Balaguer

Mare de Déu del Miracle de Balaguer és un edifici religiós del municipi de Balaguer (Noguera) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Església realitzada amb carreus. A l'exterior tan sols es pot veure el mur de la façana, que es divideix en dos trams.
El primer tram estaria format per la porta d'accés, amb dues pilastres, una a cada costat i dos més a cada punta de l'edifici, aquestes pilastres aguanten un fris a sobre del qual començaria el segon tram. El segon tram estaria format per una fornícula, custodiada per l'acabament de les pilastres del costat de la porta i tres rosetons amb bastant decoració a la part superior. Corona l'edifici una ampla cornisa amb una creu a la punta.
Al costat esquerre s'aixeca un campanar, de planta quasi quadrada acabat amb una cúpula.A la part posterior de l'edifici es troba l'antiga muralla de la ciutat, compartint el pas del recinte emmurallat de Balaguer amb cases veïnes com la Casa Tarragona, mansió senyorial i antic convent de les Germanes Carmelites de la Caritat.
Al seu interior es guarda la talla gòtica de la Mare de Déu del Miracle.

## Història

La Mare de Déu del Miracle és una de les esglésies més estimades del Balaguer. Fou al segle xviii especialment, i encara en les primeres dècades del segle xix, quan la pietat dels balaguerins estava concentrada en aquest temple d'una manera esclatant.
La data més vella, certa i documentada, de l'existència de l'església del Miracle, és del 19 de maig de 1469. A principis del segle xvi l'església era parròquia. L'església del Miracle fou així mateix parròquia de Balaguer, és a dir, residència de la Comunitat de Capellans des de l'any 1835 fins al març de 1840, en què s'establí definitivament a l'església de Sant Josep. L'església actual del Miracle fou construïda l'any 1897, malgrat que a la façana correspon a l'anterior construcció dels anys 1692-1705.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mare de Déu del Miracle de Balaguer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Casa Vilaró (Manlleu)

La Casa Vilaró és un edifici del municipi de Manlleu (Osona) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una obra de l'any 1908 construïda pel mestre d'obres manlleuenc Josep Illa encara que s'entreveu la mà d'Ignasi Mas.

## Descripció

És un edifici de planta baixa i dos pisos. A la façana a la plaça de Crist Rei hi ha a la planta baixa una successió de tres portes de testeres d'angle recte, la central més gran que les laterals. En planta primera i segona s'hi distribueixen tres balcons i sobre s'hi troba un òcul oval. Els balcons segueixen la proporció de mides de la planta baixa. Les obertures de la planta segona són més petites que les de la planta primera. La planta baixa és de carreus de pedra regular, mentre la resta de la façana és arrebossada. En les façanes laterals s'hi distribueixen diverses obertures que es disposen seguint eixos compositius verticals. Aquestes façanes són arrebossades. Les cantoneres són de carreus regulars de pedra. La part posterior de la casa presenta un jardí que fa façana al carrer de la Font, on hi ha dues torres que remarquen les cantonades.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Vilaró». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Can Sanglàs

Can Sanglàs és una casa de Manlleu (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció tipològica

L'edifici és de planta, dos pisos, caseta i golfes amb cinc eixos compositius verticals molt marcats. L'estructura de la façana es va repetint seguint el següent mòdul: a ran de carrer trobem un portal d'arc rebaixat amb dovelles regulars, al primer pis un balcó amb brancals i llinda de pedra i barana de ferro forjat, el segon pis també hi ha un balcó, però més petit. Per acabar, tenim un òcul ovalat a les golfes.
A la planta baixa hi ha un sòcol de carreus de pedra, mentre que la resta de l'edifici és arrebossat. El ràfec de la coberta se sustenta per biguetes de fusta. La dovella central del portal d'accés mostra un medalló esculpit.

## Història

Aquest era l'habitatge de la família Sanglas. Josep Sanglas tenia el 1842 una petita fàbrica de teixits de cotó que amplià amb una filatura moguda per energia hidràulica aprofitant el canal industrial del Ter. El seu net Josep Sanglas Alsina, junt amb Josep Serra, el 1908 va fundar la S.A. Serra, la gran constructura catalana de maquinària tèxtil.

## Referències

* 1 2 3 «Can Sanglàs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 agost 2014].
# Casa Bonaventura Baltà

La Casa Bonaventura Baltà és un edifici del centre de Terrassa, inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici unifamiliar entre mitgeres, de planta rectangular, format per planta baixa i dos pisos. La façana, de composició simètrica, té dues obertures a cada pis. A la planta baixa hi ha la porta d'accés, situada a la banda dreta, i una finestra a l'esquerra. Al pis principal hi ha una balconada i al segon pis, dos balcons. La decoració del conjunt és senzilla, amb les línies sinuoses de les obertures, les cartel·les dels sotabancs i de la cornisa i les formes corbes de les baranes de ferro dels balcons. El parament es troba arrebossat imitant carreus. Tot el conjunt presenta ornaments d'acant i altres elements clàssics com gira-sols, rosers, pàmpols i tota una sèrie de detalls naturalistes, amb què s'afegeix als recursos utilitzats per altres arquitectes modernistes com Domènech i Montaner i Gaudí.

## Història

La Casa Bonaventura Baltà, inserida dins del conjunt unitari del carrer de Sant Antoni, va ser bastida l'any 1902 per l'arquitecte Lluís Muncunill i Parellada.

## Referències

* 1 2 «Casa Bonaventura Baltà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Santa Maria de Balsareny

Santa Maria de Balsareny és l'Església parroquial del poble de Balsareny (Bages), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El temple originari era un edifici d'època romànica tardana (finals del segle xiii), encara que seguia la línia de construcció romànica. Als segles XVI-XVII el temple fou gairebé reedificat de nou, per la qual cosa en quedà ben poc de l'antiga construcció. Avui només en resta algun fragment de mur de la nau principal i la part central de la façana fins a la cornisa; a sobre d'aquest cos s'alça el campanar modern. La porta és de mig punt, adovellada. Sobre l'ull de bou es pot observar una finestra ara tapiada que és de l'obra original. L'aparell de la part romànica és obrat amb carreus petits, disposats en filades i ben diferenciats dels de la part moderna; aquests són molt més grans. A aquest cos central se n'hi afegiren dos de laterals.
Situada a l'antiga capella baptismal i d'estil Academicista de 1947 trobem la figura d'un Crist jacent feta per Josep Cañas i Cañas amb talla de fusta.

## Història

El lloc de Balsareny és documentat des del 951 i l'església el 1009, quan Guifred de Balsareny i la seva esposa Ingilberga compraren unes cases prop de l'església. El 1032 l'església ja tenia categoria de parròquia. A partir del 1295 es documenten diverses donacions per a l'obra de l'església. L'església es trobava dins l'antic terme del castell de Balsareny.
En els segles XVI-XVII s'hi feren reformes importants que no deixen veure l'obra original.
L'any 1957, l'església, que fins aleshores estava lligada al Bisbat de Vic, passà a dependre del Bisbat de Solsona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Santa Maria de Balsareny». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 desembre 2014].
# Sant Martí de Salomons

Sant Martí de Salomons és una església del municipi de Torà (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Situació

La capella es troba a l'extrem nord-oest del municipi de Torà, a la capçalera dels suaus relleus del serrat dels Moros, enmig de les anomenades planes de Salomons. S'hi arriba per la carretera LV-3005a (de Torà a Solsona). Poc abans d'arribar al punt quilomètric 11 (41° 52′ 37″ N, 1° 26′ 06″ E﻿ / ﻿41.877081°N,1.434886°E﻿ / 41.877081; 1.434886) s'agafa el desviament a l'esquerra (no senyalitzat). Se segueix la pista que gira ràpidament cap al nord i, després de deixar a l'esquerra, propera, la masia del Puig, arriba a destí en 1,5 km.

## Descripció

Capella de planta rectangular i nau única amb un absis semicircular només visible des de l'interior, ja que es troba adossada a altres dependències.
La porta d'ingrés és rectangular amb una motllura ampla i llisa on destaca una inscripció amb la data "1791". La coberta és a dues aigües i al centre s'aixeca un campanar d'espadanya d'un sol ull.
A l'interior observem la nau coberta amb volta de canó que reposa damunt una motllura esgraonada que ressegueix tot el perímetre. L'altar és molt sobri i presenta una imatge de Sant Martí que es troba dins una fornícula pintada. L'interior de la capella es troba tot arrebossat i pintat de blanc, a excepció de l'altar que està pintat imitant el parament d'un mur de pedra amb filades de carreus regulars.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Martí de Salomons». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 març 2015].

## Bibliografia

* Coberó, Jaume; Garganté, Maria; Oliva, Jordi [et al.].. Inventari del Patrimoni Arqueològic, Arquitectònic i Artístic de la Segarra. Vol.II Torà. Hostafrancs: Fundació Jordi Cases i Llebot, Abril 2000, p. 205-206. ISBN 84-607-0408-4.
# Sant Bartomeu del Portell

Sant Bartomeu del Portell és una obra de Crespià (Pla de l'Estany) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Per accedir a l'ermita de Sant Bartomeu cal arribar a la plaça Major de Crespià. Al costat de ponent, surt un camí pedregós que enfila fins al dipòsit municipal d'aigua. Aquí hi ha de nou una senyalització, vers un camí que voreja el curs del Fluvià, pel Puig Portell. Finalment, s'arriba a un camp de conreu davant del qual hi ha un serrat cobert de bosc, on hi ha l'església de Sant Bartomeu. Un camí a peu hi condueix en 5 minuts.
Església antigament d'una nau, de capçalera semicircular i amb dues capelles laterals en el transsepte. La base del mur de la façana occidental, com els vestigis de la porta d'accés, corresponen a una reforma tardana dels segles XVI-XVII. L'església no conserva la seva coberta. Al centre de l'absis s'identifica part d'una finestra de doble esqueixada. L'absis s'obre a partir d'un plec doble en degradació. La capella septentrional del transsepte és la més ben preservada. S'hi pot veure l'arrencament de la volta de mig punt, una finestra d'una esqueixada amb llinda d'arc retallat i una obertura rectangular esbiaixada. La capella meridional evidencia una coberta de volta amb un cos afegit, avui difícil de veure entre l'espessa vegetació. Segurament es tractava d'una sagristia. Entre el transsepte i l'inici de la nau es conserva la base de l'arc toral. L'aparell no és del tot homogeni en tota l'obra d'origen romànic, però majoritàriament són carreus de travertí ben tallats i repicats, disposats en filades.

## Història

Les característiques constructives de Sant Bartomeu mostren una obra romànica avançada de finals del segle xii o XIII. Montsalvatge la va identificar com Sant Bartomeu de Basset, topònim citat en un document de 1397. El 1514 la trobem citada en les actes de visites pastorals i ja a mitjan segle xvi era en ruïnes i per aquest motiu fou reconstruïda entre els anys 1557 i 1573. El 1776 es mantenia dempeus, però l'any 1828 ja consta com a totalment derruïda. Se sap que l'any 1661 un ermità en tenia cura conjuntament amb el Santuari de Sant Miquel de la Roca. Els anys 1982 i 1983 es dugueren a terme en l'església uns camps de treball per tal de desenrunar el seu interior. Foren recuperats alguns elements originaris de l'església romànica.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Bartomeu del Portell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].