OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Molí de la Coromina

El Molí de la Coromina és una obra de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El molí de la Coromina es troba a uns vint minuts de l'hostal de la Vall del Bac. És una ferma construcció formada per dos cossos. Al costat nord hi ha un cos, en estat ruïnós, de planta i pis, que tenia l'era al terrat. Això va fer que el sr. Danés i Vernedes digués, l'any 1931: "Recomano el cas als arquitectes per si volen construir terrats de solidesa a prova de poder-hi batre". L'altre cos està format per baixos, on hi ha les restes del molí, planta i pis, amb obertures rectangulars amb arquet de llibre.
L'estat general del molí és totalment ruïnós malgrat ser l'últim en deixar de funcionar a la vall. Tenia voltes d'aresta, avui la majoria enrunades. A la llinda de la porta principal d'accés, emmarcada per carreus tallats, hi ha la inscripció: "JUAN CORO = MI (roda) NA 18 67".

## Història

La Coromina va ser una de les cases importants de la vall i coma a tal va disposar de nombroses cabanes, àmplia pallissa i un molí per escairar el blat. La masia és obra del segle xviii, però les cabanes, la pallissa i el molí són obra del segle xix. A les primeres hi ha la data de 1845 i al molí la de 1867.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Molí de la Coromina». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# Ca l'Esquerrà (Pallejà)

Ca l'Esquerrà és una masia de planta quadrada al nucli de Pallejà (Baix Llobregat). Té dos cossos diferenciats pels vessants de les cobertes. L'entrada és un portal d'arc rodó amb dovelles de pedra. La peça principal té al costat un celler i corrals a la part dreta. El nom primitiu era Mas Gem, com establiment emfitèutic de la Torroja. Fou arrendat per Llorenç Grua el 1818, que era esquerrà i així quedà el sobrenom a la masia. Abans de refer-se la casa era un simple graner. Durant la Primera Guerra Carlina fou utilitzat com a amagatall; va quedar a les darreries mig ensorrat i fou refet pel Ll. Grau. Els seus descendents continuaren propicis a la causa dels carlins arribant a uns fets luctuosos en el segon terç del segle xviii, que acabà amb l'afusellament de Carles Grau a la Plana de Vic.

## Notes

* ↑ «Ca l'Esquerrà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 febrer 2016].
# Roca Sabeia

El Roca Sabeia és una muntanya de 1.211 metres que es troba al municipi de Camprodon, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serrat de Puiner

El Serrat de Puiner és una muntanya de 1.153 metres que es troba al municipi de les Llosses, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Turó de l'Escala (Ripoll)

El Turó de l'Escala és una muntanya de 883 metres que es troba al municipi de Ripoll, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Turó de Sant Roc (Ripoll)

El Turó de Sant Roc és una muntanya de 934 metres que es troba al municipi de Ripoll, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Turó dels Castellets

El Turó dels Castellets és una muntanya de 1.368 metres que es troba al municipi d'Ogassa, a la comarca catalana del Ripollès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Puig de Coma Ermada (Setcases)

El Puig, o Pic, de Coma Ermada és una muntanya de 2.496 metres que es troba entre el terme municipal de Setcases, a la comarca del Ripollès, i el terme comunal de Mentet, a la del Conflent, el segon de la Catalunya del Nord. És a prop de l'extrem sud del terme de Mentet, i al nord del de Setcases; és al sud-oest del Puig de la Llosa i de la Portella de Callau, al sud-oest del Pla de Coma Ermada.

## Bibliografia

* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Mentet». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ El Puig, o Pic, de Coma Ermada en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# El Tuc

El Tuc és una muntanya de 2.059 metres que es troba al municipi d'El Pont de Suert, a la comarca catalana de l'Alta Ribagorça.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Malls d'Estallobago

Els Malls d'Estallobago és una muntanya de 2.254 metres que es troba al municipi de la Vall de Boí, a la comarca de l'Alta Ribagorça.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Roca de la Savina

La Roca de la Savina és una muntanya de 1.338 metres que es troba al municipi del Pont de Suert, a la comarca catalana de l'Alta Ribagorça.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Roca de Conques

La Roca de Conques és una muntanya de 1.983 metres que es troba al municipi del Pont de Suert, a la comarca catalana de l'Alta Ribagorça.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serradet de les Comes

El Serradet de les Comes és una muntanya de 1.377 metres que es troba al municipi del Pont de Suert, a la comarca catalana de l'Alta Ribagorça.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serrat de la Planella

El Serrat de la Planella és una muntanya de 1.205 metres que es troba al municipi del Pont de Suert, a la comarca catalana de l'Alta Ribagorça.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Serrat de Toirigo

El Serrat de Toirigo és una serra situada al municipi de la Vall de Boí a la comarca de l'Alta Ribagorça, amb una elevació màxima de 1.891 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Puig Sorrer

El Puig Sorrer és una muntanya de 69 metres que es troba al municipi de Garrigàs, a la comarca catalana de l'Alt Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Bosc de Sant Miquel (Alàs i Cerc)

El Bosc de Sant Miquel és un indret del municipi d'Alàs i Cerc, a l'Alt Urgell. Està situat al nord de la població d'Ortedó.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cresta de Fonguera

La Cresta de Fonguera és una serra situada al municipi d'Espot a la comarca del Pallars Sobirà, amb una elevació màxima de 2.865 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cap de Montgosso

El Cap de Montgosso o Cap de Montgròs és una muntanya de 2.627 metres que es troba al municipi de l'Alt Àneu, a la comarca del Pallars Sobirà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Coll Ferrera

El Coll Ferrera és un pas situada a cavall dels termes municipals de Baix Pallars (antic terme de Baén i Soriguera (terme primigeni de Soriguera), a la comarca del Pallars Sobirà.
Està situat a l'extrem nord del terme de Baén i al sud del de Soriguera, entre la Serra de Bovet, a ponent, i la carena del cim de les Pantalles, a llevant. Al nord-oest del coll s'estén el Bosc d'Arcalís i al nord-est el Bosc Negre, mentre que al sud hi ha tot el Solà de Baén, amb el paratge dels Esterregadors i la petita vall de la Llau de les Planelles.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya

## Enllaços externs

* El Coll Ferrera en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# La Mitjana (Foixà)

La Mitjana és una muntanya de 74 metres que es troba al municipi de Foixà, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «La Mitjana (Foixà)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Puig Blanc (Forallac)

El Puig Blanc és una muntanya de 255 metres que es troba al municipi de Forallac, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Puig de Can Vilar

El Puig de Can Vilar és una muntanya de 142 metres que es troba al municipi de Calonge, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Puig de Gallifa

El Puig de Gallifa és una muntanya de 90 metres que es troba al municipi de Mont-ras, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Puig de Gallifa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Puig de la Bateria

El Puig de la Bateria és una muntanya de 258 metres que es troba al municipi de Forallac, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Puig de la Cendrosa

El Puig de la Cendrosa és una muntanya de 332 metres que es troba al municipi de Calonge, a la comarca catalana del Baix Empordà. Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 311096001). La Riera del Tinar neix al vessant meridional del munt.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Puig de les Teules

El Puig de les Teules és una muntanya de 273 metres que es troba al municipi de Santa Cristina d'Aro, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Puig d'en Jofre

El Puig d'en Jofre és una muntanya de 299 metres que es troba al municipi de Sant Feliu de Guíxols, a la comarca catalana del Baix Empordà.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Pedró de Sant Martí

El Pedró de Sant Martí és una obra de la Vall de Bianya (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El pedró de Sant Martí està ubicat a la vall de la riera de Santa Llúcia, presidida per l'església de Sant Pere del puig, just al davant del mas Plantalech. És de planta quadrada, teuladet a dues aigües i coronat per una creu; va ser bastit amb carreus ben tallats i una senzilla reixa de ferro guarda la imatge de Sant Martí (feta a una de les fàbriques olotines d'imatgeria religiosa). Hom hi pot llegir la següent inscripció: "SANT MARTÍ/DIENT PARE NOSTRE Y/ AVE MARIA SE GUAÑAN 40/ DIAS DE PERDO".

## Història

Aquest pedró estava ubicat a tocar la ruta que, de la Vall de Bianya s'apropava a Sant Joan de les Abadesses, a través del Coll de Santigosa. D'aquesta ruta n'han restat tres ponts medievals, dos d'ells a tocar el Molí d'en Solà i altre a prop de les restes de la casa de La Rovira.

## Referències

* 1 2 «Pedró de Sant Martí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# L'Anunciació (Retaules d'Illescas)

L'Anunciació és una obra d'El Greco, realitzada a l'oli sobre tela entre el 1603 i el 1605, durant el seu últim període toledà. Es conserva a la sagristia de l'església de l'Hospital de la Caritat d'Illescas.
El Greco, per mitjà del seu fill, va aconseguir l'any 1603 un contracte per realitzar quatre quadres per la Capella major de l'Hospital de la Caritat de Illescas (Toledo). Els quadres corresponen al període tardà del pintor i encara que no poden ser contemplats a la Capella major per a la que van ser dissenyats es troben a l'Hospital d'Illescas.

## Temàtica de l'obra

El tema de l'Anunciació és un dels més populars en el corpus pictòric d'El Greco. Segons Harold Wethey, El Greco va pintar-lo com a mínim dotze vegades (tres en el período italià) amb més o menys participació del seu obrador. L'episodi està descrit a

## Anàlisi de l'obra

Signat amb petites lletres cursives gregues de color marró, al peu del reclinatori: doménikos theotokópoulos e`poíei.
Oli sobre llenç; 128 cm de diàmetre; documentat entre 1603 i 1605.
Aquest llenç és una simplificació del que va realitzar anys abans per al retaule de Doña María de Aragón. Sobre un fons neutre col·loca les dues figures principals de l'escena, Arcàngel Gabriel al costat esquerre, adaptant-se a la curvatura del llenç i la Verge Maria a la dreta, sorpresa mentre pregava. Com a eix de la composició es troba el faristol i el colom de l'Esperit Sant que baixa amb tota la seva glòria i es converteix en focus il·luminador de l'escena. En aquesta peculiar composició es veu una diagonal marcada pels ulls dels protagonistes i el colom simbòlic.
Les figures allargades i les afilades faccions de la Verge són típiques de la darrera etapa del mestre cretenc i del seu obrador. L'àngel porta un mantell verd sobre una túnica rosa clar, i la Verge una capa blava sobre una túnica rosa.

## Vegeu també

* La Mare de Déu de la Caritat
* La coronació de la Mare de Déu
* La Nativitat
* Sant Ildefons
* Retaules de Santo Domingo el Antiguo

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Obra esmentada, p. 32.

## Bibliografia

* WETHEY, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
* Álvarez Lopera, José. El Greco. Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-9550-344-1.
* Scholz-Hänsel, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Enllaços externs

* http://www.artehistoria.jcyl.es/v2/obras/6313.htm Arxivat 2013-12-14 a Wayback Machine.
# François Béroalde de Verville

François Béroalde de Verville o François Vatable de Brouard -de naixement- (París, 27 d'abril de 1556 - Tours, 19-26 d'octubre de 1626) va ser un novel·lista, poeta i intel·lectual francès del renaixement. Era fill de Matthieu Brouard (o Brouart), anomenat "Béroalde", professor d'Agrippa d'Aubigné i de Pierre de l'Estoile, i hugonot; la seva mare, Marie Bletz, era neboda de l'humanista i erudit hebreu François Vatable. A causa de la massacre del dia de Sant Bartomeu, la família va fugir a Ginebra (1573). En morir el seu pare el 1576, Béroalde decidí tornar a París. Durant les guerres civils, Béroalde abjurà del calvinisme i es va unir a les faccions al voltant d'Enric III de França. El 1589 es va traslladar a Tours (el parlament francès s'hi establí entre 1589 i 1594), i fou nomenat canonge del capítol de la catedral de Saint-Gatien el 1595. Es dedicà a l'escriptura, i romangué a Tours fins a la mort.

## Obres

* Souspirs amoureux (1583)
* Apprehénsions spirituelles, poèmes et autres œuvres philosophiques (1585)
* De la sagesse (1593)
* Les aventures de Floride (1594)
* La pucelle d'Orléans (1599)
* Serodokimasie (1600)
* Le Cabinet de Minerve, auquel sont plusieurs singularités (1601)
* Histoire véritable, ou le Voyage des Princes fortunez. Divisée en IIII. entreprises (1610)
* Le Palais des curieux (1612) (edició moderna: Le palais des curieux. Genève: Librairie Droz, 2012. ISBN 9782600009157. )
* Salmigondis (1617), posteriorment coneguda com Le Moyen de parvenir (edició moderna: Le Moyen de parvenir, fac simile. Aix-en-Provence: Publications Université de Provence, 1984. ISBN 2853990834. )

## Referències

* ↑ Neil Kenny. The Palace of Secrets: Béroalde de Verville and Renaissance Conceptions of Knowledge (New York : Oxford U., 1991)
* ↑ Michel Simonin, ed. Dictionnaire des lettres françaises - Le XVIe siècle (Paris: Fayard, 2001)
* ↑ François Béroalde de Verville. Le Palais des Curieux, 1679.
* ↑ Béroalde de Verville. Le Moyen de Parvenir: Oeuvre Contenant la Raison de Ce Qui a Esté, Est Et Sera .... Léon Willem, 1872.
# Tintinàbul

Un tintinàbul o tintinnabulum (o menys freqüent, tintinnum) era una campaneta de vent o conjunt de campanetes. Sovint prenia la forma d'una figura fàl·lica de bronze o fascinum, un fal·lus màgic-religiós pensat per protegir-se del mal d'ull i portar bona fortuna i prosperitat.
El tintinàbul es penjava a l'aire lliure en llocs com jardins, pòrtics, domus i botigues romanes, on el vent les feia sonar. Es creia que el so de les campanetes allunyava els mals esperits similar al paper apotropaic de la campana al ritual de la «campana, llibre i espelma» de l'Església Catòlica en els seus principis.
S'han trobat campanetes de mà en diferents santuaris i d'altres llocs, el que indica un ús religiós, com les utilitzades al Temple de Iuppiter Tonans. Com també penjolls amb molta decoració pels tintinàbul etruscs, representant per exemple, dones cardant llana, filant o teixint. També es penjava campanetes als colls dels animals domèstics com ara cavalls o ovelles perquè fossin fàcilment localitzables, però pot ser que tingués, a més a més, fins apotropaics.

## Vegeu també

* Oscillum
* Príap
* Superstició
* Tintinnabuli
* Tintinacle
* Carilló de vent

## Referències

* 1 2 Adams, 2007, p. 321.
* ↑ «Bronze phallic wind chime (tintinabulum)» (en anglès). British Museum. [Consulta: 18 octubre 2014].
* ↑ Fishwick, 1990, p. 505.
* ↑ Bonfante, 1986, p. 252.

## Bibliografia

* Adams, J.N. The Regional Diversification of Latin, 200 BC–AD 600 (en anglès). Cambridge University Press, 2007.
* Bonfante, Larissa. «Etruscan Life and Afterlife». A: Handbook of Etruscan Studies (en anglès). Wayne State University Press, 1986.
* Fishwick, Duncan. Imperial Cult in the Latin West (en anglès). vol. II.1. Brill, 1990.

## Enllaços externs

* Al Museu Britànic:
** Bronze tintinabulum in the form of a winged phallus. (anglès)
** Bronze statuette with two phalluses. (anglès)
# Oceà i Tetis

Oceà i Tetis és un mosaic del segle iii procedent dels jaciments romans al voltant de la ciutat turca de Zeugma. Van formar part de les restes de vil·les romanes destruïdes per les invasions i un terratrèmol.
En concret, el mosaic procedeix d'una piscina de la casa de Posidó, una de les vil·les posteriorment inundades per la construcció de la presa de Birecik l'any 2000.
La seva composició reflecteix el mite homèric de l'origen del món -Turquia ha emès un segell amb aquest motiu-. A la imatge s'aprecia a Oceà, el corrent que embolcalla al món, i Tetis, la mare de tots els fills d'aquest, dels qui es van originar totes les criatures vivents.
Tetis és model recurrent a l'art del mosaic romà, com pot contemplar-se al mosaic de Tetis de la ciutat siriana de Shahba, del segle iv.
* Oceà i Tetis, mosaic romà al Museu de Gaziantep (Turquia)
* Detall del dèu Oceà
* Detall de Tetis
* Detall del mosaic de la part inferior dreta

## Referències

* ↑ Ayuso Calvillo, Agustín. El mosaico es un arte viajero (en castellà).
* ↑ DDAA. Mitología clásica e iconografía cristiana (en castellà). R. Areces, 2010. ISBN 978-84-8004-942-9.
# Francesc Carrera

Francesc Carrera (Perpinyà, 11 de març del 1622 — Barcelona, 11 de maig del 1695) va ser un metge nord-català que va fer carrera a l'exèrcit espanyol. Fou autor d'una monografia (1679) que és considerada com la primera obra tècnica sobre la salut dels soldats.

## Biografia

Després d'haver estudiat llatí i filosofia a la Universitat de Perpinyà, la guerra el feu emigrar a Barcelona (1641), on es doctorà en medicina (1654) i hi establí una consulta. Després del tractat dels Pirineus (1659), i tot i haver-se significat en favor del bàndol espanyol (o precisament per això), va ser elegit rector de la Universitat de Perpinyà el 1666 malgrat l'oposició de l'intendent del Rosselló Macqueron. El rei Lluís XIV n'anul·là el nomenament, i el poderós ministre Louvois dictaminà que Carrera no podia ser rector almenys pels deu anys següents. Els set doctors que l'havien votat van ser castigats a pèrdua de tot profit o remuneració de la Universitat per quatre anys.
El 1667, Carrera fou cridat a la cort de Madrid per a rebre el nomenament de segon metge dels exèrcits; deu anys més tard (1677), ascendí a metge en cap dels exèrcits, i romangué en el càrrec durant catrze anys. Demanà la jubilació, i se li concedí una pensió de dos-cents ducats. Tornà al seu Perpinyà natal el 1690, però ben prompte deixà de rebre la pensió, possiblement perquè vivia a l'estranger. Es desplaçà a Barcelona el 1695 per veure si percebia els endarreriments, i a la ciutat comtal una malaltia se l'emportà a la tomba. Durant la prolongada estança a la cort havia obtingut privilegis reials en favor de la Facultat de Medicina de Barcelona, i la institució li ho agraí dedicant-li una elogiosa inscripció per dessobre una de les portes de la facultat (destruïda quan Felip V d'Espanya dissolgué la universitat barcelonina):
| « | Perpetuae Memoriae Josephi Carrera...Hoc Monumentum Moerens et Gratum Posuit Collegium Medicorum Barchinonense | » |
Va ser autor d'una conferència molt crítica contra l'astrologia en la pràctica de la medicina, que feu imprimir el 1657, en què s'oposava a la doctrina del metge i astròleg Tomàs Roca plasmada en el volum miscel·lani Digna redargutio in libros... (Burgos, 1623). També publicà el 1679 un tractat dedicat a les precaucions a emprendre per a la salut de les tropes.
El seu nebot Josep Carrera, tres fills d'aquest, i un nét d'en Joan, van ser metges també.

## Bibliografia

* De vario, omnique falso astrologiae conceptu, 1657.
* De salute militum tuenda, 1679.

## Notes

* ↑ François Carrère en la bibliografia francesa

## Referències

* ↑ «Francesc Carrera». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 Article François Carrère a Carrère, Joseph Barthélemy François. Bibliotheque littéraire historique et critique de la médicine ancienne et moderne. vol. II. París: Ruault, librairie, 1776, p. 361-362.
* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpinyà: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1910, p. 108. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)