OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cas terminatiu

* Casos gramaticals
* Llista de casos gramaticals
* Cas abessiu
* Cas ablatiu
* Cas absolutiu
* Cas adessiu
* Cas adverbial
* Cas al·latiu
* Cas benefactiu
* Cas causal
* Cas causal final
* Cas comitatiu
* Cas datiu
* Cas dedatiu
* Cas delatiu
* Cas disjuntiu
* Cas distributiu
* Cas distributiu temporal
* Cas elatiu
* Cas essiu
* Cas essiu formal
* Cas essiu modal
* Cas exessiu
* Cas final
* Cas formal
* Cas genitiu
* Cas il·latiu
* Cas inessiu
* Cas instructiu
* Cas instrumental
* Cas latiu
* Cas locatiu
* Cas modal
* Cas multiplicatiu
* Cas objectiu
* Cas oblic
* Cas partitiu
* Cas possessiu
* Cas postposicional
* Cas preposicional
* Cas prolatiu
* Cas prosecutiu
* Cas separatiu
* Cas sociatiu
* Cas sublatiu
* Cas superessiu
* Cas temporal
* Cas terminatiu
* Cas translatiu
* Cas vial
* Cas vocatiu
* Arranjament morfosintàctic
* Cas absolutiu
* Cas acusatiu
* Cas ergatiu
* Cas instrumental
* Cas instrumental comitatiu
* Cas intransitiu
* Cas nominatiu
* Declinació
* Declinació alemanya
* Declinació basca
* Declinació eslovaca
* Declinació eslovena
* Declinació irlandesa
* Declinació islandesa
* Declinació llatina
* Declinació polonesa
* Declinació russa
* Declinació sèrbia
* Declinació txeca
El cas terminatiu és un cas gramatical que indica el lloc o moment en què i quan quelcom acaba. En català pot traduir-se mitjançant la preposició "fins a". Els següents exemples són d'estonià. En aquesta llengua, el terminatiu s'indica amb el sufix '-ni'. Per exemple:
* jõeni: «fins al riu» / «tan lluny com el riu»
* kella kuueni: «fins a les sis en punt»
Aquest cas també existeix en hongarès.
# In situ

In situ és una locució llatina que significa «en el lloc mateix», i que és generalment utilitzada per designar un fenomen observat en el lloc, o una manipulació realitzada en el lloc. Aquesta expressió s'ha d'interpretar amb significats específics i particulars, segons el context en què s'aplica.

## Art contemporani

En art contemporani, in situ designa un mètode artístic o una obra que té en compte el lloc on és o serà instal·lat o aplicat.

## Biologia

En biologia, in situ designa a l'anàlisi d'un fenomen exactament en el lloc i condicions on aquest es desenvolupa (sense desplaçament a un mitjà o lloc especial, i sense modificació de les condicions usuals o naturals). En certs casos, la significació pot arribar a ser intermèdia o pròxima a in vivo o in vitro. Per exemple, en examinar una cèl·lula d'un òrgan sense extirpació d'aquesta, el significat s'acosta a examen in situ, el que no necessàriament implica que l'animal no hagi estat sacrificat, o el que no necessàriament implica que la persona es trobi encara amb vida. És clar, si l'ésser involucrat és mort, la situació s'allunya d'una experiència in vivo, però això no és exactament el mateix que treballar i analitzar una cèl·lula aïllada (el que podria constituir un bon exemple d'experiència in vitro).

## Electrònica

En electrònica, la programació in situ indica la capacitat de programar un dispositiu directament en l'etapa final, i immediatament abans de l'execució.

## Enginyeria civil

En enginyeria civil in situ designa un mètode tècnic que s'usa o té lloc en el mateix emplaçament de l'obra.

## Medi ambient

Pel que fa a la neteja d'un lloc contaminat, in situ designa un mètode de recuperació desenvolupat en el lloc pol·luït, per exemple per acceleració dels processos naturals, contràriament ex situ on el sòl contaminat és excavat i transportat, per després ser processat i depurat en un altre lloc.

## Medicina

En càncer/oncologia: in situ significa que les cèl·lules malignes estan presents com a tumor, però no s'han escampat més enllà de la capa o tipus de teixit on va sorgir.

## Referències

* ↑ «In situ». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
Viccionari
# Casa al carrer Barcelona, 28 (Granollers)

La Casa al carrer Barcelona, 28 és una obra renaixentista de Granollers (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa entre mitgera amb dues façanes, una que dona al carrer Barcelona i l'altra al carrer Museum. Té tres plantes i la coberta a dues vessants amb capcer al carrer Museum.
Amb façanes planes, la principal és de composició simètrica descentrada; cantonada amb carreus i la resta arrebossada.
Portal d'entrada d'arc rebaixat. Al primer pis, finestra rectangular amb guardapols de perfil sinuós, sostingut per carotes, amb la data 1554; una altra de senzilla amb la llinda adovellada de petits maons. La font, al carrer Museum, que incorporada a l'edifici.

## Història

El segle xvi ha estat qualificat com del segle d'or de la ciutat amb uns grans excedents econòmics, producte de la gran activitat que visqué la vila al caliu del seu mercat, centre d'intercanvi comarcal. La ciutat creix i el nucli emmurallat medieval es fa insuficient. En aquest segle pren volada la primera expansió fora muralles, de forma lineal, seguint el ral, formant els ravals del carrer Barcelona estava situat molt a prop de les muralles.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa al carrer Barcelona, 28». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2017].
# Jeanne Dumée

Jeanne Dumée (1660-1706) astrònoma francesa, autora de Entretiens sur l'opinion de Copernic touchant la mobilité de la terre (Converses sobre l'opinió de Copèrnic en relació a la mobilitat de la Terra).

## Biografia

Jeanne Dumée va néixer a París entre els anys 1657 i 1661 però no hi ha informació verificada. De molt jove es va interessar per la ciència, especialment per l'Astronomia, en un moment en què a París s'havia fundat la Reial Acadèmia de Ciències i més tard l'Observatori Astronòmic.
Casada amb un militar, va quedar vídua als 17 anys i es va dedicar completament a l'estudi de l'Astronomia. Hauria adquirit coneixements en aquesta disciplina llegint totes les publicacions de la seva època sobre aquest tema, però també assistint a més d'una vintena d'observatoris d'aficionats. Va seguir amb gran interès els descobriments de Jean-Dominique Cassini (1625-1712) sobre a Júpiter, Mart i Saturn. Fins i tot va instal·lar un observatori a les golfes de casa seva per comprovar per ella mateixa el que s'estava llegint sobre les observacions dels seus contemporanis.
Ha passat a la història de la ciència per la seva obra sobre les teories de Copèrnic, malgrat que mai va ser publicades. Bàsicament el treball de Dumée tractava de posar de manifest que l'observació de Venus i els satèl·lits de Júpiter provava el moviment de la Terra i la validesa de les teories de Copèrnic i Galileu. El manuscrit va ser revisat per La Roque (1680) i posteriorment se'n van fer còpies, alguna d'elles dedicades a Louis Boucherat (1616-1699) i d'una d'elles la Biblioteca Nacional de França en posseeix un manuscrit
S'ha considerat que l'aportació de Jeanne Dumée no es exclusivament de caràcter científic, si no que tenint en compte l'època en què va viure té un fort component feminista que ella mateixa remarcava: " ... es pot dir que es un treball massa delicat per a les persones del meu sexe .... però entre el cervell d'una dona i el d'un home no hi ha cap diferència .."

## Referències

* 1 2 «Jeanne Dumée étonnante copernicienne» (en francès), 08-03-2012. [Consulta: febrer 2018].
* 1 2 Bernardi, Gabriella. «Jeanne Dumée (1660-1706)» (en francès), 15-03-2016. [Consulta: febrer 2018].
* ↑ «Jeanne Dumée» (en francès). [Consulta: febrer 2018].
* ↑ «Jeanne Dumée». [Consulta: 25 febrer 2024].
* ↑ Castro Martínez, Encarnación. Conferencia Inaugural curso académico 2005 (tesi) (en castellà). Universidad de Granada, 2005.
* ↑ Aubin, David «Jeanne Dumée as Astronomer and Woman in Seventeenth-Century France» (en anglès). Journal for the History of Astronomy, 2016. DOI: 10.1177/0021828616660049.
# Mahler (pel·lícula)

Mahler és una pel·lícula britànica de Ken Russell, estrenada l'any 1974.

## Argument

L'acció se situa el 1911, en el viatge de retorn a Viena, en un moment en què Mahler, malalt, no sap encara que només té uns dies de vida. Al llarg Tot a la d'aquest viatge, el compositor, près per una desesperació profunda, reviu les etapes importants de la seva vida: la seva infantesa marcada per l'antisemitisme i la violència del seu pare contra la seva mare, el seu amor per la seva dona Alma, la seva conversió al catolicisme, que li facilita el seu accés com a cap de l'orquestra de Viena i la desaparició dels seus propers: el suïcidi del seu germà i la mort de la seva filla.

## Repartiment

* Robert Powell: Gustav Mahler
* Georgina Hale: Alma Mahler
* Lee Montague: Bernhard Mahler
* Miriam Karlin: Tia Rosa
* Rosalie Crutchley: Maria Mahler
* Gary Rich: El jove Gustav Mahler
* Richard Morant: Max
* Angela Down: Justine Mahler
* Antonia Ellis: Cosima Wagner
* Ronald Pickup: Nick
* Peter Eyre: Otto Mahler
* Dana Gillespie: Anna von Mildenburg
* George Coulouris: Metge Roth
* David Collings: Hugo Wolf
* Arnold Yarrow: L'avi
* David Trevena: Metge Richter
* Elaine Delmar: La princesa
* Benny Lee: Arnold
* Andrew Faulds: El metge en el tren
* Otto Diamant: Professor Sladky
* Michael Southgate Aloïs Mahler
* Kenneth Colley: Siegfried Krenek
* Sarah McClellan: Putzi
* Clara McClellan: Anna 'Glucki' Mahler
* Oliver Reed: el conductor del tren

## Al voltant de la pel·lícula

Russell considera Mahler com l'una de les seves millors pel·lícules. Es tracta d'una biografia novel·lada del compositor austríac Gustav Mahler, en què la música té una gran importància, marcant diverses escenes, de caràcter sovint oníric o fantasmagòric.
Les escenes oniriques de la pel·lícula estan marcades per referències a Freud; Mahler havia d'altra banda consultat aquest últim perquè l'ajudés a resoldre els seus problemes, sobretot conjugals. Dues escenes de antològia són particularment rellevants: la primera, en la qual Mahler somia que la seva dona i l'amant d'aquesta última l'enterren viu, és al ritme de troços escollits de la 5a, 1a, 7a i 9a simfonies; el segon posa Mahler amb Cosima Wagner disfressada de nazi, que transforma Mahler en cristià; aquesta escena utilitza elements del simbolisme wagnerià, tot presentant-los de manera ironica, gràcies a la música de Mahler, que associa ben sovint ironia i desesperació.
El final de la pel·lícula posa en evidència el caràcter de profunda tragèdia que va ser l'obra i la vida de Mahler i, més àmpliament, del gènere humà.
Seleccionat per la competició oficial al Festival de Canes 1974, la pel·lícula assoleix el Preu Vulcain de l'artista tècnic (Gran premi de la tècnica).

## Referències

* ↑ Alexander Walker, National Heroes: British Cinema in the Seventies and Eighties, Harrap, 1985 p 83
* ↑ «Mahler». The New York Times.

## Enllaços externs

* Mahler
# Serra de les Olives

La Serra de les Olives és una serra situada al municipi de Sant Mateu de Bages, a la comarca catalana del Bages, amb una elevació màxima de 837 metres.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Cementiri de Perafort

El cementiri de Perafort està situat al sud del poble de Perafort (Tarragonès) i està inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat a mig kilòmetre al sud de les darreres cases del carrer Nou de Perafort. És una obra ben acabada i ha estat reformada recentment. A banda i banda té nínxols de tres pisos amb teulada de ceràmica marró i cresteria negra.
Al fons, s'aprecien petits panteons familiars, amb teulada de ceràmica i també amb cresteria negra. A l'esquerra, una capella amb un enterrament a terra; la capella i els petits panteons són tancats amb reixes de ferro forjat. Tot l'espai està enjardinat i té xiprers.

## Història

La primera notícia que es té del fossar fa relació al trasllat de l'antiga església del Codony i dels seus annexos al costat esquerre de la nova parròquia davant el Perafort. Això, però, sembla que no fou de manera immediata, ja que el vell fossar del Codony es devia emprar encara alguns anys.
La benedicció solemne del vell fossar fou el 25 de setembre de 1776. Es creu que Perafort hi hagué també un petit cementiri dins del nucli primitiu.
Per raons higièniques i urbanístiques —per a poder endreçar bé la plaça de l'església— el 1883, l'Ajuntament feu possible el trasllat d'aquest cementiri a un nou indret allunyat del poble.
Primer, es pensà de fer-ne un de sol —per a Perafort i Puigdelfí— però finalment se'n feren dos. El nou fossar s'inaugurà el 1919, però no entrà en funcionament fins al 1929.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Cementiri de Perafort». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 abril 2013].

## Enllaços externs

* «Cementiri de Perafort». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Rio di Palazzo

El rio di Palazzo o rio della Canonica és una via fluvial de Venècia, frontera entre els sestiere de Castello i San Marco.

## Ubicació

El Rio di Palazzo ha marcat per molt temps el límit entre els sestiere de Castello i San Marco; flueix cap al sud cap a la conca de San Marco passant per sota del Ponte della Paglia, entre el Palau Ducal i la Prigioni Nuove, que separa el Molo di Palazzo Ducale de la riva degli Schiavoni; flueix cap al nord cap al Rio del Mondo Novo (que passa pel Palazzo Querini Stampalia) i cap al Rio di San Giuliano (o de San Zulian).

## Arquitectura

En aquest canal hi ha els palaus dels sestiere de San Marco i els palaus situats al barri de Castello. Els edificis principals de la costa oriental són el Palazzo Soranzo dell'Angelo, caracteritzat per una barreja de formes gòtiques i renaixentistes, però sobretot conegut per la seva estranya llegenda, el Palazzo Foscarini, el Palazzo Trevisan Cappello, per un temps la residència de Bianca Cappello, el Museo diocesano d'arte sacra Sant'Apollonia i el Palazzo delle Prigioni Nuove. Els edificis principals a la costa occidental són el Palau Ducal i el Palazzo Patriarcale. Aquest corrent és travessat per diversos ponts, anomenats Paglia i Sospiri, Canonica, Consorzi i Remedio, els últims dos privats.

## Referències

* ↑ «Casa dell'Angelo a Venezia (Ca’ Soranzo) e la leggenda del diavolo-scimmia». [Consulta: 17 gener 2018].

## Bibliografia

* Brusegan, Marcello. I palazzi di Venezia. Roma: Newton & Compton, 2007. ISBN 978-88-541-0820-2.
# Mite d'Adapa

El mite d'Adapa és una història sumèria que narra com Adapa va refusar la immortalitat per a la humanitat de manera involuntària. Està recollida en tauletes del segle xiv però l'origen oral n'és anterior.

## Argument

Adapa era un savi al servei del déu Enki. Un dia trenca les ales al vent del sud, que d'aquesta manera no pot volar més. Els déus el criden per castigar la seva acció i Enki, per tal de salvar-lo, li aconsella que no begui ni prengui res del que li ofereixin, ja que seria la seva mort. Adapa acudeix a la llar dels déus, sobrepassa les portes guardades per divinitats i es troba amb An, déu del cel. Aquest escolta la seva història i decideix perdonar la seva ofensa i li ofereix un fruit que el tornarà immortal. Recordant el consell d'Enki, Adapa refusa de menjar-lo i automàticament torna a la terra, on haurà de viure de manera finita, ell i els seus descendents.

## Anàlisi

Adapa era un dels set savis (apkallu) que van portar el coneixement de diferents tècniques als homes abans del Diluvi universal. Concretament sembla que es relacionava amb la pesca i amb el sacerdoci, d'aquí el desig d'Enki de protegir-lo. S'ha vist en aquest mite un precedent de l'expulsió del Jardí de l'Edèn però per una acció inversa: els homes perden el dret a ser immortals per no menjar un fruit diví, mentre que a la Bíblia el càstig ocorre per menjar-lo. La inversió s'hauria produït perquè segons la mentalitat hebrea els éssers humans només poden haver perdut l'eternitat per desobediència i no per seguir els dictats d'un déu com Enki. No és clar perquè Enki aconsella a Adapa refusar la possible immortalitat, però altres relats inclouen un càstig d'Anu a Enki per aquesta decisió.

## Referències

* ↑ Dalley, Stephanie. Myths from Mesopotamia : creation, the flood, Gilgamesh, and others. edició eixamplada. Oxford: Oxford University Press, 2000 (Oxford World's Classics). ISBN 0-19-283589-0.
* ↑ Mattfeld, Walter. The Garden of Eden Myth: Its Pre-Biblical Origin in Mesopotamian Myths. Lulu, 2010 [Consulta: 18 gener 2017].
# Dorsoduro

Dorsoduro és un del sis sestieri (districtes) de la ciutat de Venècia, al nord de la península itàlica. Dorsoduro inclou les àrees de terra més elevades de la ciutat i també l'Illa de Giudecca i la de Sacca Fisola. El seu nom deriva de l'italià "dorsal dura", a causa de la seva superfície de terra estable més alta comparat amb la resta de la ciutat.

## Història

El cor original de l'àrea era el canal de Giudecca, al llarg del qual s'hi van construir edificis durant el segle VI. Cap al segle XI, el poblament s'havia estès fins al Gran Canal, encara que els edificis religiosos més tardans incloent-hi la Basílica de Santa Maria della Salute i el moll Zattere són ara els seus principals punts d'atracció.
Al segle xix, l'Accademia va ser instal·lada a Dorsoduro i el Ponte dell'Accademia el va enllaçar amb el districte (sestiere) de San Marco, cosa que el va convertir en una àrea cara, popular per als residents estrangers. La part final del barri occidental i el Giudecca, va esdevenir industrialitzat al voltant d'aquest temps.

## Llocs destacats

Els principals llocs i atraccions de Dorsoduro inclouen:
* Ca' Foscari
* Ca' Rezzonico
* Campo San Barnaba
* Campo San Gregorio
* Campo Santa Margherita
* Galeria de l'Acadèmia de Venècia
* Museu Guggenheim (Venècia)
* Il Redentore (església)
* Le Zitelle
* Ospedale Giustinian
* Palazzo Ariani
* Palazzo Brandolin Rota
* Palazzo Dario
* Palazzo Giustinian Recanati
* Palazzo Orio Semitecolo Benzon
* Palazzo Zenobio
* Punta della Dogana
** Dogana da Mar
** Santa Maria della Salute (església)
* San Pantalon (església)
* San Trovaso (església)
* Santa Maria del Carmelo (església)
* San Sebastiano (església)
* Scuola Grande dei Carmini
* Ognissanti (església)
* San Nicolò dei Mendicoli

## Referències

* ↑ «Dorsoduro Venice Italy | Dorsoduro District Venice» (en anglès). [Consulta: 29 novembre 2021].
# Dorcasomins

Els dorcasomins (Dorcasominae) són una subfamília de coleòpters crisomeloïdeus dins de la família dels cerambícids. Comprèn uns 55 gèneres d'escarabats de potes llargues, generalment de color marró amb llargues antenes. Són molt similars al grup Lepturinae.
No es té constància que es trobin a Europa, però una o dues espècies es troben en la part asiàtica de Turquia.

## Tribu i gèneres

Comprèn les tribus Apatophysini i Dorcasomini.
* Gèneres:
Acapnolymma - Aedoeus - Afroartelida - Anthribola - Antigenes - Apatophysis - Apheledes - Apiocephalus - Appedesis - Ariastes - Artelida - Barossus - Boppeus - Borneophysis - Capetoxotus - Capnolymma - Catalanotoxotus - Criocerinus - Dorcasomus - Dorcianus - Dotoramades - Dysmathosoma - Eccrisis - Echarista - Enthymius - Gaurotinus - Harimius - Icariotis - Kudekanye - Lepturastra - Lingoria - Logisticus - Lycosomus - Mastododera - Megasticus - Musius - Myiodola - Otteissa - Pachysticus - Paralogisticus - Paratophysis - Paratoxotus - Peithona - Phithryonus - Planisticus - Pseudogenes - Pyllotodes - Raharizonina - Ramodatodes - Rhagiops - Sagridola - Scariates - Scopanta - Stenotsivoka - Stenoxotus - Suzelia - Tomobrachyta - Toxitiades - Trichroa - Tsivoka - Villiersicus - Xanthopiodus

## Referències

* ↑ Bouchard P. et al Family-group names in Coleoptera (Insecta) ZooKeys 2011; 88: 1-972
* ↑ Catalog of Dorcasominae
* Quentin, R.M. and A. Villiers. 1970: Revision des Dorcasomini [Col. Cerambycidae]. Annls Soc. Ent. Fr. (N.S.), 6(1): 25-34.
* Worldwide Cerambycoidea Photo Gallery at cerambycoidea.com. Dorcasomini
* Özdikmen, H. & Turgut, S. 2006: An evaluation on the known taxa of Necydalinae and Apatophyseinae from Turkey (Coleoptera: Cerambycidae). Munis Entomology & Zoology 1 (2): 199-204.
* I.Löbl & A.Smetana (eds). 2010 Catalogue of Palearctic Coleoptera. Vol. 6: Chrysomeloidea. Apollo Books, Stenstrup, Denmark ISBN 978-87-88757-84-2, p. 140 (as Apatophyseinae)
# Espona

«espona o l'Espona» té aquests significats:
* Espona o marge, paret de pedra seca que serveix per contenir la terra en el rost d'una muntanya
* Espona o marjada, terrassa creada en un coster d'una muntanya
* Toponímia:
** Espona (la Llaguna), despoblat al terme comunal de la Llaguna, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord
** L'Espona (Orís), masia del municipi d'Orís (Osona)
** L'Espona (Guàrdia de Noguera), partida del municipi de Castell de Mur (Pallars Jussà)
** Barranc de l'Espona, curs d'aigua del municipi de Tremp
** Barranc de l'Espona (Puigmaçana), curs d'aigua a cavall dels termes municipals de Castell de Mur i de Tremp
** Casa Espona, a Vic (Osona)
** Casa Jaume Espona, edifici racionalista de l'arquitecte Duran i Reynals al barri de Sant Gervasi de Barcelona
** Casa de l'Espona masia del municipi de Castell de Mur
** Colònia Espona, colònia tèxtil de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès)
** Finca Espona, edifici entre mitgeres a Torelló (Osona)
** Font d'Espona Maior, font del municipi de la Torre de Cabdella, del Pallars Jussà
** El Castell de l'Espona dels Prats, muntanya al municipi de les Valls de Valira a la comarca de l'Alt Urgell
** Molí de Ca l'Espona, edifici de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès)
** Obac del Barranc de l'Espona, obaga al municipi de Castell de Mur, Pallars Jussà
** Pont de l'Espona, pont a cavall dels municipis de Castell de Mur, Talarn i Tremp
* Biografies:
** Antoni d'Espona i de Nuix (Vic, 1849 – 1917), arqueòleg i poeta, i fundador de l'Esbart de Vic
** Candi Espona i Bayés (Vic, Osona, 1929), advocat i oficial substitut del registrador de la propietat de Vic
** Carme Espona i Grau (Torelló, 1919 - Barcelona, 2010), soprano catalana
** Jaume Espona i Brunet o Santiago Espona (Barcelona, 1888- 1958), industrial, col·leccionista d'art, bibliòfil
** Joaquim d'Espona i de Nuix (Vic, província de Barcelona, 1852 - Girona, 1925), enginyer agrònom i catedràtic
** Maurici Espona (Manresa, - la Seu d'Urgell?, segle xviii), organista, mestre de capella
# Platja del Reig

La platja del Reig és una diminuta platja urbana del municipi de Tossa de Mar (Selva), situada entre la Platja Gran i la platja de la Mar Menuda, al costat de l'estàtua de Minerva. La sorra de la platja apareix o desapareix, segons els temporals. S'hi accedeix des del passeig marítim per unes escales excavades en les roques que rodegen la platja.

## Referències

* ↑ Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 82-83. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Playa del Reig». Rincones de la Costa Brava.
* ↑ «Platja del Reig». Fondo Cristal.