OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Les Torres (Sant Quirze Safaja)

Les Torras és una masia del terme municipal de Sant Quirze Safaja, al Moianès. És al sector central-meridional del terme, a prop del límit amb Sant Feliu de Codines, a prop i a l'est de la carretera C-1413b, en el punt quilomètric 2,5. Es troba a la dreta del Tenes, a ponent del Molí de Llobateres i a llevant de les Clotes. Al voltant seu hi ha la urbanització de les Torres. El seu accés és des de l'esmentada carretera C-1413b prop del punt quilomètric 3, a través de la urbanització. En el seu extrem nord hi ha la Poua de les Torres.

## Arquitectura

És un edifici de planta quadrada i coberta a quatre vessants, amb edificis annexos als dos costats. Consta de planta baixa, pis i golfes. La façana és de composició simètrica, amb una porta dovellada al centre. Els angles de la casa estan emmarcats per carreus. A la banda dreta hi ha una galeria oberta sostinguda per columnes que té adossada una petita capella amb campanar d'espadanya i absis circular. Al seu costat hi ha un petit cos que serveix de sagristia.

## Història

La referència més antiga que es coneix és de l'any 1285, quan guillem de la Torra compra el "mas de Planes". A partir d'aquest document se succeeixen 25 generacions de la família Torras, que es poden resseguir per la documentació i l'arbre genealògic de la casa. L'any 1714 el mas va ser cremat pels partidaris de l'arxiduc Carles d'Àustria, ja que els Torras es van unir a Felip V. Es conserva el document en què el rei Felip va ordenar la reconstrucció a prova de foc, tota ella de pedra menys les bigues de la teulada.

## Vegeu també

* Creu de les Torres

## Referències

* 1 2 «Mas les Torres». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Lutra euxena

Lutra euxena és una espècie de llúdria fòssil que visqué a Malta durant el Plistocè. Fou descrita per Dorothea Minola Alice Bate el 1935 a partir d'esquelets trobats a Tal-Gnien en una fissura de terreny a prop de Mqabba.
Desaparegué abans del desenvolupament de la caça, possiblement a causa d'una manca d'adaptació a canvis climàtics extrems o de l'arribada de nous competidors o depredadors al seu biòtop.

## Referències

* ↑ The Paleobiology Database. Taxonomia i distribució de plantes i animals fòssils.
* ↑ Dorothea Minola Alice Bate (1935) « Two new mammals from the Pleistocene of Malta, with notes on the associated fauna », Proceedings of the Zoological Society of London, vol.112, pp.247–264
# Girafoïdeus

Els girafoïdeus (Giraffoidea) són una superfamília de mamífers artiodàctils del subordre dels remugants. Aparegueren durant el Miocè inferior a l'Àfrica oriental. Els giràfids (ocapis i girafes) en són els únics representants vivents. El seu tàxon germà són un grup extint, els paleomericoïdeus, mentre que els seus parents vivents més propers són els cervoïdeus (cèrvids i afins), dels quals divergiren fa aproximadament 23,4 milions d'anys. Avui en dia, una de les diferències més notables entre els girafoïdeus i els cervoïdeus són les majors dimensions dels primers.

## Referències

* 1 2 Entrada «Giraffoidea» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 23 desembre 2023].
* ↑ Mennecart et al., 2018, resum.
* ↑ Kingdon i Hoffmann, 2013, «Superfamily GIRAFFOIDEA: GIRAFFE, OKAPI» (J. Kingdon i J. M. Harris).

## Bibliografia

* Kingdon, M; Hoffmann. Mammals of Africa: Volume VI: Hippopotamuses, Pigs, Deer, Giraffe and Bovid (en anglès). Bloomsbury, 2013. ISBN 978-1-4081-8995-5.
* Mennecart, B.; Zoboli, D.; Costeur, L.; Pillola, G. L. «On the systematic position of the oldest insular ruminant Sardomeryx oschiriensis (Mammalia, Ruminantia) and the early evolution of the Giraffomorphadata=2018» (en anglès). Journal of Systematic Palaeontology, 17, 8, pàg. 691-704. DOI: 10.1080/14772019.2018.1472145.
# 602

El 602 és l'any comú començat en dilluns del segle vii segons el calendari gregorià, malgrat llavors estava vigent encara el calendari julià i, per tant, el còmput cronològic era diferent.

## Esdeveniments

* Campanya militar al Ducat de Gascunya dels merovingis per fer pagar tribut als vascons
* Fi del domini dels làkhmides a l'Aràbia central
* Inici del regnat de Flavi Focas com a emperador romà d'Orient
* Atacs dels eslovens a les ciutats itàliques del nord

## Naixements

* Adaloald, rei llombard
* Li Chunfeng, matemàtic i historiador xinès
* Muàwiya ibn Abi-Sufyan, futur líder dels omeies

## Necrològiques

* Maurici, assassinat durant les revoltes de l'Imperi Romà d'Orient
* Ariulf, duc de Spoleto
* Agripà del Velai, sant cristià (data aproximada)

## Referències

* ↑ Harold Bailey, The Cambridge history of Iran : The Seleucid, Parthian and Sasanian periods, Volume 1, Cambridge University Press, 1983
* ↑ Ferdinand Lot, Les invasions barbares et le peuplement de l'Europe, Payot, 1937
# 127
## Esdeveniments

* Imperi Romà: regnat de l'emperador romà Hadrià, són cònsols de Roma Tit Atili Titià juntament amb Marc Esquil·la Gal·licà.

## Necrològiques

* Juvenal (Decimus Iunius Iuvenalis), poeta satíric llatí, autor de la frase panem et circenses.
# Josep Garriga-Nogués i Roig

Josep Garriga-Nogués i Roig, nascut Josep Garriga i Roig, I marquès de Cabanes (Barcelona, 1877 - Barcelona, 6 de març de 1935) va ser un banquer i dirigent esportiu català.

## Biografia

Josep Garriga-Nogués era membre d'una important família de comerciants, empresaris i banquers. El seu pare, Pere Garriga i Nogués, havia fundat en 1886 a Barcelona la banca Garriga Nogués i Nebot, S.R.C., al costat de Rupert Garriga i Miranda, fill del seu germà Manuel.
Josep Garriga-Nogués va començar a treballar al banc familiar en 1892. Després de la mort del pare, va mantenir l'associació amb el seu cosí Rupert Garriga, i en 1901 tots dos van crear el banc de valors Garriga Nogués Sobrinos, S. en C., de què fou gerent. Es casà amb Pilar Garriga-Nogués i Coll, filla del seu cosí i soci Rupert. El seu fill, Josep Garriga-Nogués i Garriga-Nogués va continuar al capdavant del banc familiar, que va transformar en la societat anònima Banc Garriga Nogués en 1947.
Va ser un dels banquers barcelonins més prestigiosos de principis del segle xx, com demostren els múltiples càrrecs de responsabilitat pels quals va ser triat. Va ser soci fundador i primer president de l'Associació del Mercat Lliure de Valors, de 1915 a 1918. Va ser també president de l'Associació de Banquers de Barcelona des de 1911 fins a 1931, i posteriorment president d'honor fins a la seva mort. De 1915 a 1919 va ocupar la presidència i gerència del Sindicat de Banquers de Barcelona, SA (Sindibank), una entitat bancària impulsada per la citada Associació de Banquers de Barcelona. Va ser vicepresident en la Cambra de Comerç de Barcelona i en el Comitè Central de la Banca Espanyola, així com vocal en el consell d'Aigües de Barcelona. En 1922 el rei Alfons XIII li va concedir el títol de marquès de Cabanes.

### En l'esport

Josep Garriga-Nogués i Roig va ser un gran aficionat a la pràctica del tennis, i fou membre del Lawn-Tennis Club Turó. Va ser president del club de 1923 a 1924. Abans, de 1916 a 1920, va presidir la Federació Catalana de Tennis, en aquells dies anomenada Associació de Lawn Tennis de Catalunya. En el seu honor el Reial Club Turó va crear el Trofeu Marquès de Cabanes.

## Obres

* La banca: su historia, sus problemas (1929)

## Bibliografia

* Banco Garriga Nogués: 1829-1948. Barcelona: López Augé, 1948.
* Cabana, Francesc. Caixes i Bancs de Catalunya. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2000. ISBN 8441225664.

## Notes

* ↑ En 1913 Josep Garriga i Roig va obtenir autorització per afegir el segon cognom patern, Nogués, al primer, quedant d'ara endavant el cognom familiar amb la forma composta, Garriga-Nogués. El mateix va fer el seu cosí, nascut com Rupert Garriga i Miranda.

## Referències

* ↑ «El Real Club de Tenis Turó cumple 75 años». La Vanguardia, 09-11-1980, pàg. 95.
# Districte de Sennan

El Districte de Sennan (泉南郡, Sennan-gun) és un districte de la prefectura d'Osaka, al Japó.

## Geografia

El districte es troba al punt més meridional de la prefectura d'Osaka, al sud-oest i limitant al nord amb la mar i al sud amb la prefectura de Wakayama. En aquest districte es troba l'Aeroport Internacional de Kansai, en concret, a una illa artificial situada a la badia d'Osaka i que forma part del terme municipal de Tajiri. Com a dada curiosa cal dir que aquest districte és l'únic de la prefectura en tindre els seus territoris separats, és a dir, existeixen zones d'el mateix districte incomunicades entre si.

### Municipis

Districte de Sennan (2019) :

## Història

Tot i que aquest districte fou fundat l'any 1896 com tots els altres d'Osaka, des del 1880 i fins a la creació del districte de Sennan van existir al mateix territori dos districtes, el districte de Minami i el districte de Hine. El districte de Sennan va arribar a comprendre fins a 46 termes municipals dins dels seus límits, tot i que progressivament aquests municipis es fusionaven i/o assolien l'estatus de ciutat, abandonant així el districte. El darrer municipi en abandonar el districte va ser Hannan en assolir el grau de ciutat l'any 1991.

## Regió de Sennan

Existeix, de manera no oficial, una divisió regional o administrativa de la prefectura d'Osaka. Una de les divisions d'aquest sistema és la regió de Sennan (泉南地域) inspirada en el districte i la qual inclou antics municipis que ara no es troben al districte. Aquesta divisió es troba reconeguda (tot i que de manera no oficial) al web del govern prefectural i és utilitzada tant per aquest com per institucions i empreses privades com a àrea de gestió, administració i descentralització del territori.
Municipis adscrits a la regió (2020) :
El municipi més poblat d'aquesta regió i, per tant, "capital de facto" és Kishiwada, on es troba la seu del govern prefectural per a aquesta zona.

## Referències

* ↑ https://kansai.tensyoku40.net/img/osakafuarea_c1.gif
* ↑ http://www.pref.osaka.lg.jp/attach/377/00103370/osaka.png Arxivat 2019-07-10 a Wayback Machine.
* ↑ Les dades totals són del 2015
# 492
## Esdeveniments

* 1 de març - Roma: El mateix dia de la mort del papa Fèlix III, és nomenat el seu successor Gelasi I.
* Burgúndia: El rei Gundebald emprèn una expedició victoriosa sobre Itàlia (Ligúria i Llombardia).

## Naixements

* Gal·les (Britànnia): Rhun Hir ap Maelgwn, rei de Gwynedd. (m. 586)

## Necrològiques

* 1 de març - Roma: Sant Fèlix III, papa.
# Museu de Santa Cruz

El Museu de Santa Cruz és un important edifici del segle xvi de la ciutat de Toledo (Espanya). En el seu origen va ser un important hospital. La seva inauguració en museu es va realitzar el 1961.
L'hospital va ser fundat pel cardenal Mendoza per centralitzar l'assistència a nens orfes i desemparats de la ciutat. Té amb una notable portalada plateresca, obra d'Alonso de Covarrubias. L'edifici té planta de creu grega i quatre patis, dels quals dos es van reconstruir per complet. El primer és de Covarrubias i dona accés al pis superior mitjançant una escala de tres trams.
El museu consta de dues plantes. El creuer abasta els dos pisos i està cobert amb voltes de creueria. Al braç nord se situava la capella. Els fons de Belles Arts es distribueixen en la primera i segona planta de l'edifici, i els d'arqueologia, al «Claustre Noble» i en un pis subterrani. Les Arts decoratives tenen una mostra d'artesania popular toledana, que se situa també al pis del soterrani.
El museu compta amb tres seccions:
* Arqueologia. Es mostren peces de diverses etapes des de la prehistòria fins a l'actualitat i de cultures com la visigòtica, la romana, l'àrab i la mudèjar.
* Belles Arts. Es troben peces d'escultura i pintura, destacant la secció de pintura toledana. Entre les seves obres més importants hi ha una sèrie de pintures de El Greco.
* Arts decoratives. Abasta les tradicions de cultura popular principalment de forja, teixits i orfebreria.

## Descripció artística

Es va construir amb quatre crugies que es creuen en quatre patis per a la ventilació i per fer-ho s'utilitzen finestres altes. Es troba encara inacabat i es va idear com un edifici exempt. L'altar se situa en el centre i de patis se n'ideen set, dels quals es fan quatre i d'aquests quatre, només un es va arribar a finalitzar per Alonso de Covarrubias.
Les quatre grans crugies o corredors, connecten amb els patis, en dos pisos realitzats per Enrique Egas i en el centre es troba la taula amb l'altar. Els arcs són carpanells i sobre pilars amb fullaraques i querubins i l'escut de Mendoza.
El cobriment és de fusta emmarcada de cassetons. La fusta té funció decorativa i utilitària. Els carreus estan ben treballats i la portalada realitzada per Covarrubias, la va fer adovellada, l'entaulament flanquejat per columnes apariades i amb fornícules i dosserets; i decoració grotesca als fusts.
El frontó és clàssic de volta rodona que allotja el Descobriment del Lignum crucis per Santa Helena. Sosté l'entaulament amb un altre cos. Es va trencar una arquivolta per col·locar una fornícula que representa La caritat. A la part superior hi ha Els esposoris de la verge amb dofins.

## Referències

* ↑ «Història del museu». Arxivat de l'original el 2010-06-30. [Consulta: 26 juliol 2011].

## Enllaços externs

* Museo de Santa Cruz
* Imatges d'obres del museu
# Joan de Sant Saba

Joan de Sant Saba fou un escriptor romà d'Orient que va escriure una obra, que es conserva, titulada (Ἰωάννης Ὁ Βίος Βαρλαὰμ καὶ Ἰωαδάφ, Barlaami et Joasaphi Vita, o De Barlaam et Josaphat Historia, una de les primeres versions occidentals de la llegenda de Barlaam i Josafat.
L'autor diu que va derivar la seva narració de les explicacions d'uns homes piadosos de l'Etiòpia interior "quos indos vocant" (anomenats indis), i ell mateix es descriu al manuscrit com Ἰωάννης μοναχὸς ἀνὴρ τίμιος καὶ ἐνάρετος μονῆς τοῦ ἁγίου Σάβα, "Joan el Monjo, un home honorable i virtuós del monestir de Sant Saba". Si aquesta identificació podria correspondre a Joan Damascè (que fou monjo a Sant Saba) o a un Joan el Sinaita o Joan del Mont Sinaí o també a Joan Clímac, no es pot determinar i, per tant, la seva època resta desconeguda.

## Referències

* ↑ 106.Joannes of St. Saba a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 601
# Thomas Bieberbach

Thomas Bieberbach (Suhl, 12 de novembre de 1966) és un expilot d'enduro alemany, guanyador del primer Campionat del Món d'enduro disputat, el de 1990, en la categoria de 80 cc 2T. També formà part de l'equip de la RDA que guanyà el Junior Tropy als Sis Dies Internacionals d'Enduro de 1987.

## Resum biogràfic

Després del seu aprenentatge com a mecànic de maquinària agrícola, a 18 anys Bieberbach entrà a formar part del Moto Club Simson de Suhl. Aquell mateix 1984 ja guanyà el campionat Ausweisfahrer de 150 cc. El 1985 va passar a la categoria Spezialklasse i va ser tercer al campionat. L'any següent fou admès a l'equip oficial de Simson. El 1987 va guanyar els ISDE celebrats a Jelenia Gora en la categoria de 80 cc i contribuí a la victòria en el Vas de l'equip de la RDA, anomenat aleshores Junior Trophy. Aquell any guanyà també el campionat de la RDA. El 1988 fou Subcampió d'Europa d'enduro i el 1989 fou designat capità de l'equip de la RDA als ISDE.
L'any 1990 l'antic Campionat d'Europa d'enduro passà a anomenar-se Campionat del Món, i Bieberbach el guanyà després d'obtenir-hi algunes victòries (entre les quals el Rund um Zschopau, la prova alemanya). El 1991, havent canviat a l'equip oficial de TM, no pogué defensar el seu títol a causa d'una lesió. El 1993 va obrir un taller mecànic, retirant-se definitivament de la competició el 1997.

## Palmarès
### Campionat del Món

* 1 Campionat del Món d'enduro (1990, 80cc 2T)
* 1 Subcampionat d'Europa d'enduro (1988)

### ISDE

* Victòria a la categoria de 80 cc el 1987 (Jelenia Gora, Polònia)
* Victòria en el Junior Trophy amb l'equip de la RDA (1987)

### Campionat de la RDA

* 1 Campionat de la RDA d'enduro 500cc (1987)
* 1 Campionat de la RDA d'enduro Spezialklasse (1985)
* 1 Campionat de la RDA d'enduro Ausweisfahrer 150 cc (1984)

## Referències

* Ottinger, Stefan. „Rund um Zschopau“ - Die Geschichte einer Motorradgeländefahrt (en alemany). Marienberg: Druck- und Verlagsgesellschaft Marienberg mbH, 2004. ISBN 3-931770-49-4.

## Enllaços externs

* Imatge de Bieberbach (de vermell) el 1987
# 137

L'any 137 fou un any comú començat en dilluns del calendari julià.

## Esdeveniments

* Roma: L'emperador Hadrià adopta i nomena cèsar Luci Aureli Ver, amb la intenció de fer-lo el seu successor.
* Olímpia (Grècia): Se celebra la 229a. Olimpíada.
# Sudd

El Sudd (àrab سد, sadd, "barrera"), també conegut com a Bahr el Jebel, As Sudd o Al Sudd, és un gran aiguamoll del Sudan del Sud, que ocupa uns 179.000 km². Està format pel Nil Blanc, que omple d'aigua una gran conca situada a 400 m d'atitud; de nord a sud, s'estén durant 600 km. Es tracta d'una catifa verda de prats de sòl tremoladís i d'illes flotants formades per les tiges de la gramínia Vossia que suren, així com del papir (Cyperus)
El Sudd és una ecoregió d'importància mundial, segons el conveni Ramsar.

## Clima

Un 55% de l'aigua que entra a la zona es perd per evaporació. L'estació humida va de juliol a setembre. El nivell de l'aigua de la inundació pot oscil·lar entre un metre i mig, segons les condicions estacionals. La regió rep entre 550 a 650 de pluja l'any, menys que les zones del voltant per causa de l'ombra pluviomètrica de les muntanyes.

## Vegetació

La vegetació es disposa en cinc zones segons el nivell que adquireix la inundació. Les inundacions proporcionen pastures per a les poblacions locals. Les espècies més comunes són:
* Phragmites communis
* Echinochloa pyramidalis
* Oryza barthii
* Echinochloa stagnina
* Vossia cuspidate
* Cyperus papyrus
* Typha domingensis

## Fauna

Al Sudd, hi ha unes 400 espècies d'ocells incloent-hi el bec d'esclops, pelicans blancs (Pelecanus onocrotalus), i la grua coronada Balearica pavonina. Hi pastura l'antílop cob del Nil. També hi ha cocodrils i hipopòtams. L'amenaçat gos salvatge africà Lycaon pictus també hi era fins fa poc.

## Referències

* ↑ Heinrich Walter Vegetació i zones climàtiques del Món PPU Barcelona 1998
* ↑ Baecher, G. The Nile Basin – Environmental transboundary opportunities and constraint analysis. USAID PCE-I-00-96-00002-00, 2000.
* ↑ Zahran, A.B. 1986. Sudan Rainfall Variability - Towards a Drought Assessment Model. Interna. Confer. on water Resources Needs & Planning in Drought Prone Areas, 85-106
* Petersen, G., Abya, J. A., Fohrer, N. (2007) Spatio-temporal water body and vegetation changes in the Nile swamps of southern Sudan. Adv. Geosci. 11, 113-116.
* Arxivat 2013-01-05 at Archive.is Petersen, G., Sutcliffe, J. V., Fohrer, N. (2008) Morphological analysis of the Sudd region using land survey and remote sensing data. Earth Surface Processes and Landforms, 33.
* Arxivat 2011-07-19 a Wayback Machine. Petersen, G. (2008) The Hydrology of the Sudd - Hydrologic Investigation and Evaluation of Water Balances in the Sudd Swamps of Southern Sudan. University of Kiel, Germany.
* Sutcliffe, J.V., Parks, Y.P. (1999) The Hydrology of the Nile. IAHS Special Publication No 5. Wallingford. UK.

## Enllaços externs

* Sudd on Google Map.
* Saharan flooded grasslands (World Wildlife Fund).
* Elephant herds found on isolated south Sudan island.
* Current hydrological and ecological research program on the Sudd swamps Arxivat 2011-04-19 a Wayback Machine..
# Oració (Clarasó i Daudí)

Oració, també coneguda amb el nom en castellà Resignación és una figura feta per Enric Clarasó i Daudí el 1891 i que es troba conservada actualment a la Biblioteca Museu Víctor Balaguer, amb el número de registre 4174 d'ençà que va ingressar el 26 d'octubre de 1891, provinent la col·lecció privada de l'autor de l'obra.

## Descripció

La figura mostra una dona asseguda sobre les seves cames, flexionades enrere, vestida amb llarga faldilla, amb màniga curta i amb mocador al cap. Gira el cap a la seva dreta, mostrant una actitud meditativa. Sembla estar pregant, perquè té les mans unides i d'elles en penja un rosari, la creu del qual queda a terra, a la part frontal de l'escultura. L'obra va ser exposada a la Primera Exposició de Belles Arts de Barcelona l'any 1891 i posteriorment donada pel mateix escultor al Museu.

## Inscripció

A la figura es pot llegir la inscripció E. Clarasó Daudí.

## Bibliografia

* Trullén, Josep Maria (dir.). Biblioteca Museu Víctor Balaguer. Guia de les col·leccions del museu. 2001a ed.. Vilanova i la Geltrú: Organisme Autònom Biblioteca Museu V.Balaguer, 2001. B-10-437/2001. ISBN 84-931438-3-9.

## Enllaços externs

* Web oficial del museu
Viccionari
# 163
## Esdeveniments

* Artaxata (Armènia): El general Marc Estaci Prisc, enviat per l'emperador romà Marc Aureli, ocupa la ciutat, fa fugir el rei Pacoros i restableix el rei Sohemus.
* Aquileia (Itàlia): Els romans rebutgen la invasió dels quades.
* Roma: Galè de Pèrgam, el metge, arriba a la ciutat.
# Sant Esteve de Castellviny

Sant Esteve de Castellviny és l'església romànica del poble de Castellviny, al terme municipal de Sort, de la comarca del Pallars Sobirà. Pertanyia a l'antic terme d'Enviny. És a l'extrem nord-oest del petit nucli del poble de Castellviny. És sufragània de la parròquia d'Olp, però fa anys que és sense culte i en ruïnes. És una obra inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església de planta rectangular amb absis semicircular a llevant. La seva nau amida 2 m. de llarg per 4,70 m. d'ample. A mitja nau s'obre a cada costat una capella, per un arc de mig punt que es prolonga en una volta de canó, i que fa 2,25 m. d'ample.
La nau està coberta per tres voltes d'aresta. A l'extrem de la nau hi ha un petit cor.
La porta d'arc de mig punt adovellada, es troba al mur de migdia, quasi als peus de la nau.
A ponent s'aixeca una magnífica espadanya, formada amb dos arcs de mig punt, graonada.
L'absis, actualment tapiat, està construït amb carreus, com també els angles de les parets, mentre que els altres paraments són de pedra sense desbastar. La coberta, de llicorella, és a dues aigües.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Esteve de Castellviny». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].

## Bibliografia

* Gavín, Josep M. Pallars Jussà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 8). ISBN 84-85180-25-9.
* Lloret, Teresa; Castilló, Arcadi. «Sort - Enviny». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Sant Esteve en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# San Salvador (Venècia)

San Salvador (nom venecià) és una església de Venècia, al barri de San Marco, propera al Gran Canal.
La construcció de l'església renaixentista dedicada al Crist Salvador es va començar el 1506 sobre el solar d'una edificació més antiga, possiblement del segle vii i ja reconstruïda en el segle xii. L'arquitecte fou Tullio Lombardo, però la va acabar poc després, el 1534, Jacopo Sansovino. La façana barroca, que s'obre al Campo San Salvador, és posterior: fou començada el 1663 seguint un projecte de Giuseppe Sardi i amb decoració escultòrica de Bernardo Falcone. Del seu interior, d'una gran unitat d'estil, hi destaquen dues obres del Ticià: l’Anunciació i la Transfiguració, a més d'un Sopar d'Emaús de Giovanni Bellini.
Al lateral dret s'aixeca el grandiós monument funerari al dux Francesco Venier, que va ocupar el càrrec entre el 1554 i el 1556, obra de Jacopo Sansovino (1561), amb escultures d'Alessandro Vittoria (lluneta amb la Pietat entre sant Francesc i el dux) i Tommaso da Lugano (Fe i Caritat).

## Galeria

* Interior
* Altar i retaule
* Mosaics de marbre policrom
* Monument funerari del dux Francesco Venier
* Orgue
* San Gerolamo
* Anunciació, de Ticià

## Enllaços externs

* Església de San Salvador Arxivat 2007-09-28 a Wayback Machine. (en italià)