OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tàngara cendrosa

La tàngara cendrosa (Tangara inornata) és un ocell de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial, vegetació secundària i bosc obert de les terres baixes de Costa Rica al vessant del Carib, Panamà a ambdues vessants i nord-oest i centre de Colòmbia.

## Referències

* ↑ «Tàngara cendrosa». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Turó de la Noguera

El Turó de La Noguera és un jaciment prehistòric del municipi de Sant Quintí de Mediona a la comarca de l'Alt Penedès. Aquest jaciment ha estat identificat com un taller o centre de producció i explotació de sílex, amb cronologies del Paleolític Inferior Arcaic amb peces més evolucionades (-600000/-120000), el Paleolític Inferior Mitjà-Indiferenciat (-120000/-50000) i el Paleolític mitjà (-90000/-33000).

## Descobriment i historiografia

El jaciment està delimitat al sud per una zona de conreus del Turó de la Noguera al nord-est de La Noguera de Baix, i es recolza en antigues terrasses del Riudebitlles que es troben a la part esquerra de la ribera del Torrent que està situat al nord. Les primeres prospeccions de les quals es té registre són de l'any 1979-80 a càrrec d'Antoni Freixas, membre de la Secció d'Arqueologia del Museu de Vilafranca.

## Troballes arqueològiques

Les troballes superficials es localitzen al vessant sud del turó on es troba una masia i un edifici enrunat. A. Freixas classifica aquesta indústria com mosteriana, interpretant la seva situació com un procés d'erosió i resedimentació d'antics paleosòls en els que estava en estratigrafia. Aquest jaciment és un dels que A. Freixas va identificar individualment a la zona juntament amb uns altres 5, Jaciment arqueològic del Turó de la Noguera, Jaciment arqueològic de Passada-Nogueres, Jaciment arqueològic del Turó, Jaciment arqueològic de La Bòria-La Passada i Jaciment arqueològic de les Barquies, tots ells amb restes d'indústria lítica en superfície.

## Vegeu també

* Llista de jaciments arqueològics de l'Alt Penedès
* Prehistòria a Catalunya

## Referències

* 1 2 3 Freixas, A.; Mir, A. «El jaciment paleolític de la Noguera a Sant Quintí de Mediona, Alt Penedès». Cypsela: revista de prehistòria i protohistòria, Núm. 6, 1987, pags. 191-200 [Consulta: 16 desembre 2023].
* ↑ «Turó de la Noguera Sant Quintí de Mediona». Mapes del Patrimoni Cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 16 desembre 2023].
# Turpial maculat

El turpial maculat (Icterus pectoralis) és un ocell de la família dels ictèrids (Icteridae).

## Hàbitat i distribució

Habita el camp obert amb arbres dispersos, boscos i pobles de les terres baixes al vessant del Pacífic des de Mèxic en Colima, cap al sud, fins al centre de Costa Rica. Localment al vessant del Carib de Guatemala i Hondures.

## Referències

* ↑ «Turpial maculat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Xanca de matollar

La xanca de matollar (Hylopezus dives) és una espècie d'ocell de la família dels gral·làrids (Grallariidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial, clars i vegetació secundària de les terres baixes al vessant del Carib del nord-est d'Hondures, est de Nicaragua i Costa Rica. Est de Panamà, oest de Colòmbia, oest de l'Equador. Panamà occidental.

## Referències

* ↑ «Xanca de matollar». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2021(català)
# Itaya Hazan

Itaya Hazan (japonès: 板谷波山, 1872-1963) va ser un artista japonès considerat un dels pioners de la ceràmica japonesa.
Itaya Hazan va néixer amb el nom de Itaya Kashichia a Shimodate, Prefectura d'Ibaraki. El seu pare era un fabricant de salsa de soja, i ell era el petit de vuit fills. El seu àlies, Hazan, que significa "muntanya ondulada", prové del paisatge de la seva regió natal. El 1889, va ingressar a l'Escola d'Art de Tòquio, on va estudiar escultura amb els mestres Kōun Takamura i Tenshin Okakura. Posteriorment, va impartir classes d'escultura a l'Escola Industrial de la Prefectura d'Ishikawa, a Kanazawa. El 1898, l'escola va tancar i Hazan va començar a estudiar les ceràmiques tradicionals de la Xina i, posteriorment a fer ceràmica ell mateix. Va publicar un llibre d'apunts titulat Dotze formes de les ceràmiques antigues aquell mateix any. El 1903, es va traslladar a Tòquio, a Tabata, el Poble dels Artistes i els Escriptors, i va començar a treballar sota el nom de Hazan. El seu primer assistent a Tabata va ser Fukami Sanjiro. Després que aquest marxés, el 1910, Genda chimatsu va passar a ser el seu ajudant i va ocupar aquest lloc fins a la mort del mestre, el 1963.
Abans del 1900, la ceràmica japonesa seguia les pautes tradicionals, i les peces acostumaven a ser anònimes. No hi havia cap distinció entre les belles arts i les arts aplicades, tal com succeïa a Occident. Hazan va ser un dels primers artistes en incorporar l'estil europeu (sobretot de l'Art Nouveau) a la seva obra, creant així una ceràmica japonesa moderna. Les primeres obres de Hazan contenien relleus esculpits i prestaven molta importància a la llum. Hazan va utilitzar profusament el color al llarg de la seva carrera. Va desenvolupar dos estils de ceràmica, saiji i hokosaiji. La seva primera exposició (col·lectiva) va tenir lloc l'any 1906, a l'Associació d'Art del Japó. A l'Exposició Nacional de Ceràmica, celebrada el 1911, Hazan va guanyar el primer premi.
A partir del 1910, la ceràmica va començar a convertir-se en un producte comercial. Hazan estava en desacord amb aquesta tendència. Va decidir deixar de fer exposicions, i es va decantar pel vessant més purament artístic de la ceràmica. A la dècada de 1930, va decantar-se per la tradició clàssica Xinesa.
El 1954, Hazan va ser el primer ceramista en ser guardonat amb l'Ordre de la Cultura (Bunka Kunsho), el mèrit més elevat que pot rebre un artista al Japó. A la dècada de 1960, va ser proposat per a Tresor Nacional Vivent, honor que va rebutjar .
La col·lecció més gran d'obres de Hazan es troba al Museu d'Arts Idemitsu (Tòquio).

## Referències

* ↑ TAN, YVONNE «The Dreams of Itaya Hazan: The Bliss of Japanese Modern Ceramics is at the Idemitsu Museum of Arts». Asian Art, 01-01-2014.
* ↑ Yellin, Robert «An Innovative, Magical Potter». The Japan Times, 10-03-2010.
# 10 de 6

El 10 de 6 és un castell de sis pisos, amb deu castellers a cada pis. És un castell poc habitual, que només ha fet una colla, encara que amb un pis més el 10 de 7 sí que ha estat més sovintejat. Els Ganàpies de la UAB el van descarregar per primer cop el 16 de desembre del 2021 a la Diada d'hivern de la colla.

## Estadística

    Actualitzat a 31 de desembre de 2024
* Resultat
* Descarregat (D)
* Carregat (C)
* Intent (I)
* Intent desmuntat (ID)
| Núm. | Colla | Resultats globals | Resultats globals | Resultats globals | Resultats globals | Total | Resultats parcials | Resultats parcials | Resultats parcials |
| Núm. | Colla | D | C | I | ID | Total | Assolit (D+C) | No assolit (I+ID) | Caigudes (C+I) |
| 1 | Ganàpies de la UAB | 5 | 0 | 0 | 0 | 5 | 5 | 0 | 0 |
| Total | Total | 5 | 0 | 0 | 0 | 5 | 5 | 0 | 0 |
| Percentatge | Percentatge | 100% | 0% | 0% | 0% | 100% | 100% | 0% | 0% |

## Referències

* ↑ Colles Castelleres de Catalunya, Coordinadora. «Base de dades CCCC». CCCC, 20-12-2021. [Consulta: 20 desembre 2021].

## Enllaços externs

* «Diada de Ganàpies pel Tram d'Hivern 2021», 21-12-2021. [Consulta: 27 abril 2022].
Construccions castelleres :
Castells de la gamma de nou i deu :
Castells de la gamma de vuit :
Castells de la gamma de set :
Castells de la gamma de sis :
Els pilars, malgrat no tenir igual nombre de pisos que els castells de la mateixa gamma, sí que comparteixen un nivell de dificultat semblant als castells de la gamma corresponent. *: La cursiva indica castells mai assolits. :
# Manaquí barbat collblanc

El manaquí barbat collblanc (Manacus candei) és un ocell de la família dels píprids (Pipridae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial, clars, densa vegetació secundària i matolls de les terres baixes des de Mèxic al sud de Veracruz, nord d'Oaxaca, Tabasco, Chiapas, sud de Campeche i sud de Quintana Roo cap al sud, pel vessant del Carib fins l'est de Costa Rica.

## Referències

* ↑ «Manaquí barbat collblanc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2023(català)
* ↑ Snow, D. (2020). White-collared Manakin (Manacus candei), version 1.0. In Birds of the World (J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D. A. Christie, and E. de Juana, Editors). Cornell Lab of Ornithology, Ithaca, NY, USA. https://doi.org/10.2173/bow.whcman1.01
# Rasa de Sòria

La Rasa de Sòria és un torrent afluent per l'esquerra del Cardener que fa el tot seu curs pel termes municipal de Navès.

## Descripció

Neix a 1.025 msnm sota la Cinglera de la Llosa del Cavall. Devalla pel vessant de llevant de la vall del Cardener seguint la direcció cap a les 10 del rellotge. Al passar pel sud de la masia de Sòria és embassat en dues basses la major de les quals té una extensió de 2.500 m². Desguassa al Cardener a 654 msnm a uns 400 metres aigües amunt de la Font de la Boixassa.

## Xarxa hidrogràfica

La xarxa hidrogràfica de la Rasa de Sòria està integrada per un total de 6 cursos fluvials dels quals 5 són subsidiaris de 1r nivell de subsisiaritat. La totalitat de la xarxa suma una longitud de 3.934 m.

## Referències

* 1 2 3 4 Mapa de l'ICC
* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* 1 2 D'acord amb l'inici d'aquest corrent fluvial que consta al mapa de l'ICC a escala 1:50.000
* ↑ Aquestes són les coordenades obtingudes mitjançant l'aplicatiu que incorpora el mapa digital de l'ICC. Segons l'aplicatiu del web de la Xarxa de rius de Catalunya, les coordenades de l'origen d'aquest corrent fluvial són 42° 4′ 45.79″ N, 1° 35′ 43.65″ E﻿ / ﻿42.0793861°N,1.5954583°E﻿ / 42.0793861; 1.5954583
* ↑ Segons el web de la Xarxa de rius de les conques principals de Catalunya la longitud d'aquest corrent fluvial és 1.839 m.
* ↑ Aquest afluent correspon al primer tram de la Rasa de Sòria del mapa de l'ICC escala 1:5000 a causa del fet que el primer tram de la rasa, d'acord amb el que consta tant a la web de la XRCC com en el mapa de l'ICC escala 1:50.000, no apareix al citat mapa de l'ICC a escala 1:5000
* ↑ Aquestes són les coordenades obtingudes mitjançant l'aplicatiu que incorpora el mapa digital de l'ICC. Segons l'aplicatiu del web de la Xarxa de rius de Catalunya, les coordenades de l'origen d'aquest corrent fluvial són 42° 4′ 30.96″ N, 1° 35′ 37.89″ E﻿ / ﻿42.0752667°N,1.5938583°E﻿ / 42.0752667; 1.5938583
* 1 2 «Xarxa de rius de les conques principals de Catalunya». Arxivat de l'original el 2010-09-22. [Consulta: 15 maig 2010].
* ↑ Emprant l'eina de mesura de longituds del mapa digital de l'ICC a escala 1:5000, hom troba que la longitud d'aquest corrent fluvial és de 256 m.
* ↑ Aquestes són les coordenades obtingudes mitjançant l'aplicatiu que incorpora el mapa digital de l'ICC. Segons l'aplicatiu del web de la Xarxa de rius de Catalunya, les coordenades de l'origen d'aquest corrent fluvial són 42° 4′ 30.54″ N, 1° 35′ 27.79″ E﻿ / ﻿42.0751500°N,1.5910528°E﻿ / 42.0751500; 1.5910528
* ↑ Emprant l'eina de mesura de longituds del mapa digital de l'ICC a escala 1:5000, hom troba que la longitud d'aquest corrent fluvial és de 177 m.
# Tapacul de Nariño

El tapacul de Nariño (Scytalopus vicinior) és una espècie d'ocell de la família dels rinocríptids (Rhinocryptidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc dels boscos de muntanya, pel vessant occidental dels Andes, des de Colòmbia fins al centre de l'Equador.

## Referències

* ↑ «Tapacul de Nariño». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2021(català)
# Tapacul de peus grans

El tapacul de peus grans (Scytalopus macropus) és una espècie d'ocell de la família dels rinocríptids (Rhinocryptidae).

## Hàbitat i distribució

Habita al sotabosc amb molsa de la selva pluvial d'alta muntanya pel vessant oriental dels Andes centrals del Perú, des del sud d'Amazones fins Junín.

## Referències

* ↑ «Tapacul de peus grans». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2021(català)
# Can Pau Ollé

Can Pau Ollé és una obra de Torrelles de Llobregat (Baix Llobregat) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia de planta rectangular i coberta a dues aigües, a diferent nivell, que s'aboquen a les façanes principals, aprofitant un morro del vessant sud de la Penya del Moro, per a instal·lar-se, ajudada per una paret que anivella el terreny, hi ha un petit pati davanter. Està situada al peu del Torrent de la Font de l'Alba, enmig de terrasses conreades i vegetació pròpia de l'indret.

## Referències

* ↑ «Can Pau Ollé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
# Tapacul cantaire

El tapacul cantaire (Scytalopus parvirostris) és una espècie d'ocell de la família dels rinocríptids (Rhinocryptidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc dels boscos de muntanya del vessant oriental dels Andes des del nord-est del Perú (Amazones al sud i est del riu Marañón), cap al sud fins Bolívia central.

## Referències

* ↑ «Tapacul cantaire». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/06/2021(català)
# Cuaespinós pit-rogenc

El cuaespinós pit-rogenc (Synallaxis erythrothorax) és una espècie d'ocell de la família dels furnàrids (Furnariidae).
Habita zones amb matolls, arbusts i sotabosc de les terres baixes del Golf de Mèxic des de Mèxic al sud de Veracruz, nord d'Oaxaca, Tabasco, Chiapas i la Península de Yucatán cap al sud fins Belize, est de Guatemala i nord-oest d'Hondures. Al vessant del Pacífic des de Chiapas fins El Salvador.

## Referències

* ↑ «Cuaespinós pit-rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 29/04/2021(català)
# Serra de Galliners

La Serra de Galliners és una serra a cavall dels municipis de Sant Quirze del Vallès i Terrassa a la comarca del Vallès Occidental, amb una elevació màxima de 315,8 metres. Està situada al mig de la depressió del Vallès, parteix la plana vallessana en dos i delimita les conques de Besòs (a llevant) i la del Llobregat (a ponent). Els materials de la serra són idèntics que els de la plana, tot i que menys erosionats. Es tracta d'una alternança de materials sedimentaris fins i gruixuts poc cimentats del Miocè. És un corredor biològic entre la serralada Litoral i la Prelitoral. Aquest espai és un dels últims espais forestals de la plana del Vallès. Encara es pot trobar una rica fauna que, a causa de les activitats humanes que s'hi desenvolupen (accessos motoritzats, caça, activitats esportives...), passa sovint desapercebuda. La vegetació típica de la serra és la del bosc mediterrani, com l'alzinar dominat per l'alzina acompanyada per l'aladern i l'arboç i les pinedes de pi blanc o pi pinyer. Al vessant nord de les muntanyes l'alzinar es barreja amb roure a vegades amb la presència de l'avellaner i l'arç blanc. Algunes de les elevacions més destacades són el turó de Can Camps (296 metres) i el turó de Mojal (312 metres), ambdós al terme de Sant Quirze del Vallès.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* 1 2 Atles comarcal i municipal de Catalunya. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2006. ISBN 84-412-1426-3.
* ↑ «Paisatge i Biodiversitat». Sant Quirze Natura. [Consulta: 15 desembre 2019].

## Enllaços externs

* Tret identitari del poble de Sant Quirze Arxivat 2010-10-12 a Wayback Machine.
* Visita el portal de La Serra Arxivat 2013-02-13 a Wayback Machine.
# Dendrotriton

Dendrotriton és un gènere d'amfibi urodel de la família Plethodontidae, endèmic d'Amèrica del Sud i Amèrica Central. Habiten des del sud-oest de Chiapas, a Mèxic, fins a Hondures.
Són amfibis sense pulmons amb un cos prim, llarga cua i ulls prominents.
El seu hàbitat són els boscos a gran altitud amb abundant humitat.

## Etimologia

El nom d'aquest gènere prové dels termes grecs «déndron» (δένδρον) que significa «arbre» i del terme genèric «tríton» (τρίτων) per a tritons i salamandres, fent referència als hàbits arboris d'aquestes espècies.

## Espècies

Aquest gènere inclou les vuit espècies següents:
* Dendrotriton bromeliacius (Schmidt, 1936)
* Dendrotriton chujorum Campbell, Smith, Streicher, Acevedo & Brodie, 2010
* Dendrotriton cuchumatanus (Lynch & Wake, 1975)
* Dendrotriton kekchiorum Campbell, Smith, Streicher, Acevedo & Brodie, 2010
* Dendrotriton megarhinus (Rabb, 1960)
* Dendrotriton rabbi (Lynch & Wake, 1975)
* Dendrotriton sanctibarbarus McCranie & Wilson, 1997)
* Dendrotriton xolocalcae (Taylor, 1941)

## Referències

* 1 2 Frost, Darrel R. «Dendrotriton Wake and Elias, 1983» (en anglès). Amphibian Species of the World: an Online Reference. Version 6.0, 2015.
* ↑ Wake & Elias, 1983 : New genera and a new species of Central American salamanders, with a review of the tropical genera (Amphibia, Caudata, Plethodontidae). Contributions in Science, Natural History Museum of Los Angeles County, n° 345, p. 1-19
* ↑ «Plethodontidae» (en anglès). AmphibiaWeb: Information on amphibian biology and conservation. [web application], 2015.
# Mont-romies

La Mont-romies és una serra situada al municipi de Naut Aran a la comarca de la Vall d'Aran, amb una elevació màxima de 2.112 metres. És la divisòria entre Valarties i la vall d''Aiguamòg.
Pel vessant oest i a una altitud de 1.975 metres hi transcorre la canalització soterrada que du aigua des de l'estanh de Montcasau fins a la cambra d'aigües del Salt d'Arties de la Central d'Arties. Sobre la canalització hi ha una camí practicable anomenat Eth Canau.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya

## Bibliografia

* «Mapa de Catalunya. Mont-romies.». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.. [Consulta: 2 novembre 2019].
# Tucanet gorjanegre

El tucanet gorjanegre (Aulacorhynchus atrogularis) és una espècie d'ocell de la família dels ramfàstids (Ramphastidae) que habita els boscos dels Andes del nord i est del Perú, nord de Bolívia i sud-est de l'Equador.

## Taxonomia

Aquest tucà es considerava coespecífica amb Aulacorhynchus prasinus fins que es va separar com una espècie de ple dret arran moderns estudis. Ha estat dividit en tres subespècies:
* A. a. atrogularis (JHCF Sturm, JHCF et JW Sturm, 1841). Pel vessant oriental dels Andes, des del nord del Perú fins Bolívia central.
* A. a. dimidiatus Ridgway, 1886. Des del Perú oriental fins l'oest del Brasil, i nord de Bolívia.
* A. a. cyanolaemus Gould, 1866. Del sud-est de l'Equador i nord del Perú.
L'última és considerada una espècie diferent per alguns autors com tucanet becnegre (Aulacorhynchus cyanolaemus).

## Referències

* ↑ SAG Navarro, AT Peterson, E López-Medrano, H. Benítez-Díaz. Species limits in mesoamerican Aulacorhynchus toucanets. Wilson Bulletin. 2001;113:363–372
* ↑ J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D.A. Christie, i E. de Juana (eds.). 2017. Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona.
# Modulació per amplada de polsos

Modulació per amplada de polsos (PWM en anglès) és una tècnica de modulació emprada per a codificar un missatge en una sèrie de polsos d'amplada variable. L'aplicació més usada és la dosificació de potència en fonts d'alimentació commutades o en carregadors de bateries.

## Principi de funcionament

La modulació PWM utilitza una ona de polsos rectangulars, l'amplada dels quals és modulada amb el senyal d'entrada i resultant una variació en el valor mitjà de l'ona:
$y=1/T\int \limits _{0}^{T}x(t).dt$
on $x(t)$ és el senyal PWM (senyal V de la Fig.1)
T la inversa de la freqüència de modulació
$y$ és el valor mitjà (senyal B de la Fig.1)

## Aplicacions

Podem destacar les següents :
* Telecomunicacions.
* Efectes d'àudio i vídeo.
* Sistemes de subministrament de potència.
* Regulació de tensió.
* Amplificació
* ADC/DAC.

## Referències

* 1 2 «Com funciona la PWM?» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-10-24. [Consulta: 19 desembre 2016].
* ↑ «PWM teoria i aplicacions» (en anglès). Arxivat de l'original el 2019-09-10. [Consulta: 19 desembre 2016].
# Genusaure

El genusaure (Genusaurus, "llangardaix genoll") és un gènere de dinosaure teròpode que va viure al Cretaci inferior. Era un ceratosaure possiblement emparentat amb el carnotaure. Les seves restes fòssils foren trobades a França. S'ha estimat la mida del genusaure en 3 metres de longitud, i 50 quilograms de pes. Es creu que el genusaure va viure a l'estatge faunístic de l'Aptià, fa entre 112 i 100 milions d'anys.
L'espècie tipus, Genusaurus sisteronis, està basada en un esquelet parcial, i va ser descrita per Accarie, Beaudoin, Dejax, Dries, Michard, i Taquet l'any 1995.

## Referències

* 1 2 Holtz, Thomas R. Jr.. Dinosaurs: The Most Complete, Up-to-Date Encyclopedia for Dinosaur Lovers of All Ages. Random House, 2008, p. 52, updated appendix. ISBN 0375824197.
* ↑ Montague, R. «Estimates of body size and geological time of origin for 612 dinosaur genera (Saurischia, Ornithischia)». Florida Scientist, 69, 4, 2006, pàg. 243–257 [Consulta: 9 juny 2008].
* ↑ Accarie, H., B. Beaudoin, J. Dejax, G. Fries, J.C. Michard, and P. Taquet. (1995). "Decouverte d'un Dinosaure Theropode nouveau (Genusaurus sisteronis n. g., n. sp.) dans l'Albien marin de Sisteron (Alpes de Haute-Provence, France) et extension au Cretace inferieur de la lignee ceratosaurienne". Compte rendu hebdomadaire des seances de l'Academie des Sciences Paris. 320(2):327-334
# SysV init

SysV init, a vegades anomenat SysVinit, SysV o init, és un sistema d'inicialització de processos per a sistemes operatius Unix-like. Essent una millora respecte dels sistemes d'inicialització anteriors, proporcionant un mètode estandarditzat per a iniciar, aturar i controlar els processos del sistema en un ordre predefinit de manera simple. Malgrat que encara és emprat, Systemd és considerat com el seu successor pel seu ús en la majoria de les distribucions Linux.

## Història

SysV init fou introduït als anys vuitanta, va ser desenvolupat per als sistemes operatius Unix d'AT&T. L'abril de 1992 la versió 1.0 per a Minix fou publicada i el desembre del mateix any amb el codi reescrit per Miquel van Smoorenburg va aparèixer la versióa 2.0. Softlanding Linux System fou la primera distribució Linux en portar SysV init, Smoorenburg va supervisar SysV init durant 12 anys. Malgrat que el 2004 SysV init fou discontinuat, posteriorment diferents desenvolupadors en feren correccions. Amb el pas del temps, la manca de característiques avançades com el seguiment de dependències i la inicialització paral·lela, comportaven uns temps d'inici més lents i una gestió de recursos menys eficient que sistemes més moderns.

## Referències

* ↑ «SysVinit 3.09 Now Allows Building With musl C Library, Passing Boot Messages To Firmware». Phoronix, 25-03-2024. [Consulta: 26 març 2024].
* ↑ «Learning | Init». linuxjourney. [Consulta: 27 març 2024].
* ↑ Horan, John. «systemd vs. init: Decoding the Linux Boot Process». FossLinux, 19-11-2023. [Consulta: 9 febrer 2024].
* 1 2 Córdoba, Diego. «SysV: El inicio de GNU/Linux y el caso de SysV init» (en castellà). JuncoTic, 10-01-2020. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ Merino, Marcos. «Qué es init, el sistema de arranque de Linux (y qué alternativas existen según la distribución que uses)». Genbeta, 11-09-2021. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «How to Check Which Service Manager a Linux Machine Is Using». baeldung, 26-10-2023. [Consulta: 10 febrer 2024].
* 1 2 Byfield, Bruce. «A Survey of Init Systems » Linux Magazine». Linux Magazine, 2013. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «SLS Linux | Linux Distros». Linux Distros, 20-07-2023. [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ Kissling, Kristian. «Scramble at the Start » Linux Magazine» (en anglès americà). [Consulta: 10 febrer 2024].
* ↑ «Understand Linux: What is Init System». How to do it, 28-11-2023. [Consulta: 10 febrer 2024].

## Notes

* ↑ A vegades es considerada com la primera distribució Linux.