OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arne Bybjerg Pedersen

Arne Bybjerg Pedersen (Holbæk, 17 de juny de 1928 - Toowoomba, 13 de novembre de 2022) va ser un empresari danès que l'any 1963 va crear l'empresa Carmen Curlers, els arrissadors elèctrics de la qual van tenir un gran èxit en la dècada els anys 1960. El 1969, Bybjerg va vendre l'empresa a American Clairol, que en aquell moment era el client dominant de l'empresa, i es va traslladar amb la seva família a Queensland, Austràlia, on va dirigir una granja de bestiar.
El 2022 la corporació de radiodifusió pública danesa DR va produir i emetre la sèrie de televisió Carmen Curlers ambientada en l'èxit de l'arrissador elèctric.

## Referències

* ↑ Nymand, Sofie «Arne Bybjerg døde 94 år gammel: Dette var hans utraditionelle sidste ønske» (en danès). Billed Bladet, 20-11-2022 [Consulta: 16 novembre 2024].
* ↑ Ditlevsen, Søren Dalager «15 fotos fortæller den virkelige historie bag et af Danmarks vildeste erhvervseventyr» (en danès). DR, 08-10-2022 [Consulta: 16 novembre 2024].
* ↑ «Arne Bybjerg er død» (en danès). Politiken, 14-11-2022 [Consulta: 16 novembre 2024].
* ↑ «Carmen Curlers». DR. [Consulta: 16 novembre 2024].
* ↑ Bekker, Luise Marie «Æv! Så længe går der, før vi kan se tredje sæson af Carmen Curlers» (en danès). Billed Bladet, 28-11-2023 [Consulta: 16 novembre 2024].
# The Menu

The Menu és una pel·lícula de terror de comèdia negra de 2022 dirigida per Mark Mylod, escrita per Seth Reiss i Will Tracy, i produïda per Adam McKay, Betsy Koch i Will Ferrell. És protagonitzada per Anya Taylor-Joy, Ralph Fiennes, Nicholas Hoult, Hong Chau, Janet McTeer, Reed Birney, Judith Light i John Leguizamo.
El Menú es va estrenar en el Festival Internacional de Cinema de Toronto el 10 de setembre de 2022, i va ser llançat als Estats Units el 18 de novembre de 2022, per Searchlight Pictures. La pel·lícula va rebre crítiques positives del guió, direcció, disseny de producció i actuacions de repartiment.

## Argument

Hawthorne és una illa paradísiaca de 12 hectàrees que representa el cim de menjar exclusiu, al servei de celebritats i multimilionaris, on el famós xef Julian Slowik els farà gaudir d’una experiència gastronòmica.
La clientela d'aquesta nit són Tyler (Nicholas Hoult), un devot pelegrí gastronòmic, i la seva acompanyant, Margot Mills (Taylor-Joy); una estrella de cinema (John Leguizamo) i la seva assistent personal Felicity; Lilian (Janet McTeer), una crítica de restaurants i el seu editor Ted; una parella rica Richard i Anne; i un trio d’empresaris de tecnologia: Soren, Dave i Bryce. Tots tenen algun secret que es deixa entreveure en cada plat.

## Repartiment

* Ralph Fiennes com a Julian Slowik, un cuiner famós i propietari del restaurant Hawthorne, que té una mentalitat ritualista i ha perdut la passió pel seu ofici.
* Anya Taylor-Joy com a Margot Mills / Erin, una escort que acompanya Tyler a l'àpat i és la primera a reconèixer la naturalesa retorçada del restaurant.
* Nicholas Hoult com a Tyler, el client snob de Margot i fan gastronomic de Slowik.
* Hong Chau com a Elsa, la mestressa del restaurant i la mà dreta de Julian.
* Janet McTeer com a Lillian Bloom, una crítica gastronòmica que va ajudar a fer famós Julian.
* John Leguizamo com a George Díaz, un actor post-primer arrogant a qui Julian es burla per ser un exhaurit.
* Reed Birney com a Richard Liebbrandt, un home de negocis i client freqüent de Hawthorne.
* Judith Light com a Anne Liebbrandt, la dona de Richard que també és una clienta freqüent de Hawthorne.

### Premis

| Premi | Data de la cerimònia | Categoria | Destinataris | Resultat |
| Fantàstic Fest | 27 de setembre de 2022 | Premi al públic | El menú | Guanyador |
| Hollywood Music in Media Awards | 16 de novembre de 2022 | Millor puntuació original en una pel·lícula de terror | Colin Stetson | Nominat |

## Referències

* ↑ «The Menu» (en anglès). Toronto International Film Festival (TIFF), 2022. [Consulta: 5 desembre 2022].
* ↑ Taylor, Drew. «Fantastic Fest Awards Winners: Piggy, The Five Devils and The Menu Take Top Honors (Exclusive)». TheWrap, 27-09-2022.
# Capsa de Pandora

La capsa de Pandora és un mític recipient de la mitologia grega, pres de la història de Pandora, la primera dona, creada per Hefest per ordre de Zeus, el seu pare.
Hesíode explica que Zeus, desitjós de venjar-se de Prometeu per haver robat el foc i donar-lo als humans, va presentar al germà d'aquest, Epimeteu, una dona anomenada Pandora, amb qui es va casar. Com a regal de noces, Pandora va rebre un misteriós pithos — una gerra ovalada, encara que actualment sigui citada com una capsa — amb instruccions de no obrir-la sota cap circumstància. Els déus havien atorgat a Pandora una gran curiositat, per la qual cosa va decidir obrir la gerra per veure què hi havia dins. En obrir-la, van escapar del seu interior tots els mals del món. Quan va poder tancar-la, només hi quedava, al fons, Elpis, l'esperit de l'esperança. D'aquesta història va sorgir l'expressió «L'esperança és l'últim que es perd».
Avui dia, «obrir una capsa de Pandora» significa una acció en aparença petita o inofensiva, però que pot implicar conseqüències catastròfiques. En català, també existeix l'expressió derivada, «obrir» o «destapar la capsa dels trons».

## Interpretació

És a la Ilíada on, en el vers 527 i següents, s'utilitza aquest terme i es diu que a la casa de Zeus hi havia dues gerres, una tancava els béns, l'altra tancava els mals. La Teogonia d'Hesíode no ho evoca, i únicament anuncia que, sense dona, la vida de l'home és impracticable, i amb dona, encara més impracticable. Hesíode classifica a Pandora com un «mal bell» (καλὸν κακὸν "kalòn kakòn"). Per al nom «Pandora» hi ha diversos significats: panta dôra, (que té tots els dons) o pantôn dôra (que té dons de tots els déus).

## Referències

* ↑ «Pandora». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Fitxa de "capsa de Pandora", a la pàgina ésAdir, el portal lingüístic de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. [Accedit el 7 d'abril del 2019]
* ↑ «Pandora» (en castellà). Mariaferrandizz, 21-12-2016. Arxivat de l'original el 2016-12-21. [Consulta: 21 desembre 2016].
* ↑ Picard, Charles. Diccionario de mitiología griega y romana - Pandora (en castellà). Paidos. ISBN 84-7509-166-0 [Consulta: 21 juliol 2015].
* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: edicions de 1984, 2008, p. 413. ISBN 9788496061972.
* ↑ «Caixa / capsa. Exemples correctes amb 'capsa'», a la pàgina ésAdir, el portal lingüístic de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. [Accedit el 7 d'abril del 2019]
* ↑ «Caixa dels trons» i «caixa de trons» (enlloc de «capsa dels trons») es recullen com a neologismes el 2016 a la base de dades de l'Observatori de neologia de l'IEC, on «la recollida de neologismes és estrictament descriptiva: no es valora el grau de correcció dels neologismes documentats, tampoc es corregeixen els errors [...]». [Accedit el 7 d'abril del 2019]
* ↑ Hesíode. Teogonia, 571 i seg.
# Joan Bernat

Joan Bernat (Manresa, segle XVII - segle xviii) fou mestre de capella de diversos centres del principat.
Va ser mestre de capella de la basílica de Santa Maria de Vilafranca (ca 1692 - ca 1695). En subtitució de Jaume Subias i fins al gener de 1699 va obtenir la mestria de la seu de Manresa. La seva estada a Manresa va ser tumultuosa si tenim en compte que el capítol de canonges va demanar a l'antic mestre que tornés perquè no estava satisfet amb l'actuació de Bernat. Aquell mateix any va entrar com a mestre de capella a Granollers i posteriorment es va presentar juntament amb altres 5 compositors a les oposicions de Santa Maria del Mar, on va quedar tercer i els seus exercicis es van considerar com a satisfactoris. Va restar uns quants anys a Granollers i després va passar per altres centres del principat. Fins que entre els anys 1715 i 1724 va ser mestre de capella de l'Església dels Sants Just i Pastor de Barcelona. Durant la seva estada en aquesta església va tenir un tarannà bohemi i despreocupat.

## Referències

* ↑ J.M. Madurell: "Documentos para la hitoria de maestros de capilla, organistas, organeros, músicos e instrumentos (siglos XIV-XVIII)", AnM, IV, 1949, 194.
* ↑ Cuscó i Clarasó, Joan. Els goigs a Sant Fèlix: música, festa i tradició. L'Abadia de Montserrat, 2000. ISBN 848415226X.
# Guerau de Requesens i de Relat

Guerau de Requesens i de Relat (? - Lleida, 1399) fou un eclesiàstic i poeta medieval.
De llinatge noble, exercí com a canonge i prepòsit de la catedral de Lleida, així com plebà de Castelldans i jutge conservador de l’Estudi General de Lleida. El 1380, fou elegit bisbe pels capítols de Lleida i Roda. Durant el seu episcopat, tingué com a vicari general el canonge Jaume d’Aragó. Convocà dos sínodes i promulgà diverses disposicions de caràcter litúrgic. Entre les seves aportacions més destacades figura la fundació de la capella gòtica de l'Epifania, a la Seu Vella, una obra significativa del gòtic català, més coneguda actualment com la capella de Requesens.
L’any 1392 participà en el consell especial que Joan I celebrà a Barcelona, on es discutiren qüestions relatives als afers de Sardenya i la possibilitat d’organitzar una expedició. També se li atribueix l’autoria del poema Lausor de la Divinitat, una obra que dirigí al poeta Aimó de Sescars.

## Referències

* ↑ Pastell, Pelai Negre i «El linaje de Requesens». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, 11-01-1955, pàg. 25–148. ISSN: 2339-9937.
* ↑ «Capella de l'Epifania. Família Requesens».
* ↑ Fité Llevot, Francesc «Els cancellers de l'Estudi General de Lleida i la promoció artística: l'exemple del bisbe Guerau de Requesens, fundador de la capella de l'Epifania de la Seu Vella de Lleida». Lambard: Estudis d'art medieval, 20, 2007, pàg. 61–90. ISSN: 0214-4573.
* ↑ «Guerau de Requesens i de Relat». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 23 abril 2020].
# Joaquim Illas i Illas

Joaquim Illas (Blanes, 26 de juliol de 1909 - 12 de juliol de 2020) fou un català supercentenari. Va ser el català més gran de Catalunya amb 110 anys a data de juliol del 2019. Fill gran de quatre germans, va néixer al carrer Roig i Jalpí de Blanes i va començar a treballar com a aprenent en una espardenyeria, on va passar molts d'anys de la seva vida i on era conegut com a Falet, pel sobrenom del seu pare Rafalet (Rafel). Després va treballar com a mecànic durant set anys al taller de la fàbrica de Can Tosas. Per manca de feina va haver de marxar a França i treballar durant un any a Bordeus, on va fer reparacions de vaixells com a torner. Abans de jubilar-se, a partir dels anys 1950, va portar una botiga de queviures de Blanes, juntament amb la seva dona. El 2014, els seus conciutadans van demanar a l'Ajuntament de Blanes que fos ell el pregoner de la Festa Major de la ciutat. El 2019, va rebre la visita del president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, amb motiu del seu 110 aniversari.

## Referències

* ↑ Nació Digital Arxivat 2020-07-13 a Wayback Machine. Consulta: 13 -07 -2020
* 1 2 324cat. «Joaquim Illas, l'home més gran de Catalunya, fa 110 anys i ho celebra en família». CCMAm, 27-07-2019. [Consulta: 28 juliol 2019].
* 1 2 Forns, N. «En Falet, l'avi "supercentenari" - 13 set 2017». El Punt Avui+, 13-09-2017. [Consulta: 28 juliol 2019].
* ↑ «L'alcalde i el president feliciten al blanenc Joaquim Illas pel seu 110è aniversari». Blanes al dia, 28-07-2019. [Consulta: 28 juliol 2019].
* ↑ «L´home més longeu de Blanes ha fet 108 anys». Diari de Girona, 27-07-2017. [Consulta: 28 juliol 2019].
# Castell de Jafre

El Castell de Jafre fou un castell termenat documentat primigèniament el 1228 bressol del municipi de Jafre (Baix Empordà) i catalogat com a bé cultural d'interès nacional. Resten pocs testimonis arquitectònics del castell medieval de Jafre visibles a la placeta al costat nord de l'església parroquial de Sant Martí, la qual, en ésser reedificada al segle xviii incorporà alguna part dels murs de la fortalesa. Aquest detall s'observa també a l'exterior i al costat septentrional del dit temple parroquial on s'hi veuen fragments d'aparells de carreus grans i mal quadrats corresponents al castell. La resta més notable és un mur que incideix perpendicularment a l'església. El llenç es conserva en una llargada d'uns 7 metres i en una alçada de 8 metres aproximadament. Ha estat convertit en la façana d'una casa i hi han estat practicades obertures, algunes fa molt pocs anys. L'existència de sageteres ens demostra que el parament avui visible és el que donava a l'interior de la fortalesa. L'aparell de carreuada és el descrit anteriorment.
El castell de Jafre fou el bressol del llinatge senyorial del mateix nom. El primer personatge documentat -any 1243- s'anomena Guillem. Sembla que el succeí Artal de Jafre, del qual es tenen notícies del 1279. El cognom Jafre es perdé al segle xvi en heretar de senyoriu Rafaela de Jafre qui es casà amb B. J. de Marimon, encara que els descendents es feren anomenar sovint Marimon-Jafre. D'aquest llinatge va néixer Jofre de Jafre, abat de Sant Salvador de Breda, mort l'any 1336, sota el govern del qual bastí el temple gòtic del monestir de la Selva. L'any 1462, a Jafre, durant la guerra contra Joan el Sense Fe, hi hagué una forta acció dels pagesos, que degollaren 30 francesos. Sembla que la reina Joana hagué de permetre que, en represàlia, fossin penjats trenta presoners. Aleix de Marimon-Jafre, senyor d'aquest castell, mort el 1643, fou capità del castell de Salses i portaveu del governador general de Catalunya.

## Referències

* 1 2 3 «Castell de Jafre». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].
# Pinus longaeva

El pi americà (Pinus longaeva) és una espècie de conífera de la família Pinaceae nadiua de les altes muntanyes del sud-oest dels Estats Units. L'espècie està estretament relacionada amb el pi bristlecone. Un membre d'aquesta espècie anomenat arbre Methuselah (arbre Matusalem), es creu que és l'ésser, encara viu, i no clonal més antic de la Terra, amb una edat de 4.789 anys. De fet, el seu nom científic significa "pi de llarga vida".
De vegades es troba en el límit arbori.

## Descripció

És de mida mitjana fa de 5 a 15 m d'alt. Les fulles són en fascicles de cinc i són les fulles més persistents entre les plantes, ja que algunes romanen verdes 45 anys.
Difereix de Pinus aristata en què les fulles tenen sempre dos canals resinosos i no estan interromputs per tant no es veu la resina en les fulles.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 10 abril 2023].
* ↑ Moore, Gerry; Kershner, Bruce; Craig Tufts; Daniel Mathews; Gil Nelson; Spellenberg, Richard; Thieret, John W.; Terry Purinton; Block, Andrew. National Wildlife Federation Field Guide to Trees of North America. Nova York: Sterling, 2008, p. 82. ISBN 1-4027-3875-7.
* ↑ Howard, Janet L. «Pinus longaeva». Fire Effects Information System. USDA, 2004. [Consulta: 2 desembre 2008].
* ↑ «Pinus longaeva (Great Basin bristlecone pine) description - The Gymnosperm Database». [Consulta: 10 abril 2023].
* ↑ Ewers, F. W.; Schmid, R. «Longevity of needle fascicles of Pinus longaeva (Bristlecone Pine) and other North American pines». Oecologia, 51, 1981, pàg. 107–115. DOI: 10.1007/BF00344660.
* Lewington, A.; Parker, E.. Ancient Trees: Trees that Live for a Thousand Years. London: Collins & Brown Ltd., 1999. ISBN 1-85585-704-9.
* Conifer Specialist Group (1998). Pinus longaeva. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 11 maig 2006 (en anglès). Listed as Vulnerable (VU B1+2e v2.3)

## Enllaços externs

* The Ancient Bristlecone Pine
* Photo of cone (scroll to bottom of page)
* High Elevation White Pine Educational Website: Pinus longaeva
# 34
#### Aquesta pàgina és per a l'any. Per al nombre, vegeu trenta-quatre.
## Esdeveniments

* Construcció d'un aqüeducte romà a tres bandes a partir de Nimes i el funcionament del 269 milles.
* Pau de Tars i Sant Bernabé apòstol comencen a predicar l'evangeli als Jentils.
* Intervenció romana a Armènia (34-37).
* Els habitants originals de Dàcia es revolten contra els Sàrmates tribu Iazyges que els van esclavitzar.

## Naixements
### Resta del món

* 4 de desembre - Volterra (la Toscana): Persi, poeta satíric llatí d'origen etrusc (m. 62).

## Necrològiques

* Sant Esteve màrtir, el primer màrtir del cristianisme
# Literatura udmurt

La literatura udmurt és la literatura feta en udmurt.
El filòleg estonià Ferdinand Johann Wiedemann (1805-1887) compondria el 1859 una Grammatik der wotjakischen Sprache, i el 1895 es compongué un diccionari udmurt-alemany. Això va propiciar el sorgiment de la primera generació literària udmurt, amb els poetes G. Vereshchagin (1851-1930) i G. Prokopiev (1873-1936). El Calendari en udmurt aparegué a Kazan del 1904 al 1909 amb la publicació del poema narratiu El fugitiu de Mikhail Mozhgin (1890-1929).
L'autor Kedra Mitrei (D. I. Korepanev 1892-1949) compongué en udmurt la novel·la Fill d'un segle trist (1911) i la tragèdia Eshterek (1915), alhora que apaerix la revista literària nacionalista Vil Sin (1914-1918), de caràcter panfinlandès.
Aleshores es desenvolupà la literatura en llengua nadiua, sobretot en poesia romàntica i realista de M. P. Prokopiev (1884-1919), D. A. Maiorov (1889-1923) i I. T. Diadiukov (1896-1955), la poetessa Ashal'chi Oli (L. K. Vekshina, 1898-1973), Kuzebai Gerd (1898-1937). També es creà el drama udmurt amb Els insurgents (1926) de P. M. Sokolov, sobre la revolta del 1906, i Nas'tok (1928) de M. N. Timashev (1905-1938), primer drama musical. Pel que fa a al novel·la, Kedra Mitrei va compondre La vella vila (1926) i D. P. Pinia (D. I. Bazherov, 1904-1938) El remolí negre (1927).
A partir dels anys 30 i 40 destacaren els autors A. S. Mironov (1905-1931), M. A. Konovalov (1905-1938) amb la novel·la Gaian (1936) sobre els udmurts amb Pugatxev, G. S. Medvedev (1904-1938) amb la trilogia Camp de Lodzia (1932-1936) i P. A. Blinov (1913-1942). Com a poetes, destacaren M. P. Petrov (1905-1955), I. G. Gavrilov (1912-1973), amb Grunia Tarasova (1938) i Primavera freda (1934) i P. M. Chainikov (1916-1954). La narrativa infantil tingué com a destacats F. G. Aleksandrov (1907-1941) amb Maksi (1936) i A. N. Klabukov (1904-?). La gran majoria d'ells foren assassinats durant les purgues estalinistes.
Durant la guerra destacaren autors com Filipp Kedrov (1909-1944), amb Natal (1942), primera òpera en udmurt, i la novel·la Katia (1940), Stepan Shirobokov (1912-?) i Kuzma Chainikov (1898-1941).
Després de la Guerra, i durant els anys 60 i 70 destacaren T. I. Shmakov (1910-1961), M. A. Liamin (1906) i Trofim Arkhinov (1908), director de Molot el 1956-1966; N. S. Baiteriakov (1923), G. S. Sabitov (1915), M. P. Pokchi-Petrov (1930-1959), D. A. Iaixin (1929) i el comediògraf V. E. Sadovnikov (1915-1975). Després, el més destacat fou Guennadi Krassílnikov (1928-1975), Oleksan Kabyshev (1962); A. G. Kolesnikova (1916-1967), S.A Samsonov (1931) i R. G. Vaklishin (1937). Posteriorment, també hi destacaren F. I. Vasiliev (1934), A. E. Belogonov (1932), P. K. Pozdejev (1931), G. A. Khodyrev (1932), A. N. Uvarov (1936), K. E. Lomagin (1933), V. V. Romanov (1934) i A. K. Leontiev (1944).
# Joan Francesc Molinas i Sicart

Joan Francesc Molinas i Sicart (segle xviii) fou governador del castell de Montjuïc de Girona. Tanmateix és recordat sobretot pels seus escrits. Publicà «Memorias de Juan Brik, hijo natural de Oliverio Cromwel. En ella se da noticia de la trágica muerte del rey Carlos I y de otras particularidades muy notables dignos de la atención y curiosidad del público, escritas por D. Juan Francisco de Molinas y Sicar, guardia de corps de la compañía italiana» (Madrid, 1780); i «Disertación o discurso que por encargo particular de la real academia de buenas letras de la ciudad de Barcelona hizo D. Juan. Francisco de Molinas...», discurs sobre la vinguda de Carlemany a Catalunya, imprès el març de 1789. L'objecte d'aquest discurs és provar l'entrada de Carlemany a Catalunya i la seva participació directa a la conquesta de Girona i la fundació de la catedral. Aquest al·legat és una impugnació a les tesis del marqués de Mondéjar que s'esforçà tenaçment a negar aquesta entrada, menyspreant sense cap raó sòlida els escriptors catalans Ramon Muntaner, Bernat Desclot, Guillem de Vallseca, Esteve de Corbera, el Dr Bernat Boades, Jaume Marquilles, Antoni Oliva, i José Pellicer. Segons escriu Torres i Amat: «Totes les raons que s'impugnen amb els esmentats autors catalans estan preses de les donades per Pere Miquel Carbonell, arxiver de la Corona d'Aragó, amb el suport del dictamen de seu cosí Gerónimo Pan i d'aquests es valgueren el marquès de Mondéjar, Jerónimo Zurita, i alguns altres, que per enveja, lleugeresa, preocupació o ignorància de l'idioma català, de han deixat córrer la ploma sense estimar el que van deixar escrit aquells doctes savis historiadors catalans.» El Pare Juan de Mariana dona per certa la vinguda de Carlemany a Catalunya. Tot i la controvèrsia sobre la vinguda o no de Carlemany en la campanya actualment es creu que tot i que Carlemany no participà directament en els enfrontaments que conduïren a la presa de Girona.

## Bibliografia

* Torres i Amat, Fèlix. Memorias para ayudar a formar un diccionario crítico de los escritores catalanes y dar alguna idea de la antigua y moderna literatura de Cataluña (en castellà). Barcelona: Imprenta de J. Verdaguer, 1836, p. 423-424 [Consulta: 5 octubre 2013].
* de Molinas y Sicart, Juan Francisco. Antonio Muñoz. Memorias de Juan Brick, hijo natural de Oliverio Cromwel. En ella se da noticia de la trágica muerte del rey Carlos I y de otras particularidades muy notables dignos de la atención y curiosidad del público, escritas por D. Juan Francisco de Molinas y Sicar, guardia de corps de la compañía italiana. Madrid: Antonio Muñoz, 1780 [Consulta: 5 octubre 2013].

## Enllaços externs

* «Joan Francesc Molinas i Sicart». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Sant Serni de Montellà

Sant Serni de Montellà és una església de Montellà i Martinet (Cerdanya) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una construcció de pedra i maçoneria amb coberta de teula àrab.
La nau principal és de volta d'aresta incompleta i la que conforma el creuer és de volta de canó. Té quatre trams i cor als peus construït en pedra. Els cossos que constitueixen el creuer són de maçoneria, el del costat de migdia de forma circular i el de ponent cúbica.
Als peus hi ha la portada, d'arc de mig punt amb carreus de pedra i fornícula amb sant Serni. Hi ha un òcul a la façana principal, que presenta un tractament de paraments inadequat.
La torre campanar és a la capçalera de dos cossos amb pedra i maçoneria i coberta de pissarra, amb penell a la coronació.

## Història

Ha estat restaurada de manera totalment inadequada, sense cap estudi aprofundit de la construcció.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Serni de Montellà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2014].