OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Regne de Cork

El regne de Cork va ser un petit enclavament nòrdic-gaèlic que apareix a la crònica del segle xii Cogad Gáedel re Gallaib (guerra dels irlandesos contra els estrangers) i d'altres escrits contemporanis com els Annals dels quatre mestres, Annals d'Inisfallen i Annals de Tigernach. A causa de les constants envestides dels vikings la ciutat va ser completament emmurallada i algunes seccions encara romanen en peu avui en dia.
Durant gran part de l'edat mitjana, Cork era un lloc avançat de la cultura dels anglesos vells immergits en un ambient gaèlic predominantment hostil i aïllat del govern del regne de Dublín. Els governants nòrdic-galèics usaven el "Black Rent" (extorsió) per tal d'evitar que ataquessin la ciutat.
El cabdill viking Ottir Iarla està associat amb les conquestes i incursions vikingues en Irlanda, particularment a la província de Munster. La crònica Cogad Gáedel re Gallaib el descriu com a lloctinent principal del poderós cabdill Ragnall ua Ímair, i l'associa amb l'establiment viking de Cork, però no és clar si va governar com a rei o estava subjecte a l'autoritat de Ragnall, els annals tanmateix ofereixen una cronologia diferent.

## Vegeu també

* Història d'Irlanda
* Regne d'Irlanda
* Regne de Dublín
* Longphort
* Regne de Waterford
* Regne de Limerick

## Referències

* ↑ «Cork City Council website – History – Walls of Cork». Corkcity.ie. Arxivat de l'original el 2010-09-23. [Consulta: 12 febrer 2013].
* ↑ Cogad Gáedel re Gallaib, ed. & tr. James Henthorn Todd (1867). Cogadh Gaedhel re Gallaibh: The War of the Gaedhil with the Gaill. Londres: Longmans, Green, Reader, and Dyer. pp. 38–41

## Bibliografia

* Downham, Clare. Viking Kings of Britain and Ireland: The Dynasty of Ívarr to A.D. 1014, 2007.
* Forte, Angelo; Oram, Richard; Pedersen, Frederik. Viking Empires. Cambridge University Press, 2005. ISBN 0-521-82992-5.
* Hudson, Benjamin T. Viking Pirates and Christian Princes: Dynasty, Religion, and Empire in the North Atlantic. Óxford, 2005. ISBN 0-19-516237-4.
* Larsen, Anne-Christine. The Vikings in Ireland. Roskilde: The Viking Ship Museum, 2001.
* Todd. Cogadh Gaedhel re Gallaibh: The War of the Gaedhil with the Gaill . Longmans: James Henthorn, 1867.
* Woolf, Alex. Age of Sea-Kings: 900-1300". Edimburg: Donald Omand, 2004., p. 94–109 ('The Argyll Book).
# Thomas Hedberg

Thomas Hedberg va ser un regatista britànic que va competir a començaments del segle xx.
El 1920 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Anvers, on va guanyar la medalla d'or en la categoria de 18 peus del programa de vela. Hedberg navegà a bord del Brat junt a Francis Richards, sent els únics participants de la seva classe. No és clar si realment van rebre la medalla d'or, ja que no van poder acabar la primera regata i no van començar les següents. No apareixen a l'Informe Oficial dels Jocs d'Anvers, però si al web del Comitè Olímpic Internacional.

## Referències

* ↑ «T. Hedberg Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 18 d’abril 2020. [Consulta: 11 octubre 2017].
* ↑ [2011-05-05] Olympic Games Antwerp 1920 — Official Report, page 73 (PDF) (en francès). Belgian Olympic Committee [Consulta: 11 octubre 2017]. Arxivat 2011-05-05 a Wayback Machine.
* ↑ Thomas Hedberg a olympic.org
# Liadain

Liadain va ser una poeta irlandesa del segle VII.
Segons la història de Comracc Líadaine ocus Cuirithir, que data del segle IX o principis del segle x, Liadain de Corca Dhuibhne va ser una poeta irlandesa que feia un viatge a Connacht quan va conèixer a Cuirithir mac Doborchu, un poeta natiu de la zona.
Cuirithir li va proposar conviure junts: "Per què no ens unim, Liadain? Seria fantàstic el nostre fill que engendraríeu". Liadain li va respondre: "No ho fem, perquè això malmetria el meu viatge. Si tornes a buscar-me a casa meva, vindré amb tu". Dormiren aquella nit i es van separar l'endemà.
No obstant això, abans que ella i Cuirithir es tornessin a trobar, Liadain es va fer monja. No és clar si això és "un conflicte entre l'amor i la religió [o si] Liadain decideix posposar el matrimoni amb Cuirithir a causa dels seus interessos professionals com a poetessa itinerant".
La parella busca l'ajuda espiritual de Saint Cummine. No obstant això, Cuirithir trenca el vot de castedat i és desterrat a un altre monestir per Cummine, que també es veu obligat a renunciar al seu amor a Liadain, i després travessa el mar mentre Liadain fa penitència i pregària abans de morir amb un cor trencat.

## Referències

* 1 2 3 Stempel, Patrizia de Bernardo; Esser, Caren; Slocum, Jonathan. University of Texas at Austin. Old Irish Online Lesson 5, 2016.

## Enllaços externs

* https://openlibrary.org/books/OL18506983M/Liadain_and_Curithir
* http://www.utexas.edu/cola/centers/lrc/eieol/iriol-5-X.html Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.
* http://www.univie.ac.at/indogermanistik/download/Stifter/Comracc_Liadaine_ocus_Cuirithir.htm
# Cavallo

Cavallo (Cors: Isula di Cavallu ; Bonifacià : Isula Cavaddu) és una petita illa del mar Mediterrani situada entre Còrsega i Sardenya. Cavallo és el territori habitat més meridional de la França metropolitana i part de la comuna de Bonifacio, Còrsega.

## Geografia

Cavallo és l'única illa habitada de l'arxipèlag Lavezzi, 2.3 km de la costa corsa, prop de l'estret de Bonifacio. Són uns 13 km de Sardenya. L'illa és territori francès, tot i que antigament pertanyia a Itàlia. L'illa de Cavallo té unes 120 hectàrees de superfície i el seu punt més alt es troba a 32 metres sobre el nivell del mar. Té un petit port.

## Història

Cavallo té una llarga història, començant quan l'antiga Roma hi va enviar presoners a tallar granit per a fermonuments. L'illa va ser abandonada durant l'imperi d'August, i va romandre deshabitada fins que un pastor s'hi va establir amb el seu ramat el 1800. El mar profund que envoltava l'illa amagava perillosos obstacles per als navegants, cosa que li va fer guanyar a l'illa el sobrenom de "La sirena maleïda". El 1855 la fragata francesa Semillante que transportava soldats a Crimea es va enfonsar a prop de la seva costa i els 693 homes que hi havia a bord es van perdre al mar. El 1978. Cavallo va ser notícia internacional quan va ser l'escenari de la filmació del film Vittorio Emanuele, l'exiliat rei d'Itàlia, o el 1988 Carolina de Mònaco hi va iniciar la relació amb Casiraghi.

## Turisme

Cavallo és majoritàriament de propietat privada, però permet un accés limitat a persones de fora. La propietat de la costa i l'accés a les platges no és clar encara que normalment, com a la resta de França, està obert al públic. Coneguda per la navegació, també hi ha una zona comercial amb un restaurant i una botiga, juntament amb el luxós Hotel & Spa des Pêcheurs. Només s'hi permeten bicicletes i cotxes elèctrics a l'illa. Hi tenen casa Bill Gates i Víctor Manuel de Saboia.

## Referències

* ↑ «Cavallo, the Mustique of the Med and Europe's best kept secret». The Telegraph, 04-02-2016 [Consulta: 23 agost 2020].
* 1 2 «Caractéristique des îlot et leur influence sur la biodiversité végétale». web page. Stantari Histoire naturelle & culturelle de la Corse. Arxivat de l'original el 2012-04-25. [Consulta: 5 octubre 2011].
* ↑ Picouet, Patrick. «Colloque de Trento : Borderscapes International conference» (PDF) (en french). Université des Sciences et Technologies de Lille. Arxivat de l'original el 2022-09-10. [Consulta: 10 setembre 2022].
* 1 2 Nast, Condé. «Playas privadas, reserva natural y fiestas legendarias: Isla de Cavallo, el paraíso estival donde Carolina de Mónaco se enamoró de Stefano Casiraghi» (en castellà). Vanity Fair, 14-08-2021. [Consulta: 10 setembre 2022].

## Enllaços externs

* Foto de l'illa
# Pir Muhammad ibn Pulad

Pir Muhammad ibn Pulad esmentat també com Pir Muhammad Istxenkhum, fou un amir i governador timúrida d'origen desconegut, designat per exercir el govern de Sari el 1404. A la mort de Tamerlà (febrer de 1405) el governador de la propera Firuzkuh (amb autoritat sobre el Rustumdar i Larijan), amir Sulayman Xah, va deixar el seu govern i se'n va anar cap a la part oriental de l'imperi suposadament per defensar els interessos de la branca de Jahangir ibn Timur. Segurament Sulayman Xah va deixar un naib al càrrec però Pir Muhammad es va apoderar del govern de Firuzkuh, cosa que no és clar si pot ser considerat una revolta. En tot cas segurament Pir Muhammad va ser derrotat i també va anar al Khurasan (província mongola) i va demanar asil a Xah Rukh. Es pot suposar que Pir Muhammad defensava en la successió interesos contraris a Sulayman Xah i també tenia enemistat personal amb l'amir Xah Malik, que s'havia posat al servei de Xah Rukh. Sota pressió d'aquest dos amirs, Pir Muhammad fou acusat de rebel·lió i executat. Cap a finals del 1406 o principis del 1407 ja consta un nou governador a Sari.

## Referències

* ↑ Yazdi Sharaf al-Din Ali, Zafarnama, Trad. al francès de Petis de la Croix sota el títol “Histoire de Timur Bec”, V
* ↑ Power, politics and religion in Timurid Iran, B. F. Manz, pàgs. 22 i 23
# Meteorit Acfer 214

El meteorit Acfer 214 és un meteorit de 612 grams que va ser descobert a Tanezrouft, a la província de Tamanrasset, a Algèria, l'any 1991.

## Classificació

El meteorit és de tipus condrita, de la classe de les condrites carbonatades, una classe principal de condrites que majoritàriament tenen ratios de Mg/Si properes a la del valor solar, i composicions d'isòtops d'oxigen que s'albiren per sota de la línia de fraccionament terrestre. Pertany al grup CH, un grup químic d'alt contingut metàl·lic. Les condrites del grup CH tenen còndrules diminutes i inclusions refractàries (~ 0,02 mm), abundants metalls (~ 20 vol%), sense matriu de gra fi, excepte clasts xenolítics, i sulfurs rars compatibles amb el contingut d'elements poc volàtils. No és clar si els membres d'aquest grup són veritables condrites, ja que podrien haver format una mica més tard en la història del sistema solar. Petrològicament són de tipus 3, el que designa condrites que es caracteritzen per còndrules abundants, baixos graus d'alteració aquosa i ensamblatges de minerals poc equilibrats. Molts dels grans de piroxens amb baix contingut en calci són monoclínics i presenten macles polisintètiques.

## Mineralogia

Al meteorit han estat descrites fins a set espècies minerals reconegudes per l'Associació Mineralògica Internacional: fayalita, addibischoffita, anortita, hibonita, kushiroïta, perovskita i espinel·la. Una d'aquestes espècies, l'addibischoffita, un inosilicat de fórmula química Ca₂Al₆Al₆O$_{20}$ aprovat per l'IMA l'any 2015, va ser descoberta al meteorit.

## Referències

* ↑ «Recommended classifications: CH3» (en anglès). Meteoritical Bulletin Database. [Consulta: 20 setembre 2017].
* ↑ «Addibischoffite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 21 setembre 2017].
* ↑ «Acfer 214 meteorite, Tanezrouft, Tamanghasset Province, Algeria» (en anglès). Mindat. [Consulta: 7 febrer 2023].
# Anell estalagmític

Un anell estalagmític és un tipus d'espeleotema en forma de prims cercles sobre els sòls de les coves, que normalment es troben al voltant d'un punt d'esquitxades d'aigua, sota estalactites i encerclant estalagmites. El diàmetre d'aquests anells va des d'uns pocs centímetres fins a uns dos metres, i l'amplada i l'alçada del dipòsit varia des d'uns pocs mil·límetres a uns pocs centímetres. També se n'han descrit en forma el·líptica en llocs amb sòls inclinats. Els anells tendeixen a ocórrer en llocs on el sòl no té corrents forts, i amb una capa de pols o fang, encara que no és clar si això només ajuda al seu descobriment, o està relacionada amb la seva formació.
Actualment hi ha dues teories per explicar la formació d'aquests anells:
* Mecanisme d'anell dispersor. El mecanisme d'anell dispersor explica els anells més grans, i postula que es formen a causa de l'acumulació de dipòsits de gotes secundàries que expulsa el lloc on cau la gota primària procedent del sostre de la cova. Això requereix que la majoria de les gotes secundàries tenguin aproximadament el mateix radi. Això s'explica suposant que la majoria de les gotes d'expulsió ho fan amb un angle de 45°, i cauen després de recórrer una distància determinada per l'energia cinètica de la gota primària, que depèn de l'alçada de la font sobre el sòl.
* Mecanisme de caiguda. Aquest mecanisme permet explicar la formació dels anells més petits, i teoritza que els anells es formen a causa de l'acumulació de gotes secundàries produïdes a partir de la ruptura espontània de la gota primària durant la seva caiguda de la punta de les estalactites.

## Referències

* ↑ Castaño, R.; Redondo, J.M.; Fernández, E. «La cueva de Valdelajo (Sahelices de Sabero, León): Una pequeña joya geológica en una comarca minera». A: Florido, P. i Rabano, I. Una Vision Multidisciplinar del Patrimonio Gelogico y Minero. 12. IGME, 2010, p. 52 (Cuadernos del Museo Geominero). ISBN 9788478408368.
* 1 2 3 Boland, E. «Cave rings», 13-10-2010. Arxivat de l'original el 2013-04-08. [Consulta: 20 febrer 2013].
# Wiqueram

Wiqueram (Wicheramus) fou un governant de Túscia del temps de Carlemany, successor del duc Aló (Allone) vers el 797. Hauria succeït al duc quan aquest darrer va desobeir les ordes de Carlemany en relació a Gausfred (fill i successor de l'abat Walfred), abat del Mont de San Pietro a Monteverdi, al que va intentar fer matar.
És esmentat com a duc el 800 i com a comte el 810. El 796 o 797 s'esmenta com a duc també a un pergami de l'arxiu arquebisbal de Lucca. No és clar si era de nació franca o llombarda. Es creu que era duc de Túscia i comte de Lucca, ja que el seu successor Bonifaci I també va ser esmentat amb els dos títols el 812 si bé després de 813 sempre comte.
Es va casar amb una dona de nom Mona o Bona, moment en què va donar una església al bisbe de Lucca per restaurar-la; junt amb la seva esposa va construir una església a Vetroniana.
El 812 o 813 el va succeir Bonifaci I el Bavarès (esmentat com a dux el 812 i comte el 813). Els comtes de terres fronteres eren anomenats també marchio (marquès) i Toscana era considerada fronterera amb els sarraïns.

## Notes

* ↑ Muratori antiche Italie
* ↑ Memorie e documenti per servire all'istoria del principato Lucchese
* ↑ com diu George H. Russell a From My Tuscan Window a
* ↑ al Muratori
* ↑ acta del judici del bisbe Jacob de Lucca contra el sacerdot Alpul, també al Muratori
* ↑ Storia cronologica della citta di Firenze o si ano annali della Toscana
# William Macclesfield

William Macclesfield OP (c. 1250, Canterbury - 1303-1304, Canterbury o Besançon) fou un frare dominic anglès.

## Vida

Entrà a l'Orde de Predicadors de jove, fou estudiant i posteriorment professor de teologia al seminari dels dominics de París i al Merton College de la Universitat d'Oxford, on destacà per les refutacions a les idees d'Enric de Gant i de Guillaume de la Mare.
Benet XI el creà cardenal prevere de Santa Sabina al consistori de desembre de 1303. No és clar si llavors Macclesfield havia mort a Anglaterra o al capítol dels dominics a Besançon, sense que Roma n'estigués al tant, o si morí a començaments de l'any següent ignorant la decisió del Papa de fer-lo cardenal.

## Obres

Se li atribueixen moltes obres de teologia:
* Postillæ in sacra Biblia
* In Evangelium de decem Virginibus
* Questiones de Angelis
* Questiones Ordinariæ
* Contra Henricum de Gandavo, in quibus impugnat S. Thomam de Aquino
* Contra Corruptorem S. Thomæ
* De Unitate Formarum
* De Comparatione Statuum
* Orationes ad Clerum
* Varia Problemata
# Ponte das Barcas

El ponte das Barcas era un pont sobre el Douro que unia la ciutat de Porto (Portugal) amb Vila Nova de Gaia, construït a començaments del segle xix. Com en altres ciutats, se n'havien fet abans, provisionals per al pas de tropes, com al 997 per l'exèrcit d'Almansor, o al 1369, durant la guerra amb Castella. El 1806 es va inaugurar el ponte das Barcas projectat per Carlos Amarante, format per vint barques lligades entre si amb cables d'acer, que sostenien una passarel·la amb baranes. Les tres barques centrals es podien desplaçar per deixar pas als vaixells.
Aquest pont fou l'escenari de la tragèdia coneguda com el desastre del Ponte das Barcas, durant les guerres napoleòniques. Napoleó Bonaparte va envair tres cops Portugal abans que es produís la Guerra del Francès enviant-hi tropes comandades per generals d'alt grau. Durant la segona invasió (1809) el mariscal Soult havia d'ocupar la ciutat del Porto. La ciutat estava en una situació caòtica: part de la població havia fugit, el bisbe António de São José de Castro s'havia aquarterat a la serra del Pilar, a l'altra banda del riu, i pels carrers s'havia produït una cacera de jacobins, reals o imaginaris. Els emissaris enviats per Soult foren maltractats. Els francesos, doncs, van assaltar la ciutat i milers de persones s'aplegaren a la Ribeira per fugir pel ponte das Barcas. La situació es va agreujar quan el bisbe va ordenar disparar les bateries de la serra del Pilar contra la ciutat, causant una gran mortaldat, no de francesos sinó dels habitants que volien fugir. El pànic va provocar una allau al pont amb milers de persones que van caure al riu, vestides i carregades, i que van morir ofegades. No és clar si el pont es va enfonsar per excés de pes o si algú havia desenganxat les barques centrals per impedir el pas dels francesos, amb el resultat que els fugitius que empenyien per accedir al pont provocaren la caiguda dels que s'hi trobaren bloquejats.
Un cop conquerida la ciutat, el francesos el van refer, però el van destruir quan la van desocupar 45 dies després. Va ser reconstruït de nou, però durà poc, ja que el 1846 fou substituït per un pont penjant, que al seu torn fou reemplaçat pel famós pont de Lluís I.

## Referències

* ↑ Duarte i 2009, pp 77-78.
* ↑ Duarte, 2009.
* ↑ Duarte i 2009, p. 82.

## Bibliografia i enllaços externs

* Duarte, Luís Miguel. «O Mistério da Ponte das Barcas». O Porto e as invasões francesas p. 77-78. Porto: Centro Histórico do Porto, 2009. [Consulta: 6 agost 2016].
* Porto evoca 200 anos do desastre da Ponte das Barcas Arxivat 2014-09-03 a Wayback Machine.
# Walter Winterburn

Walter Winterburn OP (c. 1225, Salisbury, Anglaterra - 24 de setembre de 1305, Gènova, Itàlia) fou un frare dominic anglès, poeta, filòsof, teòleg i cardenal d'Anglaterra.

## Vida

Doctorat en teologia a la Universitat de París o potser a la d'Oxford, fou provincial dels dominics entre el 1290 i el 1296. Dos anys després fou nomenat confessor i conseller del rei Eduard I d'Anglaterra, a qui acompanyà en una campanya militar el 1300 contra el Regne d'Escòcia.
El 1303 el Papa Benet XI, també dominic, havia elevat al cardenalat William Macclesfield, antecessor de Winterburn com provincial dels dominics d'Anglaterra, però havent mort aquest abans de rebre l'ordenació, el Papa nomenà cardenal Winterburn al consistori del 19 de febrer de 1304, atorgant-li el títol de Santa Sabina. Demorat a Escòcia amb el rei Eduard per afers d'estat que el requerien allà, partí cap a Roma l'octubre d'aquell any, després de la mort de Benet XI. En la seva dignitat de cardenal participà en el conclave de 1304-05 celebrat a Perusa en què fou escollit Climent V.
Morí l'any següent a Gènova quan preparava el viatge a França, no és clar si per unir-se al nou papa a Lió com a legat pontifici per investigar la doctrina de Pèire Olieu sobre la pobresa de l'orde franciscà. El cardenal de Prato diposità inicialment el seu cos a l'església dels dominics de Gènova, tot i que posteriorment fou traslladat a Londres, segons la seva última voluntat.
Bon orador i poeta, filòsof agut, hàbil casuista i posseïdor de qualitats superiors, digué d'ell el seu contemporani Nicholas Trivet, que també deixà diverses obres de teologia, entre les que es trobaven, actualment perdudes, les següents:
* Commentarium in IV sententiarum libros
* Quaestiones theologicae
* Sermones ad clerum et coram rege habiti
# Nun ist das Heil und die Kraft, BWV 50

Nun ist das Heil und die Kraft, BWV 50 (Ara s'ha esdevingut la Salvació), és un fragment d'una cantata religiosa de Johann Sebastian Bach per a la festivitat de Sant Miquel, estrenada a Leipzig, probablement el 1723.

## Origen i context

Obra controvertida, molt probablement es tracta del cor inicial d'una cantata perduda; altres opinions s'inclinen per suposar que és una versió reelaborada d'una obra anterior de Bach, o bé que ni és de Bach. És clar que l'obra era per al dia de Sant Miquel, ja que el text està basat en Apocalipsi (12,10) que es llegia en l'epístola d'aquesta festivitat. Per al dia de Sant Miquel es conserven, a més, les cantates BWV 19, BWV 130 i la BWV 149.

## Anàlisi

Obra escrita per a doble cor a quatre veus; tres oboès, tres trompetes, timbals, corda i baix continu.
* Cor: Nun ist das Heil und die Kraft (Ara s'ha esdevingut la Salvació)
La composició consta d'un sol moviment, una fuga complexa i poderosa, que comença amb una secció declamatòria, seguida d'un joc concertant entre els dos cors. Obra molt efectista, ha estat considerada com una de les obres corals més poderoses de Bach. Té una durada aproximada d'uns cinc minuts.

## Discografia seleccionada

* J.S. Bach: Das Kantatenwerk. Sacred Cantatas Vol. 3. Nikolaus Harnoncourt, Concentus Musicus Wien, Wiener Sängerknaben & Chorus Viennensis, Hans Gillesberger (director del cor). (Teldec), 1994.
* J.S. Bach: The complete live recordings from the Bach Cantata Pilgrimage. CD 42: Unser Lieben Frauen, Bremen; 29 de setembre de 2000. John Eliot Gardiner, English Baroque Soloists, Monteverdi Choir. (Soli Deo Gloria), 2013.
* J.S. Bach: Complete Cantatas Vol. 6. Ton Koopman, Amsterdam Baroque Orchestra & Choir. (Challenge Classics), 2004.
* J.S. Bach: Cantatas Vol. 13. Masaaki Suzuki, Bach Collegium Japan. (BIS), 2000.
* J.S. Bach: Church Cantatas Vol. 17. Helmuth Rilling, Bach-Collegium Stuttgart. Gächinger Kantorei. (Hänssler), 1999.
* J.S. Bach: The Bach Collection Harry Christophers, The Sixteen & The Symphony of Harmony and Invention. (Coro), 2009.

## Referències

* ↑ Traducció de Josep-Miquel Serra. La pàgina en català de J.S. Bach.

## Bibliografia

* Edmon Lemaître. “Guide de La Musique Sacrée et chorale profane. L'âge baroque 1600-1750”. Fayard, París, 1992.
* Enrique Martínez Miura. “Bach. Guías Scherzo”. Ediciones Península, Barcelona, 2001.
* Daniel S. Vega Cernuda. “Bach. Repertorio completo de la música vocal”. Cátedra, Barcelona, 2004.
* Alfred Dürr. “The Cantatas of J. S. Bach”. Oxford University Press, Oxford, 2005.

## Enllaços externs

* Bach Cantatas Website
* J.S. Bach Home Page Arxivat 2015-09-06 a Wayback Machine.
# Tossal d'en Punyet

El Tossal d'en Punyet és una muntanya de 511,4 metres que es troba entre els municipis de Blancafort, Montblanc i Pira, a la comarca de la Conca de Barberà.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 265124001).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya