OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Museu Munch

El Munchmuseet o Museu Munch és un museu d'art situat a Oslo, Noruega, que conté representacions d'obres d'Edvard Munch, deixades en el seu testament a la ciutat d'Oslo el 1940. El museu va obrir les portes al públic el 1963, cent anys després del naixement del pintor.

## Edifici

L'edifici està enclavat a Tøyengata, un barri oriental d'Oslo, i va ser concebut pels arquitectes Gunnar Fougner i Einar Myklebust. Aquest últim va ser també l'arquitecte responsable de la remodelació i rehabilitació de l'edifici duta a terme el 1994, cinquanta anys després de la mort de Munch.
Inicialment, el museu va ser finançat amb els beneficis obtinguts amb la recaptació dels cinemes municipals d'Oslo. Més recentment, va ser finançat per l'empresa japonesa Idemitsu Kosan co. Ltd. El 2005, el museu va ser parcialment reconstruït, per augmentar la seguretat, a causa de la seqüència de robatoris d'El crit i de Madonna, el 2004.
Actualment, el museu comprèn un espai per a exposicions, fotografies i conservació de pintures, escriptoris, una biblioteca i sales d'estar. També compta amb un saló utilitzat per a exposicions, concerts, peces de teatre i projecció de pel·lícules, una botiga de records i una cafeteria.

## El testament

El testament d'Edvard Munch va donar a Oslo prop de 1100 pintures, 15.500 dibuixos amb 700 motius, 4700 esbossos i 6000 escultures. La donació va incloure 2.240 llibres, blocs de notes, documents, fotografies i instruments de treball, així com gran quantitat d'obres pictòriques d'altres autors.
Recentment la ciutat d'Oslo ha promogut un concurs per a una nova seu del Museu Munch a l'àrea de Bjørvika, una zona en constant desenvolupament, on s'ubica l'Òpera d'Oslo, guanyadora del Premi d'Arquitectura Contemporània Mies van der Rohe. El projecte es finalitzarà el 2013, de mans de l'estudi espanyol Herreros Arquitectos.

## Enllaços externs

* (anglès) Munchmuseet Arxivat 2012-10-10 a Wayback Machine.
* Visita virtual
# Refugi antiaeri de Sant Adrià de Besòs

El refugi antiaeri de Sant Adrià del Besòs és un refugi antiaeri que es va construir a Sant Adrià de Besòs (Província de Barcelona) durant la Guerra Civil espanyola l'any 1937. Per evitar en part la massacre dels bombardeigs, l'ajuntament va decidir començar la construcció del refugi a la placeta Macià. L'obra va ser dirigida per l'arquitecte Juan Maymó, i les obres es van acabar el 1938, any que Barcelona va sofrir l'atac aeri el gener i el març. Finalment, amb l'entrada del bàndol nacional, el refugi es va tancar durant el mes de març de 1939. Gairebé seixanta anys després, el 2006, el refugi va tornar a obrir les portes, amb la rehabilitació realitzada per l'arquitecta Judit Bellostes. Té una capacitat per 80 o 100 persones i pot ser visitat.

## Museu

A Sant Adrià de Besòs s'ha recuperat i museïtzat el refugi antiaeri de la placeta Macià, que ofereix visites guiades i mitjans audiovisuals. El refugi és el nucli d'un projecte pedagògic que comprèn altres espais de la ciutat relacionats amb la Guerra Civil, senyalitzats amb cartells i faristols informatius. L'objectiu és promoure la reflexió envers la guerra, fomentar un aprenentatge actiu i donar veu als qui van viure els bombardeigs franquistes de 1938. La Guerra Civil va suposar per als nuclis urbans propers a Barcelona, especialment els que tenien indústria i eren propers al mar (com el cas de Sant Adrià), que van haver de suportar sovintejats bombardeigs ja des de l'any 1937. L'Aviazione Legionaria italiana, amb base a Mallorca, era l'encarregada de castigar permanentment els punts estratègics de la costa catalana. El pla de Besòs va ser bombardejat des de principis de 1937, però va rebre els pitjors bombardeigs l'any 1938. El juliol de 1937 l'alcalde de Sant Adrià va sol·licitar ajuda per a la construcció de refugis com el de la placeta Macià.

## Referències

* ↑ Bellostes, Judit. «Judit Bellostes Estudio de arquitectura» (en castellà). [Consulta: 2 abril 2019].
* ↑ «Generalitat de Catalunya: Sobre el refugi i la seva visita a Barcelona bombardejada.». Arxivat de l'original el 2016-10-19. [Consulta: 28 març 2021].
* ↑ «Refugi antiaeri de la placeta Macià. Sant Adrià de Besòs (fitxa 40)». espaisdememoria.cat. Memorial Democràtic de Catalunya. [Consulta: 19 setembre 2016].
# Canòdrom Pavelló de l'Esport

El Canòdrom Pavelló de l'Esport va ser un edifici dedicat a les curses de llebrers a Barcelona. Fou bastit el 1950 com a recinte poliesportiu i des de 1953 es va reconvertir en canòdrom, adoptant el nom de Canòdrom Pavelló, finalitat que va dur a terme fins al seu tancament el 1999.

## Història
### El Pavelló d'Esports

El recinte fou inaugurat com a pavelló poliesportiu descobert el 12 de juliol de 1950, amb un combat de boxa entre el campió d'Europa, Luis Romero Pérez i el campió de Suïssa, Calistro Etter. Poc després es va acabar la pista ciclista.
Durant la seva primera etapa com a pavelló poliesportiu (1950-53) l'espai va acollir tot tipus d'esdeveniments esportius, com ara dues edicions del Campionat del Món d'hoquei patins (1951 i 1954), guanyats tots dos per la selecció espanyola, o quatre proves del Campionat d'Espanya de ciclisme en pista entre 1951 i 1953.

### El Canòdrom Pavelló

El 6 de gener de 1953 es van disputar per primera vegada curses de llebrers al recinte, activitat que progressivament va anar guanyant importància en detriment de la resta d'activitats esportives que encara s'organitzaven en el recinte. Amb la construcció del nou Palau Municipal dels Esports l'any 1955, construït i inaugurat amb motiu dels Jocs del Mediterrani d'aquell mateix any, l'espai va perdre la seva funció poliesportiva original i va quedar exclusivament com a canòdrom, canviant el seu nom original de Pabellón del Deporte per Canódromo Pabellón.
La pista va viure el seu apogeu durant els anys 50 als 70, aprofitant l'esplendor que llavors va viure aquest esport, i va ser el punt habitual de disputa de proves a Barcelona conjuntament amb el Canòdrom Meridiana. Entre altres proves va acollir tres edicions del Campionat d'Espanya de llebrers en pista (1953, 1958 i 1998). Als anys 90 va entrar en declivi i el 24 de febrer de 1999 s'hi van disputar les darreres proves, oficialment per encetar obres de reforma, però no va tornar a obrir les portes. Un mes després es va anunciar que l'ONCE l'enderrocaria per construir-hi el seu CRE (escola de formació) a la ciutat. Fou enderrocat el 2001.

## Referències

* ↑ «Horas antes de inaugurarse el Palacio de los Deportes... pocas horas después más de 12.000 espectadores presenciaron el combate Romero-Etter» (en castellà). Mundo Deportivo, 14-07-1950.
* ↑ «¡¡Campeones del mundo!!» (en castellà). Mundo Deportivo, 11-06-1951.
* ↑ «En el encuentro final España venció brillantemente a Portugal por 3 a 0» (en castellà). Mundo Deportivo, 07-06-1954.
* ↑ «Con gran éxito deportivo y de público fue inaugurado ayer, tarde, el Canódromo Pabellón» (en castellà). Mundo Deportivo, 07-01-1953.
* ↑ «Publirreportaje. XVI Trofeu Llebrer Català» (en castellà). Mundo Deportivo, 26-02-1999.
* ↑ «La ONCE invertirá 8.500 millones en dos centros de Barcelona» (en castellà). La Vanguardia, 17-03-1999.

## Enllaços externs

* Pabellón del Deporte / Canódromo Pabellón (1950-2001)
* El canòdrom de la plaça d'Espanya (BTV.cat)
* El Palau-Pavelló de l'Esport de Barcelona (BarcelonaSportiva)
* Pabellón del Deporte (La Barcelona de Antes) Arxivat 2019-06-29 a Wayback Machine. (castellà)
# Smart Cine

L'Smart Cine va ser una sala d'exhibició cinematogràfica ubicada al carrer Gran de Gràcia, cantonada amb el carrer de Ros de Olano de Barcelona. Va obrir les portes l'any 1910. El dia 7 de maig de 1939 (després de la Guerra Civil) va ser l'últim dia que projectà films amb aquest nom. El setembre del mateix any canvià el nom per Cine Proyecciones. El Proyecciones va tancar el 12 d'abril de 1970.
Aquest cinema és citat a l'obra La plaça del Diamant de Mercè Rodoreda, en el qual la senyora Enriqueta hi té una parada de castanyes. Aquesta ubicació hi apareix anomenada com a "cantonada de l'Smart".

## Referències

* ↑ Els cinemes que he vist morir
* ↑ Geografías de Mercè Rodoreda

## Enllaços externs

* El cine de la clase alta en Barcelona
# Banys Gellért

Els Banys Gellért o Balneari Gellért (en hongarès Gellért fürdő) són un complex termal de Budapest, Hongria, un dels més coneguts i importants entre els molts que hi ha en aquesta ciutat..
Es troben al sector de Buda, al peu del turó Gellért i són un annex de l'històric Hotel Gellért.
En Hongarès, Gellért equival a Gerard i fa referència a Gerard Sagredo, sant evangelitzador d'Hongria.
Aquest complex termal va obrir les portes l'any 1918. L'edifici adopta l'estil característic del Modernisme hongarès, amb un ús abundant, en la decoració, dels vitralls (obra de l'important vitraller Miksa Róth), el mosaic i els materials ceràmics (especialment l'anomenat pirogranit, produït per la manufactura Zsolnay, d'ús molt freqüent en tot el modernisme hongarès). El 1927 va incorporar la piscina d'onades exterior i el 1934 una piscina d'aigua efervescent. Va resultar afectat durant la Segona Guerra Mundial, però pràcticament no va interrompre la seva activitat. Els anys 2007-2008 va ser objecte d'una completa rehabilitació.
L'element més emblemàtic del tot el conjunt és la piscina interior flanquejada per columnes. Consta, en total, de vuit piscines interiors i de dues piscines exteriors, una d'elles la piscina d'onades. A banda, s'hi ofereixen tots els serveis propis d'un centre termal.

## Vegeu també

* Termes Széchenyi

## Enllaços externs

* Lloc web dels banys Gellért
* Web dedicat als banys de Budapest
* Gellért Banys visita virtual Arxivat 2013-11-02 a Wayback Machine.
# Museu Vasa

El Museu Vasa, en suec Vasamuseet és un museu situat sobre l'illa de Djurgården, a Estocolm (Suècia). Va obrir les portes el 1990 i és el museu més visitat de tota Escandinàvia, amb al voltant de 800.000 visitants a l'any.
Alberga l'únic vaixell del segle xvii encara intacte, el Vasa. Al voltant d'aquest vaixell, se situen diverses exposicions que informen de la seva història i presenten els objectes que estaven a bord.

## Referències

* ↑ Kvarning, pp. 163-173

## Bibliografia

* Kvarning, Lars-Åke and Ohrelius, Bengt (1998) The Vasa - The Royal Ship ISBN 91-7486-581-1
* Annual report of 2008 from Statens maritima museer (The National Maritime Museums) Arxivat 2011-07-18 at Archive.is

## Enllaços externs

* Web oficial
# Taj Mahal Palace & Tower

El Taj Mahal Palace és un prestigiós hotel situat a la regió Colava de Bombai (Índia), al costat de la Porta de l'Índia. Aquest hotel, inaugurat el 1903, pertany al grup Taj Hotels, Resorts and Palaces, del que és l'emblema. Fa gala d'una llista d'hostes distingits entre els quals es troben Mick Jagger, Jacques Chirac, el Príncep Eduard, el Duc de Kent i Caterina, la duquessa de Kent, Harald V de Noruega i la reina Sonia, Marianne Faithfull, el príncep Felip, Carles, el Duc d'Edimburg i el príncep de Gal·les, The Beatles, Bill Clinton, Jacqueline Onassis i Elvis Presley. Des d'un punt de vista arquitectònic, el Taj Mahal Palace & Tower són dos edificis diferents, construïts en èpoques diferents amb estils diferents. La torre s'anomena Taj Intercontinental.

## Història

El Taj Mahal Palace va ser promogut per Jamsetji Tata i va obrir les portes per primera vegada el 16 de desembre de 1903. Es diu que Tata va decidir construir el luxós hotel després que se li va negar l'entrada a un dels grans hotels del seu temps, el Watson's Hotel, els serveis del qual eren “exclusius per a blancs”. L'arquitecte original va ser Sitaram Khanderao Vaidya i D. N. Dirza, no obstant això el projecte va ser finalitzat per l'enginyer anglès W. A. Chambers. El cost de la construcció va ser de 421 milions de rupies. Durant la Primera Guerra Mundial l'hotel va ser convertit en un hospital de 600 llits. En 2008 va ser un dels hotels atacats durant la cadena d'atemptats terroristes que va patir la ciutat el 26 de novembre.
# École Internationale Les Alizés

École Internationale Les Alizés és una escola internacional francesa ubicada a Praia, Cap Verd. Realitza diversos nivells escolars, des de maternelle (preescolar) fins a lycée (institut sènior).
Va obrir les portes el 1991. El Ministeri d'Educació de França via l'AEFE va aprovar l'escola per a classes de primària l'any 2000. El curs 2014-2015 va tenir 240 estudiants de 17 països. 161 estudiants eren capverdians, un 67% del cos d'estudiants. 21 estudiants, un 9%, era francès. Els 58 estudiants restants, un 24%, era de les altres 15 nacionalitats.

## Referències

* 1 2 "L'école internationale les Alizés".
* ↑ "École internationale Les Alizés."

## Enllaços externs

* École Internationale Les Alizes - Ambaixada de França a Cap Verd (francès)
# Western Water Park

Western Water Park és un parc aquàtic propietat del grup Aspro Parks que ocupa una parcel·la de 77.000 m² ubicada a la vorera del puig d'en Saragossa, al nucli de Magaluf, al municipi mallorquí de Calvià. A la temporada 2013, va rebre 200.000 visitants.

## Història

El 1987 va obrir les portes el parc temàtic d'estil far-west El Dorado, ubicat als terrenys de l'actual Western Water Park. El 1999, el grup Cursach es fa amb la propietat de El Dorado amb la intenció de convertir-lo en un "parc temàtic-aquàtic". Així, a finals de juliol de l'any següent, obria les seves portes com a parc aquàtic amb la nova denominació de Western Water Park. Durant aquests primers anys, el parc va combinar la seva activitat com a parc aquàtic amb la celebració d'esdeveniments diversos com concerts o trobades multitudinàries.
Aprofitant la propietat d'uns terrenys annexes, aviat es plantejaren projectes d'ampliació de les instal·lacions, en què fins i tot es proposà la construcció d'un delfinari que mai passaria de la fase de proposta.
El 2007, el grup espanyol Aspro Ocio, propietari d'altres parcs aquàtics a la badia de Palma, adquireix el parc per 36,5 milions d'euros en l'operació de compra-venda d'un parc aquàtic més cara a l'estat fins aleshores i amb intenció de traslladar-hi el seu parc Marineland, situat també al municipi de Calvià.

## Dades de visitants

* 2010: 250.000
* 2013: 200.000

## Referències

* ↑ «200.000 visitantes han pasado por Western Park este verano» (en castellà). mallorcadiario.com, 24-09-2013. [Consulta: 12 desembre 2020].
* ↑ «El Grupo Cursach compró El Dorado, que convertirá en un parque de día» (en castellà). Ultima Hora, 27-11-1999. [Consulta: 13 desembre 2020].
* ↑ «El «far west» més divertit arriba a Magaluf». Diari de Balears, 04-08-2000. Arxivat de l'original el 2020-09-19. [Consulta: 13 desembre 2020].
* ↑ «La Oreja de Van Gogh actuarà demà a Calvià». Diari de Balears, 29-04-2001. Arxivat de l'original el 2021-10-19. [Consulta: 13 desembre 2020].
* ↑ «La VII Festa Brava motera es va clausurar a Magaluf». Diari de Balears, 14-10-2002. Arxivat de l'original el 2021-10-19. [Consulta: 13 desembre 2020].
* ↑ «El Ajuntament y el grupo Cursach estudian crear una gran zona de ocio en Magaluf» (en castellà). Última Hora, 17-11-2002. [Consulta: 13 desembre 2020].
* ↑ «Cursach ven el Western Park per més de 36,5 milions a l'empresa Aspro Ocio». Diari de Balears, 15-03-2007. Arxivat de l'original el 2021-10-19. [Consulta: 13 desembre 2020].
* ↑ «Dosis de adrenalina en el lejano Oeste» (en castellà). Diario de Mallorca, 18-07-2011. Arxivat de l'original el 2019-04-01. [Consulta: 13 desembre 2020].
# Museu Bellapart

El Museu Bellapart és un museu d'art privat ubicat a Santo Domingo, a la República Dominicana. La seva col·lecció s'especialitza en obres d'art d'artistes dominicans des de finals del segle xix fins a la dècada de 1960, especialment en obres de pintura a l'oli i escultures.

## Història

És el primer museu privat de la República Dominicana i es considera un referent de l'art dominicà ja que la seva col·lecció és íntegrament d'art dominicà. L'entrada al museu és gratuïta.
Va ser fundat per l'empresari Juan José Bellapart i va obrir les portes al públic el 18 de febrer de 1999. L'edifici va ser dissenyat per l'arquitecte dominicà Leopoldo Franco.

## Col·lecció

La col·lecció forma part de la col·lecció privada de la família Bellapart, iniciada als anys 1960.
Inclou més de 2.000 obres d'una gran varietat d'artistes dominicans. Inclou obres dels artistes Celeste Woss y Gil, Darío Suro, José Vela Zanetti, Eugenio Fernández Granell, Clara Ledesma, Antonio Prats Ventós, Cándido Bidó, Silvano Lora, Fernando Peña Defilló i Ramón Oviedo, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 3 «Información sobre el Museo Bellapart». [Consulta: 26 octubre 2020].
* 1 2 «El Museo Bellapart». ¿Qué más hago?. [Consulta: 26 octubre 2020].
* ↑ Guía cultural, Google Books.
# Ca Revolta

L'associació sociocultural Ca Revolta-Centre de Recursos Just Ramírez és una entitat de la ciutat de València que va obrir les portes al barri de Velluters l'any 2000 per desenvolupar iniciatives socials i culturals, obertes a la participació de qualsevol col·lectiu social o cultural que tinga projectes orientats a la dinamització de la ciutadania. En la seua fundació van participar militants del que fou el partit Moviment Comunista del País Valencià, transformat més tard en Revolta.
És una entitat sense ànim de lucre, gestionada bàsicament per voluntariat; un punt de trobada de gent solidària, crítica i participativa; un espai d'oci alternatiu i de diversió; un catalitzador d'iniciatives tant en els àmbits cultural i artístic com en el social i del pensament crític.
Aquesta activitat que pretén tramar iniciatives i vincular col·lectius es vehicula a través del Centre de Recursos Just Ramírez, que homenatja un arquitecte i activista social clau en la transició.

## Referències

* ↑ Silva, Ana «De la Revolución a la revolta. Invención cotidiana de una tradición política selectiva en un “espacio sociocultural” del barrio de Velluters, Valencia» (en castellà). Quaderns de l'Institut Català d'Antropologia, 36 (1), 05-11-2020, pàg. 110–125. ISSN: 2385-4472.
* ↑ «Ca Revolta cumple 10 años en Valencia | Periódico Diagonal». [Consulta: 18 desembre 2020].

## Enllaços externs

* Web de Ca Revolta
* Imatges de Ca Revolta
* Permanecer mutando: Revolta y las transformaciones de un antiguo partido revolucionario Arxivat 2011-11-12 a Wayback Machine., de Josepa Cucó Giner, Universitat de València, Departament de Sociologia i Antropologia Social.
* Guardó a Ca Revolta del Col·lectiu de Músics i Cantants en Valencià
# Elfs de la llum

A la mitologia nòrdica, Dökkálfar (en antic nòrdic, "elfs foscos", singular dökkálfr) i ljósálfar (de l'antic nòrdic "elfs de la llum", ljósálfr en singular) són dos tipus contrastants d'elfs, els primers viuen dins de la terra i són més negres, mentre que els segons viuen a Alfheim, que es troba al cel, i són "més rossos que el sol quan els veus". Els Dökkálfar i els ljósálfar són documentats només a la Edda prosaica, escrita al segle xiii per Snorri Sturluson. Els estudiosos han escrit teories sobre l'origen i les implicacions d'aquest concepte dualista d'éssers.

## Els documents

A la Edda prosaica, els Dökkálfar i ljósálfar són documentats al capítol 17 del llibre Gylfaginning. En el capítol, Gangleri (el rei Gylfi disfressat) demana a la figura entronitzada del Tercer quins altres "centres principals" no estan en els cels fora del pou Urðarbrunnr. El Tercer respon que hi ha molts bons llocs en el cel, com un lloc que es diu Alfheim (en nòrdic antic per "món dels elfs"). L'alt diu que els ljósálfar viuen a Alfheim, mentre que els dökkálfar habiten sota terra i tenen una aparença i (especialment) un comportament molt diferent als ljósálfar. L'Alt descriu els ljósálfar com "més brillants que el sol al mirar-los", mentre que els dökkálfar són "més negres que la brea".

## Teories i interpretacions

Ja que ambdues races només es registren al Gylfaginning, no és clar si la distinció entre els dos tipus d'elfs era una creació de Snorri, i/o si la distinció és el resultat de la influència cristiana a través de la importació del concepte d'àngels. Un argument en contra de la teoria de l'àngel és que la idea dels aspectes "foscos" i "brillants" d'ambdós pobles no és exclusiu dels àngels, els cultes de la mort i la fertilitat solen estar també estretament relacionats a aquest dualisme.
L'acadèmic John Lindow comenta que si els dökkálfar i els svartálfar eren considerats com els mateixos éssers que els nans en el moment de l'escriptura de la Edda prosaica, no està del tot clar.

## Referències

* ↑ «Timeless Mythical Beings Of Nordic Folklore: Sinister Dark Elves And Light Elves And Their Magical Ship 'Skidbladnir’» (en anglès), 03-10-2016. [Consulta: 17 febrer 2019].
* ↑ Faulkes (1995:19-20).
* ↑ Simek (2007:56).
* ↑ Lindow (2001:110)
* Anthony Faulkes (trans.) (1995). Edda. Everyman's Library, ISBN 0-460-87616-3
* John Lindow (2001). Norse Mythology: A Guide to the Gods, Heroes, Rituals, and Beliefs. Oxford University Press. ISBN 0-19-515382-0
* Rudolf Simek (2007) translated by Angela Hall. Dictionary of Northern Mythology. Boydell & Brewer, ISBN 0-85991-513-1

## Enllaços externs

* The Diverse Nature of Elves in Norse Myth: Beings of Light or Darkness? (anglès)
# Castell de Linyola

Castell de Linyola és un monument del municipi de Linyola (Pla d'Urgell) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Gran casa senyorial de tres plantes. Planta baixa amb porxos d'arc de mig punt i accés principal de forma senzilla. Planta noble amb quatre finestres decorades amb sengles columnetes que sostenen la cornisa motllurada, correguda al llarg de tota la façana. Pis superior amb arcs rebaixats i decoració de motllures. La casa es troba realitzada amb pedra i fusta i l'interior resta molt reformat. A les llindes de les finestres són decorades amb escuts.

## Història

Castell-Palau, documentat el 1120. Es tracta del palau renaixentista dels barons de Linyola, dit el "castell", que ara estatja la Casa de la Vila. No és clar que correspongui a l'antic castell, que devia estar situat el centre del nucli antic. Aquesta casa fou construïda per un senyor, més tard fou destinada a instal·lar l'Ajuntament. La part de fora es troba en molt bones condicions mentre que la part interior ha sofert noves instal·lacions. Fou construïda al s. XVI, amb la idea de Palau renaixentista. L'any 1569, treballava a Linyola l'arquitecte Joan Longur, artífexs de la Torre dels Cardona a la Floresta. L'estada del mateix a Linyola antre els anys que fou construïda aquesta, fa pensar que aquest fos el traçador de l'edifici. Fou habitat per famílies nobles des del s. XVI fins al xviii. L'any 1902 l'edifici fou comprat pel poble al senyor Galceran amb la finalitat d'ubicar-hi l'Ajuntament i el forn de pa. Temps enrere i durant segles la Casa de la Vila estigué situada a la zona del Castell; l'any 1855 l'edifici que ocupava l'Ajuntament estava en ruïnes. En fer-se les obres del nou edifici, l'any 1908, es demanaren les pedres del cementiri vell, les quals, juntament, amb les que es recuperaren de l'enderroc de les carnisseries velles de la pl. Major, es va construir l'edifici. Cap a l'any 1916 en el pis superior hi havia l'escola graduada per a nens.

## Referències

* 1 2 «Castell de Linyola». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Sephisa dichroa

Sephisa dichroa és una espècie de lepidòpter papilionoïdeu de la família dels nimfàlids (Nymphalidae). És originari del Sud-est d'Àsia. Al sud d'Àsia, es troba a l'Himàlaia, on es distribueixen per Chitral, Kumaon i el sud-est de la Xina.
Les larves s'alimenten del Quercus incana i del Quercus mongolica.

## Referències

* ↑ Kollar, [1844]; in Hügel, Kaschmir und das Reich der Siek, 4 (2): 429, pl. 8
* ↑ «BioLib - Sephisa dichroa». [Consulta: 25 desembre 2024].
* Nguyen, T.H., 1984: Deux novelles sous-espèces de Sephisa dichroa Kollar (Lep. Nymphalidae). Nota Lepidopterologica 7 (4): 337-344.

## Enllaços externs

* Sephisa dichroa en Funet