OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Hora itàlica

Denominada en llatí com Horae ab Occasu en alguns rellotges solars, divideix el dia en 24 parts iguals, denominades Hores Itàliques. Està caracteritzat per prendre com a origen de recompte de les hores el fenomen de l'ocàs solar, començant a explicar des de l'hora 24h (0h) fins a l'Ocàs de l'endemà. Va tenir diversos usos al llarg dels segles xvii i XVIII per desaparèixer per complet en les albors del segle xix.

## Característiques

El començament de recompte d'hores es fixava d'acord amb la tradició bíblica, és a dir en finalitzar la llum el crepuscle, aproximadament mitja hora després de l'ocàs (Tal com ocorre en latituds que corresponen a Itàlia), encara que aquesta mitja hora depèn de la latitud i de l'època de l'any. Aquesta disquisició, no trivial, fa que existeixi una divisió del sistema horari Itàlic en: "Hores Itàliques Antigues" denominades ori italiane antiche que consideren el començament del recompte en l'Ocàs, i les "Hores Italianes Civils" que consideren la mitja hora de més que té la durada del crepuscle de l'Ocàs Heliacal. Es poden trobar rellotges de tots dos tipus dissenyats i construïts en l'antiguitat. Els astrònoms àrabs del segle x i XI explicaven els dies prenent com a començament la penombra del vesprejar.
El matemàtic renaixentista Francesco Vimercato que vivia a la ciutat de Venècia escriu un tractat de gnomónica en el qual descriu les hores itàliques, denominant-les hores pelegrines. La conveniència de saber les hores que falten per a l'ocàs del sol és de gran utilitat als pelegrins, que organitzen la seva activitat procurant que mai li aconsegueixi la nit en el seu recorregut. Va ser emprada igualment en el servei de "correu postal" a Espanya i Itàlia. Aquest còmput horari s'emprava en les Illes Balears, tal com referencia el matemàtic alemany Christopher Clavius al segle xvi.

## Gnomónica

Són nombrosos els tipus de rellotges que mostren aquest tipus d'hores. Sent molt habitual la descripció del seu traçat en els tractats de gnomónica del segle xvii. En molts d'ells apareix la marca: H.ab OCC. com Horae ab Occasu indicant com les hores comencen a explicar-se en l'escala horària a partir de l'ocàs, generalment a 30 minuts després d'haver ocorregut l'ocàs, quan es produeix la nox (nit). La disposició d'aquest tipus d'hores es troba en rellotges solars portàtils (com poden ser els rellotges de pastor o els de anell) així com en rellotges fixos (generalment horitzontals) amb l'ombra produïda per un ortoestil. En els rellotges horitzontals les línies horàries corresponen a línies rectes, tal com va demostrar el matemàtic valencià Tomás Vicente Tosca en el tom IX del seu "Compendio mathematico" escrit entre 1707 i 1715. En aquesta obra demostra com les línies horàries d'aquest tipus de rellotges es realitza pel desplaçament d'un pla tangent a un con. Aquest con té el seu eix apuntant al pol nord i, per tant, té una obertura igual a la latitud del lloc. Els plans tangents a aquest con interseccionen amb el pla del quadrant formant les corbes horàries que són línies rectes.

## Referències

* 1 2 Orologi Solari - Trattato Completo de Gnomonica, 1988.
* ↑ Christopher Clavius
* ↑ Tomás Vicente Tosca
# Cartilla de racionament

La cartilla de racionament és un document que permet accedir a productes escassos, usualment menjar o bens de primera necessitat, en un context de racionament o distribució oficial. Mitjançant aquesta cartilla, les persones o unitats familiars d'un territori tenen accés a aquests productes, els quals són marcats o segellats per evitar la seva acumulació i poder repartir-los entre la població. No tothom té els mateixos drets, usualment aquests venen legislats pel mateix organisme que emet les cartilles, com per exemple el govern. Les cartilles es van generalitzar a Europa després de conflictes bèl·lics durant el segle xx, com ara la Guerra Civil espanyola o la segona guerra mundial. Després de la fi dels enfrontaments armats, els països afectats triguen a recuperar la normalitat de la seva producció i, per tant, la distribució de productes és deficient. Igualment, quan un bàndol en guerra no pot abastir-se, pot implementar la cartilla com a mesura excepcional. En determinats entorns sense prosperitat econòmica les cartilles de racionament s'han usat encara que no hi hagi hagut una guerra o desastre natural, com passa en determinades regions índies.
# Daniela Goggi (directora)

Daniela Goggi (Buenos Aires, 1976) eés directora i guionista argentina.

## Biografia

Goggi va estudiar en la Universitat del Cinema, on es va graduar com a professora de cinema. Ha dirigit diversos curtmetratges al llarg de la seva carrera, ha treballat com a ajudant de producció en diverses pel·lícules i col·labora en la revista de crítica cinematogràfica KM 111. Goggi també imparteix classes en la Universitat del Cinema i en altres institucions.
El seu debut al cinema va arribar amb Días de mucho, vísperas de nada (2007), una pel·lícula que des del seu argument, una dona que espera una biòpsia d'úter, fins a la formació de l'equip posa l'accent en el món femení. El guió va obtenir l'Esment Especial del Jurat per a un primer o segon llargmetratge del INCAA.
El seu cuart llargmetratge El rapto (2023) es va estrenar en festivals de primer nivell com el Festival de Venècia i Festival de Toronto, sent la primera vegada que una pel·lícula de la directora és triada per a competir en certàmens de classe A. També va guanyar el Premi Sur al millor guió adaptat

## Filmografia
### Cinema

* Días de mucho, vísperas de nada (2007)
* Abzurdah (2015)
* El hilo rojo (2016)
* El rapto (2023)

### Sèries

* Mi señora es una espía (2007)
* Entre horas (2012)
* María Marta, el crimen del country (2022)

## Referències

* ↑ «Cineasta - Daniela-Goggi» (en castellà). [Consulta: 26 juliol 2023].
* ↑ «Biennale Cinema 2023 | Homepage 2023» (en anglès). [Consulta: 26 juliol 2023].
* ↑ «El Rapto - The Rescue by Daniela Goggi» (en anglès). [Consulta: 26 juliol 2023].
* ↑ «Premios Sur: la lista completa con todos los ganadores en la gran noche del cine argentino». La Nación, 27-08-2024. [Consulta: 28 agost 2024].

## Enllaços externs

* Daniela Goggi a cinenacional.com
# Resorcinol (adhesiu)

La cola de resorcinol, també coneguda com a resorcinol-formaldehid, és una combinació adhesiva de resina i enduridor que resisteix la immersió dins l'aigua a llarg termini i té una alta resistència a la llum ultraviolada. L'adhesiu, introduït el 1943, ha estat molt popular en la construcció d'avions i embarcacions.
Fins a la invenció de la resina epoxídica, el resorcinol va ser una de les coles marines més esteses. A diferència de l'epoxi, no té propietats d'ompliment de buits, necessitant que les juntes s'ajustin bé i s'agafin a pressió per obtenir bons resultats. La cola es presenta en dues parts: un xarop vermell i unes pólvores marró clar que es barregen per formar la cola. El resorcinol no curat té una vida útil relativament curta d'uns dos o tres anys, segons la temperatura d'emmagatzematge. El seu ús ha disminuït des de la dècada de 1990 per la facilitat d'ús i la versatilitat de les coles epoxi.
Tot i que la major facilitat d'ús i versatilitat de l'epoxi fa que sigui molt més popular, l'epoxi presenta una mala resistència als raigs UV i en la majoria d'aplicacions estructurals només té una modesta resistència a la calor, cosa que la fa menys ideal per a molts usos a l'exterior. El resorcinol continua sent l'adhesiu més adequat per a usos exteriors i marins. A diferència de l'epoxi, no omple bé els forats, de manera que requereix un estàndard molt elevat dels dos factors essencials per al seu bon ús: la mecanització i el muntatge.

## Referències

* 1 2 Johnson, W. Curtis (September-October 1993). "American Woodworker". New Track Media. p. 30. ISSN 1074-9152
* 1 2 Federal Aviation Administration. Aviation Maintenance Technician Handbook-Airframe, Volume 1. Mepcount Media LLC, 2 abril 2014, p. 600. ISBN 978-1-62508-006-6.
* 1 2 Pardy, Larry. Details of Classic Boat Construction. 1999. Thomas Reed Publications, 1999, p. Appendix A. ISBN 978-0964603684.

## Enllaços externs

* «Adhesivo de resorcinol: puntos fuertes y aplicaciones» (en castellà). etchem, 10-07-2024. [Consulta: 17 agost 2024].
# Can Medalla

Can Medalla és un edifici de Granollers (Vallès Oriental) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'una casa entre mitgeres amb una destacada portalada dovellada i una finestra que són els dos elements protegits dins el catàleg patrimonial. La finestra és d'estil renaixentista emmarcada de carreus treballats i amb un frontó doble on s'emmarca un escut amb un ocell. Els brancals són dues pilastres d'estil jònic.
Forma part d'un conjunt de cases que estaven ubicades a l'eix viari principal de la sortida nord de la vila medieval. Totes han estat profundament transformades.

## Història

El seu nom prové de la família Medalla, uns carnissers i propietaris d'un grup de cases que havien construït a la carretera de Caldes al barri de l'estació del Nord. Anteriorment havia estat coneguda com a ca n'Estaper per un dels seus propietaris que tenia aquest ofici, can Jepic i ca la Paula de les Mitges, per una propietària que regentava una botiga de roba i merceria. La data de construcció s'observa a la façana.
El carrer de Corró començava el portal del mateix nom de la ciutat medieval emmurallada. Prop de Can Medalla es trobava la capella de Sant Antoni, reanomenada com capella de Santa Elisabet, que havia estat construïda cap al 1630 i enderrocada l'any 1861. El carrer es va formar el segle xvi amb la construcció de diverses cases, per on passava el Camí Ral. Es tractava d'un punt estratègic d'accés i va ser un dels tres, juntament amb el portal de Barcelona i Caldes, que va restar accessible durant la crisi de la pesta de 1652, quan el "batlle de Morbo", per tal d'evitar el contagi de la pesta, va manar tancar els portals de la ciutat. El geògraf Pau Vila diu d'aquest carrer: "Quan la carretera de Vic travessà definitivament la vila, trobà ja el pas amplament obert; puix que Granollers, ple de fe en els seus destins, havia aterrat les muralles i s'havia urbanitzat de manera apropiada per acollir-la, sense esperar que una resolució favorable fos presa. La nova via, avui centre de l'urbanisme granollerí, via sacra de la novella ciutat, ha portat l'ensopiment al vell carrer de Barcelona, per on entrava el camí ral i la tranquil·litat al de Corró, per on sortia".

## Referències

* 1 2 3 «Can Medalla». Catàleg Diputació de Barcelona. [Consulta: 29 juliol 2015].
# Llorenç Agustí i Claveria

Llorenç Agustí i Claveria (Lleida, 3 de maig del 1909 - ?, 4 d'abril del 1963) fou un empresari que va ocupar càrrecs de diferents estaments de la ciutat de Lleida. Bibliòfil i gran apassionat de les humanitats, sobretot la literatura i la història.

## Biografia

Va estudiar al Col·legi Clavé i de molt jove va començar a treballar com a viatjant en la desapareguda empresa de vidres Cardona&Munné. Al cap de poc temps, formà junt amb Eduard Ferrer Domingo la societat Agustí&Ferrer, dedicada al comerç de vidres i sanitaris. Els seus dots organitzatius el van dur a ocupar-se de càrrecs importants en diferents estaments de la ciutat de Lleida, així fou conseller del Banc d'Espanya, de San Miguel, Fábricas de Cerveza y Malta i president del Casino Principal, de l'AEM (Asociación Ex-alumnos Maristas) i la Unió Esportiva Lleida (1951-1954). Va ser un dels fundadors de la revista Labor (1953-1959). Té un carrer de Lleida anomenat en honor seu.

### Llegat

La biblioteca de Llorenç Agustí Claveria va ser cedida al Servei d'Arxiu i Llegats de l'Institut d'Estudis Ilerdencs per la seva vídua, Marina Polo, l'any 1994. Consta aproximadament d'un total de 3.000 llibres, amb predomini dels temes d'humanitats, sobretot literatura i història. L'interès del llegat rau en l'existència de col·leccions completes d'obres literàries, primeres edicions, i exemplars difícils d'aconseguir actualment, a causa de l'any d'edició.

## Referències

* ↑ «Necrológicas». La Vanguardia española, 03-04-1964, pàg. 28.
* ↑ Jarne Mòdol, Antonieta. «Agustí Claveria, Llorenç». A: Diccionari biogràfic de les terres de Lleida. Lleida: Alfazeta, 2010, p. 31. ISBN 9788493771553.
* ↑ Sol Agudo, Santiago; Cervera Gòdia, Violant; Ibars Chimeno, Teresa. El patrimoni cultural de la diputació de Lleida. Lleida: Diputació de Lleida, 2002, p. 17 [Consulta: 3 abril 2016]. Arxivat 2016-04-26 a Wayback Machine.

## Bibliografia

* Castells Granés, Enric; Bellmunt Figueras, Joan. 50 lleidatans volum II. Lleida : Ribera i Rius, 1991

## Vegeu també

* Ramon Areny i Batlle
* Francesc Bañeres i Melcior
* Alfons Benavent i Areny
* Enric Casassas i Cantó
* Francesc Safont i Culleré
* Josep Alfons Tarragó i Pleyan

## Enllaços externs

* Catàleg de cerca dels fons bibliogràfics i documentals del Servei d'Arxiu i Llegats
* Institut d'Estudis Ilerdencs Arxivat 2013-09-09 a Wayback Machine.
* Servei d'Arxiu i Llegats de l'Institut d'Estudis Ilerdencs Arxivat 2013-11-14 a Wayback Machine.
# Ladislav Žemla

Ladislav Žemla (Kladruby, Praga, Imperi Austrohongarès, 6 de novembre de 1887 − Praga, Txecoslovàquia, 18 de juny de 1955) fou un tennista txecoslovac. Va competir en els Jocs Olímpics de 1908, 1912, 1920 i 1924, primer defensant els colors Bohèmia i després com a txecoslovac. Únicament va tenir èxit en l'edició d'Anvers 1920 quan va guanyar una medalla de bronze en els dobles mixtos fent parella amb Milada Skrbková, amb la qual es casà posteriorment.
Sovint jugava sota el pseudònim "Rázný".

## Jocs Olímpics
### Dobles mixtos

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 1920 | Jocs Olímpics, Anvers, Bèlgica | Milada Skrbková | Amory Hansen Erik Tegner | 8−6, 6−4 |

## Referències

* ↑ «Olympedia – Ladislav Žemla». [Consulta: 7 agost 2024].
# Casa al carrer Portal, 9-13 (Capellades)

La Casa al carrer Portal, 9-13 és una obra barroca de Capellades (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres formant unitat amb la resta de cases del c/Major, (gairebé totes dels ss.XVII.XVIII, quan es devia formar part aquest carrer).
La façana ha estat refeta, però conserva el portal de mig punt adovellat amb la data de 1620 a la dovella principal sota els símbols de les inicials de Jesús Crist centrals per una creu.

## Història

S. XVII època de gran augment demogràfic i, per tant, d'expansió urbanística de la major part de núclis de la comarca.
Al segle xvii s'originà un desvetllament de la població amb l'eixamplament de les muralles del perimetre de la plaça de la'església, així com de l'eix del carrer Major.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa al carrer Portal, 9-13». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2018].
# Le Phénix (pel·lícula de 1905)

Le Phénix ou le coffret de cristal és una pel·lícula de Georges Méliès estrenada el 1905, a principis del cinema mut. Va ser venuda per la Star Film Company de Méliès i està numerada del 686 al 689 als seus catàlegs.

## Sinopsi

En un jardí, un mag assistit per dos ajudants augmenta la grandària d'un didal, després el fa girar, abans de triplicar-lo en alçada i treure'n, enmig de flors, una dona jove que tanca dins d'un cristall i hi cala foc. Ella desapareix entre les flames per reaparèixer com l'ocell fènix.

## Producció

Méliès és el mag de la pel·lícula, que es basa en un famós acte de màgia escènica, "Le Dé Grossissant", ideat per l'il·lusionista Buatier de Kolta. De Kolta va fer créixer un dau davant els ulls de l'audiència, després va fer que la seva dona aparegués fora d'ell. Els trucs de la versió de Méliès es realitzen utilitzant una combinació de maquinària escènica i escamoteigs.
Un fragment de la pel·lícula encara existeix i s'ha publicat en vídeo domèstic.

## Referències

* 1 2 Malthête, Jacques & Mannoni, Laurent (2008), L'oeuvre de Georges Méliès, Paris: Éditions de La Martinière, p. 349, ISBN 9782732437323
* 1 2 Méliès, Georges (2008), Georges Méliès: First Wizard of Cinema, Los Angeles: Flicker Alley, ISBN 1893967352
* 1 2 Essai de reconstitution du catalogue français de la Star-Film; suivi d'une analyse catalographique des films de Georges Méliès recensés en France, Bois d'Arcy: Service des archives du film du Centre national de la cinématographie, 1981, pàg. 217–18, ISBN 2903053073

## Enllaços externs

* Le Phénix a YouTube
# Decision to Leave

Decision to Leave (en coreà: 헤어질 결심 romanitzat Heeojil gyeolsim) és una pel·lícula de misteri de Corea del Sud del 2022 dirigida i produïda per Park Chan-wook i protagonitzada per Tang Wei, Park Hae-il, Lee Jung-hyun i Go Kyung-pyo. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula fou seleccionada per competir per la Palma d'Or al Festival de Cannes de 2022, on es va estrenar i Park Chan-wook va guanyar el premi a millor director. Decision to Leave es va estrenar als cinemes sud-coreans el 29 de juny de 2022. Va ser seleccionada com a candidata de Corea del Sud per a la millor pel·lícula internacional a la 95ena edició dels premis Oscar. També ha estat nomenada una de les 5 millors pel·lícules internacionals del 2022 pel National Board of Review.

## Repartiment

* Tang Wei com a Song Seo-rae
* Park Hae-il com a detectiu Jang Hae-jun
* Lee Jung-hyun com a Jung-an
* Go Kyung-pyo com a Soo-wan
* Park Yong-woo com a Im Ho-shin

## Recepció
### Taquilla

La pel·lícula es va estrenar el 29 de juny de 2022 a 1.374 pantalles. El 13 de juliol, després de dues setmanes d'estrena, la pel·lícula va superar el milió d'entrades venudes.
A 7 de gener de 2023 (2023-01-07), ha estat la pel·lícula Coreana més taquillera del 2022.

### Crítica

La pel·lícula ha rebut crítiques generalment positives. A Rotten Tomatoes ha rebut un 94% de crítiques positives amb una puntuació mitjana de 8,3/10.

## Vegeu també

* 75è Festival Internacional de Cinema de Canes

## Referències

* ↑ «Decision to Leave». Goita què fan, ara!. [Consulta: 21 abril 2023].
* ↑ «The films of the Official Selection 2022 – Festival de Cannes». Cannes Film Festival, 14-04-2022. [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ «David Cronenberg, Park Chan-wook, Kelly Reichardt Set for Cannes Competition». Hollywood Reporter, 14-04-2022. [Consulta: 14 abril 2022].
* ↑ Tartaglione, Nancy. «Cannes Film Festival Winners Announced – Live». Deadline Hollywood, 28-05-2022. [Consulta: 28 maig 2022].
* ↑ Jung Yu-jin «'헤어질 결심', 반짝이는 박찬욱의 클래식 로맨스 [시네마 프리뷰]» (en coreà). Naver, 29-06-2022 [Consulta: 29 juny 2022].
* ↑ «제95회 아카데미영화상 국제장편영화 부문 한국영화 출품작 선정결과». KOFIC, 11-08-2022. [Consulta: 11 agost 2022].
* ↑ «NATIONAL BOARD OF REVIEW ANNOUNCES 2022 AWARD WINNERS». National Board of Review, 01-12-2022. [Consulta: 27 desembre 2022].
* 1 2 «KOFIC, KOBIS (Korean Box Office Information System) The Box office: Korean films of 2022». KOFIC. [Consulta: 15 octubre 2022].
* ↑ «KOFIC, KOBIS (Korean Box Office Information System) Box office: Decision To Leave (2022)». KOFIC. [Consulta: 29 juny 2022].
* ↑ Kim Kye-yeon (en coreà) , 13-07-2022 [Consulta: 13 juliol 2022].
* ↑ «Decision to Leave». [Consulta: 20 novembre 2022].

## Enllaços externs

* Decision to Leave a HanCinema
* Decision to Leave a Naver Movies
# Jumeirah

Jumeirah (àrab: جميرا, Jumayrā) és un barri de la costa residencial de la ciutat de Dubai, Emirats Àrabs Units. Antigament fou una vila diferent de Dubai, poblada per pescadors, pescadors de perles i comerciants. A partir dels anys seixanta s'hi van començar a establir occidentals que treballaven a l'emirat. A Jumeirah es troba el famós Burj al-Arab, l'hotel més luxós del món. La mesquita de Jumeirah gaudeix també de gran fama. El complex de Jumeirah City amb centres comercials, torres, dos hotels de gran luxe i algunes àrees residencials s'ha obert als darrers anys; actualment s'està poblant l'illa Jumeirah una de les tres illes de la Palmera.
# Ca Pere-sans (Ascó)

Ca Pere-sans és un edifici d'Ascó (Ribera d'Ebre) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat al carrer Hospital.

## Descripció

És un edifici entre mitgeres de quatre crugies, amb el frontis compost simètricament segons quatre eixos. Consta de planta baixa, pis i golfes i té la coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. S'hi accedeix per un portal d'arc de mig punt ceràmic amb brancals de pedra acarada, que es troba alineat amb la portalada del perxe que passa per sota la casa. Els finestrals del primer pis són d'arc pla i tenen sortida a un balcó de base motllurada. El ràfec està decorat amb una imbricació de teules i rajoles ceràmiques. El parament dels murs és de carreus escairats a la planta baixa i ceràmica mudèjar als pisos superiors. A l'interior s'hi conserven nombroses antiguitats, entre les quals destaquen les columnes gòtiques del castell d'Ascó.

## Història

Casa esmentada en 1289 en descriure les lluites entre els Entença de Móra contra els Montcada d'Ascó i els Templers, a Miscel·lània Històrica Catalana: "Entences y Templers a les muntanyes de Prades".Carreras Candi: "...Dormida la migdiada, Guillem de Montcada hagué parlament ab sos cavallers en presència de Sala -ambaixador reial- aplegant-se en una de les cases que a Ascó posseïa en Pere Xenç" [p. 290]. D'aquesta casa és descendent el Beat Pere Sans d'Ascó. Estan emparentats amb els Marc de Reus.

## Referències

* 1 2 «Ca Pere-sans». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2015].
# Dolmen del Fornàs

El Dolmen del Fornàs és un dolmen del terme comunal de Queixàs, a la comarca dels Aspres, inclosa en la del Rosselló, de la Catalunya del Nord.
És a 505,2 m alt, al centre de l'extrem nord del terme de Queixàs, molt a prop del termenal amb Sant Miquel de Llotes. Per aquesta raó se situa sovint aquest dolmen en el darrer terme comunal esmentat.
És un dolmen molt restaurat, amb un túmul molt gran que ressalta el dolmen. La llosa de coberta té unes 25 creus, o variants de creus, més de 130 cassoletes incises a la pedra i tot de reguerons. La cambra fa 2 metres de longitud, 0,9 metres d'amplada i quasi 0,6 metres d'alçària. El túmul tenia un diàmetre d'uns 8 o 9 metres. S'hi van trobar fragments ceràmics que evidencien que fou construït entre l'any 1500 i el 1400 abans de la nostra era, a finals del Bronze mitjà. El lloc fou reutilitzat vers l'any 1100 i el 850, també abans de la nostra era, i a l'època romana, com es desprèn de la mateixa ceràmica.

## Vegeu també

* Dòlmens de Sant Miquel de Llotes
* Llista de monuments megalítics dels Pirineus Orientals

## Referències

* ↑ Abélanet, 2011 p. 124-125
* ↑ El Dolmen del Fornàs en els ortofotomapes de l'IGN
* ↑ Pàgina web de Rutes prehistòriques

## Bibliografia

* Abélanet, Jean. Itinéraires mégalithiques: dolmens et rites funéraires en Roussillon et Pyrénées nord-catalanes. Canet: Trabucaire, 2011, p. 350 p.. ISBN 9782849741245.
* Carreras Vigorós, Enric; Tarrús Galter, Josep «181 anys de recerca megalítica a la Catalunya Nord (1832-2013)». Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, vol. LIV, 2013, pàg. 86, 169.
* Iund, Richard «Orientations of dolmens nort of the Eastern Pyrenees». Archaeoastrnomy, 27, 2002, p. 21-28 [Consulta: 11 setembre 2013].

## Enllaços externs

* Pàgina web de Dòlmens i menhirs Pilar
* Pàgina web de Lieux insolites en France ou ailleurs
* Pàgina web de dòlmens de Martine et Eric
* Portal Megalithes du monde
# Disturbis (pel·lícula)

Disturbis (títol original, Unrueh) és una pel·lícula suïssa de 2022 de Cyril Schäublin. La pel·lícula es va estrenar el 14 de febrer de 2022 a la Berlinale a la secció Encounters, on va rebre el premi a la millor direcció. S'ha subtitulat al català.

## Repartiment

* Clara Gostynski: Josephine Gräbli
* Alexei Evstratov: Pierre Kropotkine
* Valentin Merz: Roulet, director de fàbrica
* Nikolai Bosshardt: Künzli
* Li Tavor: Mila Fuchs
* Monika Stalder: Mireille Paratte
* Helio Thiémard: Claire Gysin

## Referències

* 1 2 «Disturbis». ésAdir. [Consulta: 4 març 2023].
* ↑ ««Unrueh»: horlogers, anarchistes et décalages temporels dans le Jura du XIXe siècle» (en francès). Le Temps, 29-11-2022. ISSN: 1423-3967 [Consulta: 4 desembre 2022].