OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Can Feliu (Rubí)

Can Feliu és una obra del municipi de Rubí (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Masia situada en una plana orientada cap al sud. Es relaciona amb el camí de can Xercavins. La banda SE té molt bones vistes sobre el torrent de Can Xercavins. Es veu molt bé des de la carretera de Rubí a Ullastrell.
La masia té planta rectangular tres crugies, amb edificacions annexes, segueix una tipologia propera al tipus II-3 segons la classificació de Danés i Torres. L'edifici principal té planta baixa, un pis i golfes, amb teulada a doble vessant amb ràfec de peces ceràmiques. L'immoble ha patit diverses transformacions al llarg del temps. La porta d'accés és de llinda amb teuladet al damunt. Seguint la vertical d'aquesta porta trobem al primer pis una finestra rectangular i al segon hi ha tres finestres amb arc de mig punt, les dues dels extrems cegades. Les obertures estan emmarcades per aplacats de pedra.

## Història

Les primeres notícies són de 1230 sota la denominació de "Llunell". L'any 1383 pertany al senyoriu alodial del castell de Rubí. També hi ha notícies dels segles XV, XVI i XVII. Actualment és propietat de can Xercavins. El restaurant va obrir les portes el 1983, consolidant-se com una referència en la comarca.

## Vegeu també

* Roure de Can Feliu

## Referències

* 1 2 3 «Can Feliu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 abril 2015].
* ↑ Gastronomia local, S.L.. El llibre dels Restaurants del Vallès (paper), 2012, p. 26.
# Museu Irlandès d'Art Modern

El Museu Irlandès d'Art Modern, també conegut com a IMMA (Irish Museum of Modern Art), és un museu ubicat a Dublín que exposa obres d'art modern. Va obrir les portes el maig de 1991 i és la institució nacional més important d'art modern i art contemporani. Està situat al Royal Hospital, Kilmainham, un edifici del segle xvii que es troba prop de l'Estació Heuston, a l'oest del centre de Dublín. L'actual director és Enrique Juncosa, abans va ser sotsdirector del Museu Nacional Centre d'Art Reina Sofia (MNCARS) a Madrid. Juncosa és només el segon director de l'IMMA, el primer va ser Decan McGonagle. El Museu està especialitzat a adquirir art contemporani d'artistes vius i compra només dels mercats primaris: estudis i galeries. També accepta donacions d'art que datin de 1940 en endavant. Donada la seva joventut el museu té una col·lecció en constant evolució.

## Edifici

El Royal Hospital és una impactant ubicació per mostrar art modern. Modelat segons Els Invàlids de París, està disposat al voltant d'un pati i l'interior té llargs corredors i als seus costats corren una sèrie de sales interconnectades.

## Referències

* ↑ Fionn Davenport. Ireland 9. Lonely Planet, 1 gener 2010, p. 113–. ISBN 978-1-74179-214-0 [Consulta: 14 gener 2013].
* ↑ Marguerite O'Molloy. Irish Museum of Modern Art: The Collection. Irish Museum of Modern Art, 2005. ISBN 978-1-903811-48-1 [Consulta: 14 gener 2013].

## Enllaços externs

* IMMA website
# Pont del Marmanya

El Pont del Marmanya és una obra de Palol de Revardit (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un pont d'una sola arcada de mig punt (4.02m de llum) sobre la riera del Marmanya. L'alçada és de tres metres respecte al llit de la riera i l'amplada de 3,23 metres.
L'estructura del pont és sòlida: s'empren carreus ben tallats de pedra sorrenca disposats en filades i units amb morter de calç. Els carreus són molt regulars; tenen una mesura aproximada de 40 x 20 cm. L'extradós de l'arc és regular i presenta una estructura dovellada. A la base hi ha cinc orificis quadrats a cada costat que segurament sostenien una cintra de fusta durant la construcció de l'arc. Es conserven restes de la barana, també de pedra.

## Història

El pont apareix esmentat en l'obra "Centenari de la Guerra de la Independència" redactat per l'historiador banyolí Pere Alsius. El 2 de març de 1812 va haver-hi un enfrontament bèl·lic entre les tropes napoleòniques i les companyies locals del batalló de San Fernando en el "petit pont de Maremanya (a prop de Can Canya)"

## Referències

* 1 2 3 «Pont del Marmanya». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 agost 2021].
# Centre Cultural i Recreatiu (Gelida)

El Centre Cultural i Recreatiu és un edifici de Gelida (Alt Penedès) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un gran casal entre mitgeres, amb teulada a dues vessants, de dues plantes, un pis reculat i un espai més enfonsat al darrere. A partir de les formes clàssiques de la façana, existeix una gran sala amb pilastres i voltes i una escala que condueix al pis superior on existeix una espaiosa sala amb motllures, pintures i cel ras del 1877, i diversos serveis annexos.

## Història

Al Centre Cultural i Recreatiu de Gelida, s'hi celebraven balls, actes culturals, teatre, etc, etc. fins al 1933, any en què fou inaugurat un nou Cafè (l'actual Cafè de la Pista del Casal Gelidenc). La planta baixa, era ocupada pel Cafè, presidit per un quadre evocant els segadors del Corpus de sang de 1640. El 1939, fou ocupat pel "Frente de Juventudes" i adquirit posteriorment per l'Ajuntament de Gelida.

## Referències

* 1 2 «Centre Cultural i Recreatiu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 agost 2014].
# Eumenides Dorsum

Eumenides Dorsum és una formació geològica de tipus dorsum a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 9.47 ° latitud N i 204.94 ° longitud E, que fa 569.26 km de diàmetre. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1976 i fa referència a una característica d'albedo.

## Referències

* ↑ "Eumenides Dorsum". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Antoniadi, E.M.. Librairie Scientifique, Hermann et Cie.. Map of albedo features of Mars, (plates 2-5), in La Planéte Mars, 1930.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# Cal Quirze (Moià)

Cal Quirze era una obra eclèctica de Moià inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya que fou enderrocada.

## Descripció

Casa cantonera amb el carrer de Sant Antoni i el carrer del Palau. Era un casal de tres pisos que acabava en terrat. Als baixos l'arrebossat imitaven carreus. La planta baixa era d'alçada desigual per tal de salvar el desnivell dels carrers. Al pis central, un gran balcó correder envoltava les tres façanes de l'edifici, quedant sostingut per unes mènsules. L'horitzontalitat de l'edifici quedava accentuada per una motllura situadada al mateix nivell dels balcons.

## Història

A l'entrada de l'edifici per la banda del carrer de Sant Antoni, una reixa datava la casa al 1897. Fou construïda per la família Bou de Moià en el moment en què la carretera acabava just a aquesta alçada de l'avinguda de la Vila, i l'arribada a Moià s'efectuava per l'actual carrer de Sant Antoni.

## Referències

* 1 2 «Cal Quirze». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 juny 2020].
# 789
## Esdeveniments

* Regne d'Astúries: Beremund I el Diaca és proclamat rei d'Astúries a la mort del seu predecessor Mauregat I.
* Magrib: Idrís I al-Àkbar estableix el primer regne del Marroc i funda la dinastia Idríssida, que governarà fins al 974.
* Marroc: Idrís I funda la ciutat de Fes.
* Japó: Ki no Kosami és nomenat shōgun.

## Necrològiques

* Regne d'Astúries: Mauregat I, rei.
# Rambla del Poblenou

La rambla del Poblenou és un carrer del Poblenou, que va de la Gran Via de les Corts Catalanes fins al passeig de Calvell, molt a prop de la platja del Bogatell. Antigament s'havia anomenat passeig del Triomf, en la versió catalanitzada de l'anterior (Paseo del Triunfo) i al Pla Cerdà tenia el número 50.
L'any 2012 es van substituir les rajoles de la zona central per asfalt en alguns trams, generant opinions diverses entre els veïns. Alguns consideraven que l'asfalt feia perdre identitat a la rambla, mentre que altres valoraven positivament la millora en la seguretat per als vianants.

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona
* Escola d'Art Poblenou
* Al Doctor Trueta

## Referències

* ↑ La Rambla fa cent anys : centenari de la Rambla del Poblenou 1886-1986. Barcelona: Arxiu Històric del Poblenou, 1986, p. 31.
# Glera (desambiguació)

«Glera» té aquests significats:
* Glera, platja de còdols formada als marges d'un corrent fluvial, i erròniament llit fluvial, d'un riu o torrent.
* Glera m. o prosecco, varietat de cep blanca del Vèneto.

## Notes

* ↑ El cas de llera, tot i ésser ben altre, ha donat uns resultats semblantment absurds. Llera és un mot emprat en una àrea reduïdíssima del domini lingüístic. El DCVB només el té documentat en un escrit de Pere Girbal i corn a forma toponimitzada, existent prop de Sopeira, i informa: «no sabem que s'usi la forma llera en català, fora del topònim ribagorçà que hem esmentat). El considera corn una variant de glera per l'evolució gl->ll-, pròpia d'alguns parlars de transició. El DECLC de Coromines (s.u. glera) confirma aquest origen i aquesta localització exclusiva a l'Alta Ribagorça, testimonia un ús més viu que no donava a entendre el DCVB, però en precisa el significat, que no és 'llit de riu' sinó 'tartera'. Glera, en canvi, té una àrea molt més extensa: el Maestrat, les terres de l'Ebre i el sud de la Franja i un significat que tampoc no és 'llit de riu' sinó 'platja de còdols formada als marges d'un corrent fluvial'. Sembla clar, doncs, que si calia entrar alguna forma relativa a aquest concepte, aquesta és glera i que el seu significat en cap cas no pot ésser 'llit d'un riu'. És per això, evidentment, que el DGEC, en la seva voluntat d'alterar al mínim possible el corpus en l'estat DFabra, manté llera, però el marca amb un reg i el remet a glera, mot que incorpora al corpus sense cap marca restrictiva (és propi d'una àrea prou extensa i no té cap concurrent sinonímic exacte) amb la definició '1. Areny gruixut i ple de còdols. 2. Canal molt rosta; tarter 1)'. Doncs, bé, el DIEC ignora tota aquesta evolució lexicogràfica, torna enrere a l'estat DFabra, no avisa de cap restricció i, per acabar-ho d'adobar, manté també la definició errònia del DFabra. Conseqüència? Que algun tècnic del Departament de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat de Catalunya va quedar ullprès d'aquesta forma, li va semblar que traduïa perfectament el cauce castellà, malgrat que tant el DGEC com el mateix DIEC donen corn a forma preferent i, per tant, terminològica, llit fluvial, i la va posar en circulació per mitjà dels escrits i les disposicions oficials generats pel dit departament, al punt que actualment fins l'hem sentit en boca d'algun presentador de televisió. Ja veiem, doncs, corn aquelles suposicions que fèiem sobre possibles usos impropis de tocom, que podien semblar humorístiques, han esdevingut una trista realitat en el cas de llera, i no per boca d'un estranger encara poc competent en la llengua, sinó per obra d'uns tècnics d'un departament oficial!.

## Referències

* ↑ El diccionari de l'Institut. Una aproximació sistemàtica, per Francesc Esteve, Josep Ferrer, Lluís Marquet i Juli Tomeu Moll-Mas, www.raco.cat/index.php/Marges/article/download/111256/160386 i El llit fluvial Carles Domingo http://llenguanacional.cat/pdf/41.pdf
# Gliese 884

Gliese 884 (HD 217357 / LHS 3885 / CD-23 17699) és un estel a la constel·lació d'Aquari de magnitud aparent +7,89 i, per tant, no és visible a ull nu. S'hi troba a la regió sud-oest de la constel·lació, al sud-oest d'Skat (δ Aquarii), al nord-oest de Fomalhaut (α Peixos Austrini) i a l'est de la nebulosa de l'Hèlix.
Gliese 884 s'hi troba a sols 26,6 anys llum del sistema solar, i és un dels estels lluents —entenent com a tals aquelles que no són nanes vermelles— més properes. Les seves veïnes més properes són el sistema estel·lar FK Aquarii a 3 anys llum, la lluent Fomalhaut (α Peixos Austrini) a 3,5 anys llum, i TW Piscis Austrini, un estel no gaire diferent a Gliese 884, a 4,4 anys llum.
Gliese 884 té tipus espectral K7V, i les seves característiques són semblants a les de 61 Cygni B —la component més tènue d'aquest sistema— o a les de Gliese 673. Amb una temperatura superficial de 4130 K, la seva lluminositat amb prou feines aconsegueix el 9% de la solar. La seva massa s'estima en 0,61 masses solars i la seva edat es xifra en sol 240 milions d'anys (1/19 part de l'edat del Sol). No s'ha detectat excés en l'infraroig ni a 24 μm ni a 70 μm, cosa que en principi descarta la presència d'un disc de pols al seu al voltant.

## Referències

* ↑ Christopher J. Corbally «Contributions to the Nearby Stars (NStars) Project: Spectroscopy of Stars Earlier than M0 within 40 pc--The Southern Sample» (en anglès). Astronomical Journal, 1, 02-06-2006, pàg. 161–170. DOI: 10.1086/504637.
* 1 2 3 4 5 6 7 Afirmat a: Gaia Data Release 2. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès. Data de publicació: 25 abril 2018.
* ↑ «Predicted infrared brightness of stars within 25 parsecs of the sun». The Astrophysical Journal Supplement Series, 11-1983, pàg. 643–711. DOI: 10.1086/190905.
* ↑ «UBV(RI)CJHK observations of Hipparcos-selected nearby stars» (en anglès). Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 4, 21-04-2010, pàg. 1949–1968. DOI: 10.1111/J.1365-2966.2009.16182.X.
* ↑ Andrew W. Mann «M dwarf metallicities and giant planet occurrence: ironing out uncertainties and systematics» (en anglès). Letters of the Astrophysical Journal, 25-07-2014, pàg. 54. DOI: 10.1088/0004-637X/791/1/54.
* ↑ Gliese 884 (SIMBAD)
* ↑ Gliese 884/CD-23 17699 (Solstation)
* ↑ Koen, C.; Kilkenny, D.; van Wyk, F.; Marang, F. «UBV(RI)C JHK observations of Hipparcos-selected nearby stars». Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, 403, 4, 2010. pp. 1949-1968.
* ↑ Morales, J. C.; Ribas, I.; Jordi, C. «The effect of activity on stellar temperatures and radii». Astronomy and Astrophysics, 478, 2, 2008. pp. 507-512 (Taula consultada en CDS).
* ↑ Takeda, Genya; Ford, Eric B.; Sills, Alison; Rasio, Frederic A.; Fischer, Debra A.; Valenti, Jeff A. «Structure and Evolution of Nearby Stars with Planets. II. Physical Properties of ~1000 Cool Stars from the SPOCS Catalog». The Astrophysical Journal Supplement Series, 168, 2, 2007. pp. 297-318.
* ↑ Kóspál, Ágnes; Ardila, David R.; Moór, Attila; Ábrahám, Péter «On the Relationship Between Debris Disks and Planets». The Astrophysical Journal Letters, 700, 2, 2009. pp. L73-L77.
# Grau (teoria de grafs)

En teoria de grafs, el grau o valència d'un vèrtex és el nombre d'arestes que hi incideixen, amb els bucles comptats dues vegades. El grau d'un vèrtex v es denota grau(v), g(v) o gr(v) (tot i que també es fa servir δ(v), i de l'anglès d(v) i deg(v)). El grau màxim d'un graf G, denotat com Δ(G), i el grau mínim d'un graf G, denotat com δ(G), són respectivament els graus màxim i mínim dels seus vèrtexs. Al graf de la dreta, el grau màxim és 3 i el grau mínim és 0. En un graf regular tots els graus són iguals i, per tant, es pot parlar del grau del graf.

## Lema de l'encaixada de mans

La fórmula de la suma de graus estableix que, donat un graf $G=(V,E)$,
    $\sum _{v\in V}\deg(v)=2|E|\,.$
La fórmula implica que en qualsevol graf el nombre de vèrtexs amb grau senar és parell. Aquesta proposició (així com la fórmula de la suma graus) es coneix com el lema de l'encaixada de mans. Aquest nom es deu a un problema matemàtic popular, en el qual cal demostrar que en qualsevol grup de persones el nombre de persones que s'han donat la mà amb un nombre senar d'altres persones del grup és parell.

## Valors especials

* Un vèrtex de grau 0 s'anomena un vèrtex aïllat.
* Un vèrtex de grau 1 s'anomena un vèrtex fulla.
* Un vèrtex de grau n-1 en un graf amb n vèrtexs s'anomena un vèrtex dominant.

## Referències

* ↑ Diestel, Reinhard. Graph Theory (en anglès). 3a ed.. Berlin, New York: Springer-Verlag, 2005, p.5. ISBN 978-3-540-26183-4.
Viccionari
# Icteri

Icteri (Icterius, francès Ithier) fou comte d'Alvèrnia nomenat després del 778. Hauria succeït a Bermond. Se l'ha identificat generalment amb Icteri, fill d'Hattó d'Aquitània, si bé això no és del tot segur per raons cronològiques, ja que aquest Icteri d'Aquitàni fou donat com a ostatge el 737 quan tindria uns deu anys i, per tant, el 778 tindria ja uns 50 anys. El seu germà Adalgari hauria rebut al mateix temps la marca de Gascunya. Adalgari i Icteri serien germans del duc Llop II de Gascunya que hauria mort justament el 778. Icteri i Adalgari, durant la seva estada com a ostatges a França, van esdevenir fidels de Pipí el Breu i dels carolingis.
El rei Carlemany va procedir a una reorganització de comtes el 778 o poc després: Icteri per Bermond a Alvèrnia, Humbert per Esturmí a Bourges, Videbald nomenat a Périgord, i altres. No se sap quan va morir Icteri, ja que no se l'esmenta més, però devia morir abans del 800 (en aquest any tindria ja més de 70 anys, molt per l'època). S'ha pensat que el següent comte conegut, Guerí de Chalon, fou comte d'Alvèrnia pel matrimoni amb una filla (de nom Albana, que és el nom de l'esposa coneguda de Guerí); això, tot i que teòricament possible, no correspon a l'època dels fets, on els comtes eren nomenats pel rei i no hi havia successió hereditària; d'altra banda Guerí s'esmenta per primer cop el 818 o 819 i Icteri segurament havia mort abans del 800, per la qual cosa un comtat sota una filla (que ja hauria estat de certa edat per estar casada) tant de temps és gairebé impossible; Albana, si és que era la filla d'Icteri, fou la segona esposa de Guerí, i en tot cas hauria estat casada abans però el seu consort, que hauria governat Alvèrnia, és desconegut; una altra possibilitat és que Icteri podia haver tingut un fill i Gueri haver-se casat amb una filla d'aquest però això és purament especulatiu. Segurament Icteri va tenir un successor designat per la cort (o fins i tot més d'un) el nom del qual o dels quals ha restat desconegut, fins que fou nomenat Guerí, si bé les relacions familiars podien haver ajudat en el nomenament.

## Referències

* Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
# Identitat d'Euler

L'expressió
    $e^{i\cdot \pi }+1=0$
identitat d'Euler, és una fórmula matemàtica (batejada pel físic estatunidenc Richard Feynman en homenatge a Leonard Euler) que uneix de forma simple diversos camps d'aquesta disciplina:
* π un nombre associat a la geometria.
* e un nombre associat a l'anàlisi matemàtica.
* i un nombre bàsic en l'àlgebra.
* L'1 i el 0 que són una de les bases de l'aritmètica per ser els elements neutres de la multiplicació i l'addició.
Aquesta identitat és un cas particular de la fórmula d'Euler:
    $e^{x+i\cdot y}=e^{x}\cdot (\cos y+i\cdot \sin y)$
per a x = 0 i y = π.

## Explicació

Des del punt de vista de l'anàlisi complexa, la identitat d'Euler és un cas particular de la fórmula d'Euler, que afirma que per qualsevol nombre real x,
    $e^{ix}=\cos x+i\sin x\,\!$
on els valors de les funcions trigonomètriques sinus i cosinus venen donats en radiants.
En particular quan: x = π, o mig gir (180°), al voltant d'una circumferència :
    $e^{i\pi }=\cos \pi +i\sin \pi \,\!$
Com que
    $\cos \pi =-1\,\!$ i també $\sin \pi =0\,\!$
l'equació queda
    $e^{i\pi }=-1+0i\,\!$
d'on s'obté la identitat d'Euler:
    $e^{i\pi }+1=0\,\!$
Això redueix el problema a la demostració de la fórmula d'Euler, qüestió que es remunta als fonaments de l'anàlisi complexa. La demostració depèn de com s'hagi definit la funció exponencial complexa o, equivalentment, de com s'hagi definit l'extensió de la potenciació als nombres complexos.
# Involució

Una involució és una aplicació $f:A\rightarrow A$ tal que és igual a la seva pròpia inversa i, per tant, dues aplicacions successives de la funció equivalen a la funció identitat: $(f\circ f)(x)=f(f(x))=f^{2}(x)=Id(x)=x$, on $x\in A$.
El concepte és extensible a lleis de composició binàries. Sigui $(C,*)$ un grupoide o magma unitari, amb l'element neutre denotat per e. Direm que un element $x:C$ és involutiu si $x*x=e$. La llei de composició interna $*:C\times C\rightarrow C$ és involutiva per l'esquerra si té un únic element neutre per l'esquerra i tots els elements de C són involutius: $\exists _{1}e:C\bullet \forall x:C\bullet (e*x=x)\land (x*x=e)$. De forma similar definim una llei involutiva per la dreta: $\exists _{1}e:C\bullet \forall x:C\bullet (x*e=x)\land (x*x=e)$. Una operació és simplement involutiva si és involutiva per la dreta i per l'esquerra, és a dir, que el seu element neutre és una unitat bilateral.
De forma equivalent, podem dir que una llei és involutiva (per l'esquerra, per la dreta o bilateral), si i només si, és unitària (per l'esquerra, per la dreta o bilateral, respectivament) i devolutiva, i l'element neutre és igual a l'element devolutiu.

## Bibliografia

* Todd A. Ell (2007), "Quaternion involutions and anti-involutions", Computers & Mathematics with Applications 53 (1): 137–143, DOI 10.1016/j.camwa.2006.10.029.
# Jens Böhrnsen

Jens Böhrnsen (Bremen, 12 de juny de 1949) és un polític alemany, membre del Partit Socialdemòcrata d'Alemanya. Va ser President del Senat de Bremen —equivalent al de ministre president en la majoria de länder— alhora que alcalde de la ciutat homònima; des de novembre de 2009 fins a l'octubre de 2010 va haver de compaginar el càrrec amb el de president de torn del Bundesrat i, per tant, segona màxima autoritat d'Alemanya. El 31 de maig de 2010 va assumir la Presidència de la República Federal Alemanya de forma interina després de la dimissió del Cap d'Estat, el Bundespräsident Horst Köhler, per unes polèmiques declaracions sobre la missió de les tropes alemanyes a l'Afganistan. Deixà el càrrec al nou president elegit pel parlament Christian Wulff el 30 de juny de 2010.

## Referències

* ↑ El Mundo (ed.). «Dimite el presidente alemán tras sus polémicas declaraciones sobre la misión en Afganistán» (en castellà). [Consulta: 31 maig 2010].
# Joan I del Vienès

Joan I de Borgonya, nascut el 1264, mort à Bonneville el 24 de setembre de 1282 d'una caiguda de cavall, delfí del Vienès, comte d'Albon, de Grenoble, d'Oisans, de Briançon i d'Embrun de 1269 a 1282, fill de Guigó VII, delfí de Vienès, i de Beatriu de Savoia.
Amb cinc anys a la mort del seu pare va ser la seva mare qui va assolir la regència. Es va casar el 1280 amb Bona de Savoia (1275 † 1300), filla d'Amadeu V, comte de Savoia i de Sibil·la de Baugé. Va morir dos anys més tard a Bonneville, sense deixar de descendència, i segons el seu testament el comtat passava a la seva germana Anna i, per tant, al seu marit Humbert I de la Tour du Pin.

## Enllaços externs

* L'atelier des dauphins
* Genealogia
| Precedit per: Guigó VII | Delfinat del Vienès 1269-1282 | Succeït per: Anna de Borgonya |