OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pont dels Moros I (Deltebre)

El Pont dels Moros I, també anomenat pont del Rei, és una obra neoclàssica de Deltebre (Baix Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El pont és una mena d'arc de triomf placat amb carreus de pedra i reomplert de dintre amb còdols i argamassa. Segurament tenia àtic o qualsevol altra part superior.La seva funció podria ésser de resclosa per a regular el pas de l'aigua d'un canal de navegació -a semblança del canal dels Alfacs- o bé per regular l'aigua d'unes salines.
L'any 2002 va ser traslladat de lloc i reconstruït a la rotonda d'entrada de la urbanització Riumar.

## Referències

* ↑ «Pont dels Moros I». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 desembre 2018].

## Vegeu també

* Pont dels Moros II (Deltebre)

## Enllaços externs

* «Pont dels Moros I». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Nicànor (germà de Cassandre)

Nicànor (en grec Νικάνωρ) era fill d'Antípater, el regent de Macedònia i, per tant, germà de Cassandre de Macedònia.
La reina Olímpia de l'Epir el va fer matar l'any 317 aC.

## Referències

* ↑ Diodor de Sicília Βιβλιοθήκη ἱστορική XIX,11
# Batabanó

El municipi de Batabanó està situat al sud i oest de la província de província de Mayabeque, Cuba. Fins al 2010 va pertànyer a l'extinta província de l'Havana. Limita al nord amb el municipi de San José de las Lajas, a l'est amb el municipi de Melena del Sur, a l'oest amb Quivicán i al sud amb el Golf de Batabanó.
La seva superfície abasta un extens aiguamoll costaner cobert de mangle així com extensions de terres fèrtils de la plana del sud de l'Havana. Al municipi hi ha el Surgidero de Batabanó principal port de cabotatge i pesquer a la costa sud de la província Mayabeque. Les activitats econòmiques fonamentals són l'agricultura i la pesca.
El municipi comprèn a més del poble de Batabanó, els poblats de Surgidero (port), Camacho, Pozo Redondo, La Julia i Sopapo.

## Història

El Capítol de l'Havana cedeix el ramat de Batabanó a Juan Gutiérrez Manibaldo el 4 de març de 1559, però no és fins al 5 de febrer de 1688 que es funda oficialment el poblat. D'aquesta manera, Batabanó es considera la primera vila fundada en la Província de l'Havana. El seu "surgidero" (port) va servir de port sud de l'Havana per a la comunicació marítima amb la part central i oriental de l'illa (Santiago de Cuba), funció que va complir fins a l'aparició del ferrocarril central. En 1843 la vila i el port s'uneixen mitjançant ferrocarril amb l'Havana, la qual cosa va potenciar el seu desenvolupament econòmic. El port batabanoense va establir relacions amb l'estranger exportant als Estats Units, Anglaterra i Espanya la major part dels seus productes agrícoles provinents del seu territori i de zones limítrofes.
Al primer terç del segle xx, una nodrida immigració provinent d'Espanya i en concret de Mallorca (Andratx-És Capdellà) va treballar en la pesca d'esponja des Surgidero.
El municipi va alternar la seva seu en diferents èpoques entre el Surgidero de Batabanó i el poblat de Batabanó pròpiament, on resideix actualment (2010).

## Economia

La principal indústria és la del moble i fabrica mobles escolars i altres. També per la pesca, que té entre els seus principals productes d'exportació: llagostes, gambetes i esponges. Existeixen també fàbriques de conserves i desenvolupament agrícola de cultius diversos, viandes, vegetals i arròs.

## Ciutats agermanades

* Santa Cruz de Juventino Rosas, Mèxic.

## Referències

* ↑ http://www.sre.gob.mx/gobiernoslocales/ Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Batabanó, EcuRed
* Surgidero de Batabanó (Batabanó), EcuRed
# Antonio Susillo

Antonio Susillo y Fernández (Sevilla, 16 d'abril de 1855 - 1896) va ser un dels escultors espanyols més famosos de la segona meitat del segle xix.
Va desenvolupar els seus estudis a l'Escola de Belles Arts de París, sota la protecció del príncep rus Giedroik, després d'haver rebut les primeres classes de modelatge per part de l'artista José de la Vega a Espanya.. Va ampliar a Roma entre 1885 i 1887 en aconseguir un pensionat donat pel govern espanyol.
Va obntenir durant la seva carrera nombrosos premis en exposicions nacionals, entre ells, els segons premis, l'any 1887 i 1890 i una medalla de bronze a l'Exposició de Cadis de l'any 1879.
La seva obra està marcada per la influència modernista que va rebre durant la seva estada a París. Es caracteritza pel caràcter realista i descriptiva. Entre els seus deixebles cal destacar a Castillo Lastrucci i Lorenzo Coullaut Valera.
Sobre la seva mort hi ha dues llegendes, un compte que la seva mort va ser el resultat d'una depressió que va sofrir l'escultor a causa de la mort de la seva esposa i altre compte que es va produir al canviar la posició dels peus al Crucificado de las Mieles, sota el qual descansen les restes de l'escultor.
Entre la seva labor artística destaca la restauració de la Virgen de la Amargura el 1893 i és l'autor dels monuments a Velázquez, Daoíz (Sevilla) i Cristòfol Colom (Valladolid).

## Referències

* ↑ Cascales Muñoz, 1929, p. 44.
* 1 2 Álvarez Cruz, 1997, p. 523.
* ↑ González Gómez i Rojas-Marcos, 2011, p. 391.
* ↑ DDAA, 1969, Enciclopedia Universal Sopena.
* ↑ González Gómez i Rojas-Marcos, 2011, p. 392.
* ↑ González Gómez i Rojas-Marcos, 2011, p. 396.

## Bibliografia

* Álvarez Cruz, Joaquín Manuel (en castellà) Laboratorio de Arte, n.º 10. Secretariado de Publicaciones de la Universidad de Sevilla [Sevillla], 1997.
* Cascales Muñoz, José. Las Bellas Artes Plásticas en Sevilla. La pintura, la escultura y la cerámica artística desde el siglo XIII hasta nuestros días (en castellà). II, 1929.
* DDAA. Enciclopedia Universal Sopena (en castellà). 8, 1969.
* González Gómez, Juan Miguel; Rojas-Marcos, Jesús (en castellà) Laboratorio de Arte, n.º 23. Secretariado de Publicaciones de la Universidad de Sevilla [Sevilllla], 2011 [Consulta: 18 juliol 2014].
# Nucèria del Brútium

Nucèria (en llatí Nuceria Bruttium) era una ciutat del Brútium prop de Terina. Encara que no esmentada per cap autor clàssic s'han trobat monedes amb la paraula grega Noukrinon (ΝΟΥΚΡΙΝΩΝ) (les monedes de Nuceria Alfaterna porten inscripcions en llengua osca i, per tant, no pot ser la mateixa ciutat). Sembla que tenia estrets contactes amb Terina i Rhegion.
És la moderna Nocera Terinese a la desembocadura del riu Savuto. En queden forces restes romanes que antigament se suposava corresponien a Terina.

## Referències

* ↑ Bunbury, Edward Herbert. «Nuce'ria (4.)». A: Dictionary of Greek and Roman Geography, illustrated by numerous engravings on wood. Londres: Walton and Maberly & John Murray, 1854.
# Arlee

Arlee (anglès) o nɫq̓alqʷ, nɫq̓a en llengües salish:) és una concentració de població designada pel cens dels Estats Units a l'estat de Montana. Segons el cens del 2000 tenia 602 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Arlee tenia 602 habitants, 235 habitatges, i 161 famílies. La densitat de població era de 35,9 habitants per km².
Dels 235 habitatges en un 37% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 42,1% hi vivien parelles casades, en un 20,4% dones solteres, i en un 31,1% no eren unitats familiars. En el 26,8% dels habitatges hi vivien persones soles el 7,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,56 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,14.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 32,4% tenia menys de 18 anys, un 7,1% entre 18 i 24, un 28,2% entre 25 i 44, un 23,4% de 45 a 60 i un 8,8% 65 anys o més. La composició racial era 45,85% blancs i 50% amerindis. Els hispànics de qualsevol raça són el 3,49% de la població.
L'edat mediana era de 33 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 91,1 homes.
La renda mediana per habitatge era de 21.188 $ i la renda mediana per família de 22.125 $. Els homes tenien una renda mediana de 25.500 $ mentre que les dones 19.167 $. La renda per capita de la població era d'11.558$. Aproximadament el 37,6% de les famílies i el 34,1% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ Tachini, Pete. Seliš nyoʻnuntn, Medicine for the Salish language : English to Salish translation dictionary. 2a edició. Pablo, MT: Salish Kootenai College Press, 2010, p. 24. ISBN 9781934594063.
* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Arlee». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 8 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Arlee». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Pelagi Patrici

Pelagi Patrici (Patricius, Πατρίκιος) fou un escriptor grec que suposadament hauria començat l'Homero-Centra, o Homero-Centrones, ̔Ομηρόκεντρα ἃ καὶ Κέντρωνες compost finalment per l'emperadriu Eudòxia Augusta, però l'hauria deixat sense acabar. El nom Patrici seria més aviat un títol.
Jordi Cedrè adscriu aquesta obra a Pelagi Patrici o Pelagi el Patrici (Πελάγιον τὸν Πατρίκιον), que hauria estat executat per orde de l'emperador Zenó. Zonaràs diu que fou escrita per Pelagi Patrici o el Patrici i que Eudòxia Augusta la va acabar a la seva mort. Eudòxia va morir vers el 460 o 461 i, per tant, Pelagi hauria de ser un personatge diferent del Patrici executat per orde de Zenó (que no fou emperador fins al 474). La part escrita per Patrici només tindria 203 línies i en canvi la part d'Eudòxia està formada per 650 versos i és molt més extensa. L'obra, de contingut cristià, parla de la història de Jesucrist i fa referència al Credo de Nicea. Algunes referències donen com a autor a Patrici Sacerdot (Patricius Sacerdos) i diuen que va ser arranjada i corregida per Eudòxia Augusta.
Probablement Patrici fou contemporani d'Eudòxia i va sobreviure a l'emperadriu fins que fou executat per orde de Zenó. Patrici hauria compost l'obra i no l'hauria deixat sense acabar sinó que l'hauria concebut en forma més reduïda, però Eudòxia, l'hauria corregida i ampliada amb les seves pròpies idees.

## Referències

* ↑ 5.Patricius, Pelagius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. III Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 136
# Beaune (Costa d'Or)

Beaune (i Beuna antigament en català) és un municipi francès al departament de Costa d'Or (regió de Borgonya - Franc Comtat). El 2019 tenia 20.551 habitants.
És el centre d'una àrea productora de vi. La ciutat, de forma circular, és envoltada d'antigues muralles. Sobresurt l'hospici del segle xv, actualment musée de l'Hôtel-Dieu, que conté el políptic del Judici universal de Rogier van der Weyden, que pintà aproximadament l'any 1445, i l'església de Notre-Dame del segle xii, un dels millors edificis romànics de la Borgonya.
En temps medieval el vi de Beuna, extret d'un cep cultivat a l'Aragó, era molt estimat.

## Referències

* ↑ «Côte-d'Or (France): Arrondissements & Communes - Population Statistics» (en anglès), 29 desembre 2021. [Consulta: 10 juliol 2022].
* ↑ Veronee-Verhaegen, Nicole. L'Hôtel-Dieu de Beaune (en francès). Centre national de recherches Primitifs flamands, 1973 [Consulta: 23 juliol 2011].
# Torre dels Moros (Vallirana)

La Torre dels Moros és una obra de Vallirana (Baix Llobregat) declarada Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

Es tracta de dues torres de planta circular situades a l'est del terme, a poca distància entre elles, uns 12 metres, amb restes de murs i canalitzacions, antigament comunicades. Són de base atalussada i es conserven a pràcticament tota la seva alçada. (Es correspondrien a elements de molins, possiblement cacaus). La més gran s'aixeca sobre una base quadrangular i l'altra ha estat aprofitada com a xemeneia pels propietaris de la casa on està ubicada. Van ser construïdes amb un aparell de petits carreus irregulars disposats en filades horitzontals.

## Història

Són les dues torres de pedra de planta rodona que es poden veure actualment al Passeig de Sant Lluís, on fa la corba i cantonada amb el carrer Barcelona i sobre la fàbrica de xocolata. Estan integrats en sengles propietats privades, una a cada banda del carrer.
Daten de l'època medieval, segurament del segle xiii o XIV, i podrien ser d'origen àrab. Confirmaria això unes tombes trobades allà a l'estil d'aquesta cultura. La seva funció estaria lligada a l'antic canal de rec que hi passava i on farien de pous d'anivellament, rec dels Molins de la Llibra, existent ja en el segle xiii, segons consta en un document de venda del 1257. En els fogatges del segle xvi, la Llibra és un dels escassos masos esmentats, figurant com a propietaris Pere de la Llibra (1533) i Antich Bassons de la Llibra (1590).
El Butlletí del Centre Excursionista de Catalunya del 1892 fa una descripció molt detallada de l'aspecte que tenien els Molinots a la fi del segle passat, quan encara eren visibles les restes de les construccions annexes: una paret de 12 pams d'alçada, murs d'una antiga cambra, una escala, un dipòsit.
Aquestes construccions, junt amb la resta dels murs i una part d'aquell rec, que es pot veure reconstruït a la parcel·la cantonera del carrer Major a l'altra banda del pont, són de les poques construccions medievals i les més antigues de Vallirana. Això fa que siguin de gran interès històric i arqueològic.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Torre dels Moros». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
# Balsamorhiza sagittata

Balsamorhiza sagittata és una espècie de planta de flor que pertany a la tribu dels gira-sols de la família de les asteràcies (Asteraceae) conegut pel nom comú en anglès com arrowleaf balsamroot. Sota el nom okanagan sunflower és l'emblema de flor oficial de la ciutat de Kelowna, Colúmbia Britànica (Canadà). És nativa de gran part de l'oest d'Amèrica del Nord des de la Colúmbia Britànica (Canadà) a Califòrnia (EUA) fins a Dakota del Nord i Dakota del Sud (EUA), on creix en molts tipus d'hàbitat des de boscos de pastures de muntanya fins al matollar desèrtic. És tolerant a la sequera. Molts grups nadius americans, incloent-hi els nez percé, kutenai, xeiene i bitterroot salish, utilitzaven la planta com un aliment i medecina.

## Morfologia

És una herba perenne d'arrel mestra que desenvolupa una tija pilosa, glandular de 20 a 60 centímetres d'alçada. La ramificació, arrel forta que pot estendre's més de dos metres de profunditat a terra. Les fulles basals són generalment de forma triangular i són grans, acostant-se als 50 centímetres de longitud màxima. Les fulles de més amunt de la tija són lineals a estretament de forma ovalada i més petita. Les fulles tenen les vores indentades i estan recobertes de fins pèls aspres, sobretot a la part inferior.
La inflorescència té un o més caps florals. Cada cap té un centre de floretes grogues de discos tubulars llargues i una franja de color groc brillant lígules, cada un fins a 4 centímetres de llarg. El fruit aqueni sense pèl aproximadament de 8 mil·límetres de llarg. Els animals de pastura troben la planta de bon gust, especialment les flors i el desenvolupament dels caps de llavors.

## Referències

* 1 2 Forest Service Fire Ecology (anglès)

## Enllaços externs

* Jepson Manual Treatment
* USDA Plants Profile
* Flora of North America
* Photo gallery
* Edibility: Identificació i parts comestibles de Balsamorhiza sagittata.
# Batalla de Katole

La batalla de Katole va ser un enfrontament militar entre les forces de l'Angola portuguesa i el regne de Matamba. La batalla va tenir lloc a Katole, a l'actual Angola. Va ser un dels majors compromisos militars a tot el món durant el segle xvii.

## Preludi a la batalla

El regne de Matamba, també conegut com el regne de Matamba i Ndongo, es troba en el que avui és l'est d'Angola. Va ser creat per la reina guerrera Nzinga a través de la seva conquesta del regne de 1631 a partir del seu vassall BaKongo. Al llarg del segle xvii, la reina Nzinga va lluitar contra la colònia portuguesa d'Angola per combatre el seu tron i protegir la seva gent, els ambundu, del comerç d'esclaus. Cap a 1657, la reina havia recuperat la seva capital tradicional i va acabar amb les guerres d'Angola a favor seu. Després de la seva mort el 1663, les aferrissades lluites per la successió en el regne es van convertir en guerra civil. La guerra no va acabar fins a 1680 quan Francisco Guterres Ngola Kannini, el nebot de Njinga, va derrotar a un dels seus ex comandants i es va convertir en rei.

## Casus Belli

En 1681 el rei Francisco va invadir el veí regne de Kasanje dels imbangala per posar el seu propi candidat al tro. Mentre era en campanya, va robar als pombeiros, els agents esclavistes afroportuguesos i va decapitar el governant del regne. Això va enutjar als portuguesos, que mai no s'havien mostrat còmodes amb un Matamba independent en primer lloc. Els portuguesos van enviar immediatament al vencedor de la batalla de Mbwila, Luís Lopes de Sequeira, per aixafar el regne d'una vegada per totes.

## Batalla

El 4 de setembre de 1681, Sequeira va arribar a Katole, que era només a tres dies de marxa des de la kabasa reial o palau. Va venir amb més de deu mil infantils i fins i tot un petit complement de cavalls (pràcticament desconegut en la guerra centreafricana). Va ser rebut per les forces del rei Francisco abans de l'alba. En el curs dels combats, tant Sequeira com Francisco van morir. Les forces de Matamba es van retirar, i els portuguesos van poder reclamar almenys una victòria tàctica mantenint la seva posició.

## Resums

Tot i haver pres el camp, que mai no havia estat un objectiu, les pèrdues portugueses van ser tals que van desistir la invasió de la capital de Matamba. Després d'acampar a Katole durant prop de trenta dies, els portuguesos i els seus aliats africans es van retirar a Mbaka sota el comandament de João António de Brito.

## Referències

* 1 2 3 4 Battell, page 177

## Fonts

* Battell, Andrew & E.G. Ravenstein. The Strange Adventures of Andrew Battell of Leigh, in Angola and the Adjoining Regions. Whitefish: Kessinger Publishing, LLC, 2007, p. 232 Pages. ISBN 0-548-23252-0.
# Agustí Serratacó i Costa

Agustí Serratacó i Costa (Sant Feliu de Codines, 6 de juliol de 1955) és un tenora solista i compositor de sardanes. Fou fundador de les cobles Mediterrània i Contemporània, i és topògraf de professió.
Als cinc anys comença els estudis de solfeig i als deu s'incorpora a l'Escolania de Montserrat. Estudia tenora amb el mestre Josep Colomer i harmonia amb Fèlix Martínez Comín. Començà a tocar en cobla a La Principal de Collblanc, i, després d'haver fundat (1979) i fins al 1990 tocat a la cobla Mediterrània, el 1995 fou fundador de la cobla Contemporània de Sabadell. Hi tocà el tible, i posteriorment la tenora fins al 2013, i en fou representant fins al 2016.
És autor de tres galops i d'una quarantena de sardanes, moltes d'elles enregistrades en una trentena de discos. El compositor Gerard Pastor l'homenatjà amb la sardana Agustemporània, premi Joventut de La Sardana de l'Any 2014.

## Obres (selecció)

* A la mare (1976), accèssit Joventut a la Sardana de l'any 1977, enregistrada
* Amics d'Anglès (1982), accèssit Joventut a La Sardana de l'Any 1983
* Bell Esplai, dedicada a les colles vallenques homònimes, enregistrada
* Cent anys de cava (1986), enregistrada
* Galop + Lírics (2012)
* Haidra i Jsó (2011), enregistrada
* Records de Besalú ((1986), enregistrada
* Retorn (1978), accèssit a La Sardana de l'Any 1979

### Enregistraments (selecció)

* ↑ Cobla Mediterrània. Homenatge a Conrad Saló. Barcelona: Belter, 1983.
* ↑ Cobla Marinada. Les sardanes de les colles 2. Barcelona: Unió de Colles Sardanistes - Audiovisuals de Sarrià, 1999.
* ↑ La Principal de la Bisbal. Sardanes a Sant Sadurní, en el centenari de la fil·loxera. Barcelona: Audiovisuals de Sarrià, 1987.
* ↑ Cobla ONCE. Onze sardanes per a l'ONCE. Barcelona: ONCE - Audiovisuals de Sarrià, 2011. Inclou obres d'Antoni Guinjoan, Carles Santiago, Jordi Paulí, Agustí Serratacó i, Daniel Gasulla, Jesús Ventura, Carles Raya, Lluís Alcalà, Tomàs Gil, Joaquim Soms i Anna Abad. El llibret, amb text també en Braille, és obra del periodista Jordi Lara («Detall de les sardanes, al web "Boig per la sardana"». [Consulta: 25 novembre 2013].) «Audició en línia del disc "Onze sardanes per a l'ONCE"». Arxivat de l'original el 2022-10-31. [Consulta: 1r setembre 2016].
* ↑ La Principal de la Bisbal. Sardanes a Besalú. Audiovisuals de Sarrià, 1991.

## Referències

* ↑ «La Nostra dansa. Programa 660, dedicat a Lluís Moreno Pallí, Agustí Serratacó, Agapit Torrent i Jaume Bonaterra». Ràdio Palamós, 30-06-2016.
* ↑ Colomer, Víctor «Cara a Cara: Agustí Serratacó, El món de la sardana no és tan tancat com penseu». Diari de Sabadell, 16-12-2009 [Consulta: 31 octubre 2022].
* ↑ «Serratacó i Costa, Agustí - Músics per la Cobla». [Consulta: 1r febrer 2022].
* 1 2 «Els nostres autors: Agustí Serratacó, al web de la Cobla Contemporània». [Consulta: 31 octubre 2022].
* 1 2 «Llista d'obres per a cobla d'Agustí Serratacó». Arxivat de l'original el 2022-04-19. [Consulta: 31 octubre 2022].
# Can Campderrós

Can Campderrós és una masia de Vallirana (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Masia envoltada de cases unifamiliars. Mas de planta rectangular, amb coberta a dos vessants i façana a migdia, amb galeria porxada al pis més alt, sota teulada, on també hi ha el graner. Té diverses modificacions per mitjà de cossos afegits al seu voltant que arriben a delimitar el pati davanter de la casa, al qual s'accedeix per sota d'un d'ells. La part posterior del mas, que sembla que constituïa un cos afegit, ha estat enderrocada barroerament. Les façanes estan emblanquinades i deixen veure només els carreus dels angles i algunes llindes de pedra de les finestres.
Tot el terreny que envoltava l'antic mas ha estat trinxat per piscines, casetes (la majoria de construcció pròpia), carreteres i altres elements d'una urbanització que no ha respectat ni l'entorn natural, ni Can Campderrós, i altres edificis popers també estan en perill.
Al seu voltant hi havia mines de plom i de plata que varen ser explotades fins a final del segle xix.

## Referències

* 1 2 3 «Can Campderrós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].