OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Museu de l'Art de la Pell

Museu de l'Art de la Pell és un museu dedicat a les arts decoratives i aplicades de la pell fundat el 1996, i té la seu al rehabilitat edifici del Convent del Carme, al Carrer Arquebisbe Alemany, 5 de Vic. Exhibeix la col·lecció de l'adober vigatà Andreu Colomer i Munmany, centrada en objectes elaborats totalment o parcialment amb pell, com baguls, paravents, frontals d'altar, arquimeses, cadires, selles de muntar, màscares o figures per a teatre d'ombres. Destaca la tècnica del guadamassil (pell daurada o policromada) i l'aplicació del cordovà a arquetes i caixes.
Forma part de la Xarxa de Museus Locals de la Diputació de Barcelona. El Museu compta també amb un mòdul multi-sensorial anomenat "La Mirada Tàctil", un espai d'interpretació tàctil adreçat a tothom però especialment adaptat i dissenyat per aquells visitants que presenten alguns tipus de dificultats visuals, ceguesa o mobilitat reduïda.
L'any 2006 el museu celebrà els 10 anys amb una mostra que homenatjà el seu mecenes, Andreu Colomer. El museu acull també exposicions temporals. L'any 2009 acollí una exposició sobre la Primera Guerra Mundial procedent del Museu d'Història de Catalunya. Al llarg del 2010 mostrà exposicions monogràfiques relatives a La Pell d'Amèrica, La Pell d'Àfrica i La Pell d'Europa.
Una de les seccions del museu és el taller de restauració. L'any 2009 va assumir la restauració de les diferents peces del Palau Güell de Barcelona per encàrrec de la Diputació de Barcelona.
El dia 7 de juliol de 2011, va ser inscrit, segons una publicació al Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya, al Registre de museus de la Generalitat de Catalunya, en la categoria de monogràfic, amb data de 22 de juny de 2011.
A principis de 2012 es va dissoldre el consorci del museu, amb l'objectiu que la gestió del museu passés exclusivament a mans de l'Ajuntament. Com que no es va arribar a un acord, el museu va tancar les portes a l'espera d'un acord de gestió el maig de 2012, però va reobrir el juliol del mateix any al resoldre's aquestes qüestions.

## Referències

* ↑ Omnium, Fitxa del Museu de l'Art de la Pell Arxivat 2012-09-09 at Archive.is
* ↑ «La Mirada Tàctil. Museu de l'Art de la Pell. Vic». diba.es. [Consulta: 13 gener 2012].
* ↑ Avui, 20 de desembre de 2006. El Museu de l'Art de la Pell de Vic celebra el seu desè aniversari amb una mostra que homenatja el seu mecenes, Andreu Colomer
* ↑ Vilaweb, El Museu de l'Art de la Pell de Vic mostra fotografies de la primera guerra mundial
* ↑ 3cat24, El Museu de l'Art de la Pell de Vic restaurarà diverses peces del Palau Güell de Barcelona
* ↑ «El Museu de l'Art de la Pell entra al Registre de museus de Catalunya», 01-07-2011. Arxivat de l'original el 25 de juliol 2011. [Consulta: 13 juliol 2011].
* ↑ «Vic dissol el Consorci del Museu de l'Art de la Pell». El 9 nou, 09-01-2012. [Consulta: 11 gener 2012].
* ↑ El Museu de l'Art de la Pell tanca i no tornarà a obrir fins que no s'arribi a un acord per a la seva gestió El 9 nou

## Vegeu també

* Museu de la Pell d'Igualada
* Museu Episcopal de Vic

## Enllaços externs

* Museu de l'Art de la Pell - Lloc web oficial
# Museu de Curiositats Marineres Roig Toqués

El Museu de Curiositats Marineres Roig Toqués era ubicat a la ciutat costanera de Vilanova i la Geltrú, a la comarca del Garraf.
Va ser creat per Francisco Roig Toqués (1921-2008).
En un principi es tractava d'una col·lecció personal de peces relacionades amb el mar; amb el pas del temps, però, la col·lecció va anar augmentant i es va decidir obrir-la al públic. El museu compta amb peces de vaixells de guerra i civils, entre els quals destaquen un mascaró de proa del segle xix, una campana del destructor Sánchez Barcáiztegui de 1926 o una recopilació de més de 100 mètopes de vaixells.
El museu esdevingué notablement famós i conegut durant els anys 70, en part gràcies a un peix ensinistrat conegut popularment com la carpa Juanita. El peix treia el cap de la bassa quan Roig Toqués s'hi acostava per ser alimentada amb una cullereta i beure a galet amb un porró.
Quan va morir el seu impulsor el 2008, el museu va tancar les portes. Al 2012 l'Ajuntament de Vilanova va aprovar la creació d'un espai museístic al far de Vilanova on poder-hi ubicar la col·lecció de Roig Toqués. Finalment, al 2016 part de la col·lecció va tornar a ser visitable dins l'Espai Far, afegint a més un espai dedicat a la figura de Francisco Roig Toqués.

## Referències

* ↑ Cultura. Generalitat de Catalunya, Departament de Cultura, 1994 [Consulta: 6 gener 2013].
* ↑ Màrius Serra. Francesc Roig Toqués: medalla de la ciutat de Vilanova i la Geltrú 1997. l'Ajuntament, 1997. ISBN 978-84-85960-15-6 [Consulta: 6 gener 2013].
* ↑ «Museu de Curiositats Marineres Roig Toqués». Consell comarcal del Garraf. [Consulta: 6 gener 2013].
* ↑ «Llum verda a la remodelació del Far com a Centre d'Interpretació i Acollida Turística». La fura. [Consulta: 6 gener 2013].
* ↑ «El ple de Vilanova impulsa el projecte del museu al far». Web. Eixdiari.cat, 04-12-2012. [Consulta: 6 gener 2013].
* ↑ Vilanova, Diari de «S'inaugura l'Espai Far». 2016. Arxivat de l'original el 2016-12-20 [Consulta: 11 desembre 2016].

## Bibliografia

* Serra i Roig, Màrius. «Francesc Roig Toqués: medalla de la ciutat de Vilanova i la Geltrú 1997», 1997. [Consulta: 6 gener 2013].
# Cine Walkyria

El Cine Walkyria va ser una sala d'exhibició cinematogràfica situada al número 38 de la Ronda de Sant Antoni de Barcelona, davant dels magatzems El Barato, fent cantonada amb el carrer Riera Alta.
El cinema Walkyria va obrir l'any 1911 i va funcionar fins entrada la posguerra. El seu aforament era lleugerament superior a les 1000 localitats i era una de les sales de cinema més conegudes i populars dels barris de Sant Antoni i el Raval. Durant els primers anys del seu funcionament, el Walkyria estava gestionat per l'empresa Ideal i es dedicava a oferir programes amb pel·lícules d'estrena. Passada aquesta primera època va passar a formar part de la categoria de reestrena.
El cine Walkyria va tancar les portes amb aquest nom per tal de tornar a obrir el 14 de desembre de 1934 totalment reformat.
Un cop acabada la Guerra Civil, ja a l'any 1940, va veure's forçat a canviar de nom, atès la legalitat imposada pel règim franquista. Així doncs, el cinema Walkyria va passar a anomenar-se Cine Rondas, convertint-se en una sala de reestrena de doble programa en sessió contínua.
El "nou" Cine Rondas es va mantenir obert fins al 31 de març de 1967. Posteriorment al seu tancament, va passar a obrir-se com a teatre amb el nom de Teatre Calderón de la Barca des de 1968 a 1975 i, finalment, reobrí com a cinema amb el nom de Cine Calderón de 31 de març de 1975 a 30 d'abril de 1985.

## Referències

* ↑ Bar.cel.ona.uta. «BARCELOFÍLIA: CINE WALKYRIA (1911-1940) / CINE RONDAS (1940-1967) Ronda Sant Antoni 38.», dijous, 12 juliol 2012. [Consulta: 10 gener 2018].
* ↑ «Cine Rondas de nit | Història de Barcelona». Arxivat de l'original el 2018-06-06. [Consulta: 10 gener 2018].
* ↑ MUNSÓ CABÚS, Joan Els cinemes de Barcelona. Proa, 1995.
# Grup del Llibre

El Grup del Llibre fou un club de lectors fundat a Barcelona el 1973 com una cooperativa per Octavi Sarsanedas i Vives. Inicialment anomenat Club del Llibre, aviat es va canviar el nom per Grup del Llibre. Va néixer com una eina per a difondre la cultura en català als Països Catalans, amb seu a l'Avinguda de Vallcarca de Barcelona. Des de 1980 va començar a editar un catàleg trimestral amb una tria de llibres i música en català, i els subscriptors en feien les comandes corresponents per correu postal. Als anys noranta els van oferir un espai a l'Ateneu Barcelonès, i va ser llavors que van decidir obrir la llibreria al públic en general.
El 2003 van substituir el catàleg intern per una revista, que van titular Lletres. Posteriorment van canviar la seu, establint-se en un local al carrer República Argentina, 83. En el seu millor moment, va arribar a tenir 10.000 subscriptors, competint amb el Cercle de Lectors, i va ser presidit per Antoni Maria Badia i Margarit. Altres personalitats del món de la cultura com Pere Calders, Joan Triadú, Joan Sales i Salvador Espriu van recolzar públicament el projecte en diverses ocasions. El 2013, era gestionat per Montserrat Alabau, Diana Coromines i Laia Moreno. Va tancar les portes l'estiu de 2016.

## Referències

* 1 2 «El Grup del Llibre s'adapta als nous temps». Núvol.
* ↑ «Grup del Llibre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «El Grup del Llibre tanca després de 43 anys promovent la lectura des de Gràcia - L'Independent de Gràcia». L'Independent de Gràcia, 02-09-2016.
# Instituto Valenciano de la Paella

Instituto Valenciano de la Paella fou un projecte impulsat per la Fundació Astroc, d'Enrique Bañuelos al municipi valencià de Canet d'en Berenguer. La intenció era esdevenir un centre d'investigació gastronòmic i de difusió de la cuina de l'arròs, però el projecte va ser un fracàs i va tancar les portes al poc d'obrir.

## Història

El projecte es basà en un espai amb 200 paellers disponibles per a un ús familiar privat al poble de Canet d'en Berenguer, a tocar de Sagunt, poble de naixement de l'impulsor del projecte, Enrique Bañuelos, mitjançant la seva Fundació Astroc. També disposa de 2 pistes de pàdel i els corresponents vestidors. El projecte va ser presentat per primera vegada el 2003 per l'Alcalde de Canet, Enrique Altabella, que va presentar una proposta de 90 milions d'euros de pressupost que incloïa diversos complexes immobiliaris, una escola d'hostaleria i alguns apartaments turístics. El projecte va ser construït sobre terrenys públics amb un període de concessió de 75 anys a canvi d'un cànon d'explotació.
El 2006 es va fer una gran festa de presentació al Central Park de Nova York, als Estats Units, on Bañuelos va donar menjar paella gratis a 20.000 persones de la mà de l'empresa valenciana Paellas Velarte.Vídeo de les 20.000 racions de paella valenciana en Nova York per Paellas Velarte

### Inauguració i immediat tancament

Finalment el complex va ser inaugurat el 2007 amb la voluntat de crear un centre gastronòmic de referència, amb un acte on es va servir paella per més de 1.000 persoones. Aquest espai es va inaugurar una setmana abans de la desfeta d'Astroc, pel que finalment només es van realitzar un parell d'actes més enllà de la inauguració del centre. Des de llavors l'Ajuntament ha intentat sense èxit recuperar l'espai per a un públic, litigant-se el 2010 contra Quabit, l'actual propietària dels terrenys.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Segura, Cristian «Les ruïnes del 'paella world'» (paper). Diari Ara, 01-09-2014 [Consulta: 3 setembre 2014].
* ↑ Costa, Marina «El Instituto de la Paella de Canet lleva ya más de seis años abandonado». Las Províncias, 16-10-2013 [Consulta: 3 setembre 2014].
* ↑ «La Fundación Astroc se presenta en Nueva York invitando a paella Toda la información en: La Fundación Astroc se presenta en Nueva York invitando a paella». web. Cinco días. [Consulta: 3 setembre 2014].
# Nau industrial de Can Baixeras

La Nau industrial de Can Baixeras és una obra de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Nau industrial de planta rectangular amb façana lateral que dona a un pati i una façana frontal alineada al carrer Quadró. A les façanes hi ha una sèrie de grans finestrals d'arc de mig punt. És de reduïdes dimensions i la coberta és a dues aigües.

## Història

Can Baixeras es va fundar a les darreries del segle xix i des dels seus inicis va ser un important centre de producció tèxtil, especialitzat en tovalloles. Pels volts dels anys 50 del segle xx va tancar les portes i des de llavors no ha reiniciat l'activitat, això ha suposat una important degradació de l'edifici.

## Referències

* 1 2 «Nau industrial de Can Baixeras». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Safari Park Costablanca

El Safari Park CostaBlanca, també anomenada Safari Park Vergel i que rep el nom popular de Safari parc pels oriünds, era un paratge natural i safari de titularitat privada situada a 2,5 km del Verger direcció Pego. El park sobremira la serra de la Segària al sud i l'autopista AP-7 immediatament a l'est.
La finca es divideix en dues zones, el safari, d'entrada pagant, i el parc, d'entrada gratuïta. El safari conté una gran varietat d'animals i aus d'àfrica, com ara els lleons, tigres i els flamencs, a més d'altres animals exòtics com els manantís. El parc és conformat per dos grans llacs habitats per cignes i ànecs, envoltats d'arbres alts i frondosos. Atraccions com el trenet, que fa la volta al llac major, i l'aviari complementen els serveis més habituals: berenador, restaurant, bar i aparcament.
El Safari Park era una destinació popular per als vergerins, pegolins i altres habitants de la Marina Alta i la Safor que vulguen anar a berenar a la zona de pic-nic o dinar al restaurant, de tal manera que actua com un parc no-oficial per al Verger i Pego. Des del 2008 s'hi celebrava un rastre, o mercadet, cada diumenge, popular entre la comunitat turística. Igualment des del 2008 s'hi feia la Festa de la Cervesa, patrocinada per l'Ajuntament del Verger i el Safari en honor de les festes majors del Verger.
Eln setembre de 2010 el Safari Park va tancar les portes indefinidament per motius economics.

## Referències

* ↑ Robes, Rosa; Navarro, Santiago «Los alemanes muertos por un tigre de Bengala creyeron que estaban fuera del área de peligro» (en castellà). El País, 06-05-1999.
* ↑ Marín, Julio «Terra Natura despide a 18 empleados fijos con un ERE para 'ajustarse a la demanda actual'» (en castellà). Información, 20-10-2010.
* ↑ «El Safari Park de Vergel cierra sus puertas tras 33 años» (en castellà). El Mundo, 10-09-2010.

## Enllaços externs

* Safari de Vergel, un homenaje en el recuerdo
# Bram

Bram és un municipi francès, situat al departament de l'Aude i a la regió d'Occitània.
El 1939 s'hi instal·là un camp de concentració per als refugiats republicans de la guerra civil espanyola, organitzat en nou grans grups de barraques, on foren internats de trenta mil a quaranta mil homes, civils i militars (vegeu La Retirada).

## Història
### Antiguitat

El vicus Eburomagus és conegut des del S. IV, i apareix amb aquest nom a la taula de Peutinger. El poble era un important mercat de vins situat en una cruïlla de la ruta Aquitània. Les excavacions han revelar l'existència d'un teatre.
L'any 333, l'Itinerarium Burdigalense, l'esmenta com a punt d'aturada amb la denominació de Vicus Hebromago.

### Edat Mitjana

Durant la croada albigesa, l'exèrcit croat dirigit per Simó de Montfort va assetjar i prendre Carcassona el 1209 i va castigar les pràctiques herètiques del catarisme. Poc després, a principis de 1210, l'host croada va assaltar la petita ciutat de Bram que es va negar a obrir les portes. Simó de Montfort va ordenar arrencar els nassos i els ulls dels supervivents, com a represàlia. Només un se'n lliurarà del càstig per a fer de guia per als altres.
El centre del poble es va desenvolupar sobre un pla de carrers concèntrics al voltant del castell de mota. Posteriorment, el castell es va traslladar fora del poble, alliberant la plaça central.

### Època contemporània

Durant la Segona Guerra Mundial, es va establir un camp d'internament, conegut com "camp de Pigné", a la zona fronterera entre els municipis de Bram i Mont-real, prop de la línia de ferrocarril que anava a l'Avelhanet. Actiu del 1939 al 1941, hi van ser internades entre 15.000 i 18.000 persones, principalment exiliats espanyols de la Retirada.

## Patrimoni cultural

* Església de Sant Julien: església construïda al segle xiv. L'absis i el campanar estan catalogats com a monument històric.

## Referències

* ↑ «Bram - Exili republicà i literatura catalana». [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ Gayraud, Michel «L'inscription de Bram (Aude) et les toponymes Eburomagus, Hebromagus, Cobiomagus, en Gaule méridionale». Revue archéologique de Narbonnaise, 3, 1, 1970, pàg. 103–114. DOI: 10.3406/ran.1970.916.
* ↑ Pérouse de Montclos, Jean-Marie,.. Le patrimoine en Normandie. París: Éd. Place des Victoires, DL 2013, cop. 2013. ISBN 978-2-8099-1056-8.
* ↑ Brun, Daniel, .... Les mystères cathares : la croisade contre les Albigeois, l'épopée des comtes de Toulouse, les derniers feux de l'hérésie, les procès inquisitoriaux du Languedoc à l'Espagne. París: Éd. de la Seine, impr. 2005. ISBN 2-7434-3410-4.
* ↑ «Camp-de-Bram-». Arxivat de l'original el 2021-04-25. [Consulta: 25 abril 2021].
* ↑ «Un mémorial, à Bram, pour les Républicains espagnols» (en francès). [Consulta: 25 abril 2021].
Viccionari
# Santa Eulàlia de Vallcanera

Santa Eulàlia de Vallcanera és una església amb elements barrocs i neoclàssics de Sils (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'edifici actual és del segle xviii, però rde l'edifici romànic primitiu en resten els absis, amagats per l'edifici adossat de l'antiga rectoria. La façana és acabada amb una cornisa ondulada a la part superior i una creu de ferro fotjat. La porta principal, d'entrada al temple, és d'arc rebaixat, i al damunt, centrada a la façana, hi ha una finestra circular, a mode de petita rosassa. El parament, pintat recenment, només deixa vistes les pedres cantoneres de carreus regulars, les parets són arrebossades i pintades de color crema. Al mur del costat dret es deixa veure un gran arc de mig punt de pedra cegat. Destaca el gran campanar, de planta quadrada, acabat amb coberta de volta i amb obertures amb arc apuntat, les parets de les quals formen una base octogonal. Al capdamunt del campanar, uns merlets dentats i de forma triangular decoren la torre.
L'interior de l'església és d'una sola nau amb dues capelles laterals a la banda esquerra, cap a la dreta. Encara es conserva la pica baptismal de pedra del segle xvi. El que havia sigut la rectoria, és una casa que està adossada a llevant del temple, i és de la mateixa època que l'església. Es tracta d'un edifici de dues plantes i golfes amb estructura basilical, vessants a laterals i cornisa catalana. Totes les obertures són de llinda monolítica i rectangular i hi ha una espitllera sobre la porta d'entrada. Actualment no s'utilitza com a rectoria sinó com a casa particular.

## Història

L'acta de consagració de l'església que nasqué com a sufragània de Caldes de Malavella, data del 969. Des del 1245 va passar a ser propietat del priorat de Sant Pere Cercada. En la visita pastoral de l'any 1935, consta que el temple tenia l'altar major dedicat a la seva patrona Santa Eulàlia, d'estil renaixentista i dues capelles al costat esquerre, una dedicada al sant Crist i l'altre a la Verge del Roser. Al costat dret dues més dedicades a Sant Isidre i a la Mare de Déu de les Victòries. Hi havia una pica baptismal de pedra gòtica del segle xvi.
El mas adossat era la rectoria fins a l'any 1972.

## Referències

* 1 2 3 4 «Santa Eulàlia de Vallcanera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 agost 2017].
# Plaça Sant Joan (Cardedeu)

La Plaça Sant Joan és una plaça pública de Cardedeu (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Plaça d'estructura rectangular amb una zona enjardinada i d'esplai pels infants, circumdada per una via circulatòria de direcció única. Té una part petita, davant de la imponent façana de l'Ajuntament, amb un aparcament i un petit jardí. La plaça està voltada d'alguns dels edificis més importants de Cardedeu: la Torre Llige, actual ajuntament, la Casa Daurella, actual biblioteca, i Museu-Arxiu Tomàs Balvey, la Casa Lluís Llibre i d'altres construïdes o reformades als voltants del temps en què es va fer la plaça, l'any 1915.

## Història

El 19 d'abril de 1915, aprofitant la visita del bisbe, va tenir lloc la cerimònia simbòlica de l'enderrocament de la primera pedra de la Torre Lledó, els carreus de la qual serviren per a fer el sardinell de la plaça Sant Joan. El finestral de la torre Lledó va desaparèixer. El 14 de març de 1915, l'arquitecte municipal Raspall va presentar un pla de la nova plaça que s'exposà al públic. També es van recaptar donatius (Plec 151 de l'Arxiu municipal).

## Referències

* 1 2 «Plaça Sant Joan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].
# Cynomops milleri

Cynomops milleri és una espècie de ratpenat de la família dels molòssids. Viu a altituds d'entre 150 i 500 msnm al Brasil, la Guaiana Francesa, Guyana, el Perú, Surinam i Veneçuela. El seu hàbitat natural són els boscos humits tropicals. Es creu que no hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie, que anteriorment es considerava una subespècie de C. paranus.

## Referències

* ↑ Solari, S. Cynomops milleri. UICN 2016. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2016, consultada el 25 agost 2018.
* ↑ Moras, Ligiane M.; Gregorin, Renato; Sattler, Thomas; Tavares, Valéria da C. «Uncovering the diversity of dog-faced bats of the genus Cynomops (Chiroptera: Molossidae), with the redescription of C. milleri and the description of two new species» (en anglès). Mammalian Biology, 89, 2018, pàg. 37–51. DOI: 10.1016/j.mambio.2017.12.005. ISSN: 16165047.
Espècies vivents de molòssids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Molossoidea :
Subfamília Molossinae :
Subfamilia Tomopeatinae :
# Aristomedes de Tebes

Aristomedes (en grec antic: Ἀριστομήδης) fou un escultor de l'antiga Grècia nascut a Tebes contemporani de Píndar. Juntament amb el seu conciutadà Sòcrates va fer una estàtua de Cíbele que fou dedicada per Píndar al temple de la deessa prop de la ciutat, segons diu Pausànies.

## Referències

* ↑ Aristomedes a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. I. Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 307