OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Plaça (Sora)

La Plaça és una masia de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular construïda de pedra i morter a la que se li han anat adossant construccions annexes que fan de corts o de pallers donant un conjunt més complex.
La coberta és de teules a doble vessant i per la part exterior l'edifici ha estat cimentat. És una de les antigues masies de Sora.
Tot i que la casa queda situada a l'esquerra del camí que travessa el poble, un dels pallers queda a mà dreta i, per tant, el conjunt d'edificis tanca el nucli urbà.

## Història

El 1570 una menció estableix a Pere Sastre el terreny per a una casa que es dirà "Casa de la Plaça" al cens de 2 sous que devia pagar a la rectoria de Sora. El lloc era anomenat antigament la Plaça del terme per tenir-hi lloc les reunions de veïns.

## Referències

* 1 2 3 4 «La Plaça». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Juan Martínez de Contreras

Juan Martínez de Contreras (Riaza, segle XIV - Alcalá de Henares, 16 de setembre de 1434 $^{(Gregorià)}$) va ser un advocat i religiós castellà que va ser arquebisbe de Toledo des de 1423 fins a la seva mort, el 1434.
Natural de Riaza (Segòvia), s'estima que el seu pare era un hidalgo rural i que per part de mare descendia de la família Suárez de Toledo, senyors d'Ajofrín. Després d'estudiar dret va ser criat de l'arquebisbe Pedro de Luna. El 22 de juny de 1423 va ser confirmat arquebisbe de Toledo pel Papa Martí V, després d'haver estat triat pel capítol de canonges a instància de Joan II. Va estar present al Concili de Siena (1423-24), on va tenir una participació destacada. Entre les seves moltes obres com a arquebisbe es troben les millores al Santuari de Guadalupe i a la torre de la catedral de Toledo.
En morir llegà el seu patrimoni al capítol catedralici, llevat d'un dot que destinà a la seva neboda Maria de Contreras, amb la que es finançà la construcció del castell d'Hinojosa de la Sierra. El seu successor, Juan de Cerezuela, va pledejar amb el capítol per aconseguir part del llegat, al·legant que calia per arreglar certes fortaleses de la seu que Martínez Contreras havia descuidat.
Està enterrat a la capella de sant Ildefons de la catedral de Toledo, a un sepulcre excavat al mur esquerre on hi ha la seva estàtua.

## Bibliografia

* Villarroel González, Óscar, «La intervención regia en las elecciones episcopales en tiempo de Juan II de Castilla (1406-1454): el ejemplo de los arzobispos de Toledo», Anuario de Estudios Medievales, 31/1 (2001), pp. 147-190.
* Villarroel González, Óscar, «Castilla y el Concilio de Siena: la embajada regia y su actuación», En la España Medieval (2007).
* Villarroel González, Óscar, Las relaciones entre el arzobispado de Toledo y la Monarquía en tiempos de Juan II de Castilla (1406 – 1454), Toledo, 2003
* Rivera Recio, Juan Francisco, Los arzobispos de Toledo en la Baja Edad Media, (s.XII-XV), Toledo, 1969, Diputación Provincial.
# Límit elàstic

El límit elàstic, també anomenat límit de fluència, és la tensió màxima que un material elàstic pot suportar sense sofrir deformacions permanents. Si s'apliquen tensions superiors a aquest límit, el material experimenta deformacions permanents i no recupera la seva forma original en retirar les càrregues. En general, un material sotmès a tensions inferiors al seu límit d'elasticitat és deformat temporalment segons la llei de Hooke.
Els materials sotmesos a tensions superiors al seu límit d'elasticitat tenen un comportament plàstic. Si les tensions exercides continuen augmentant, el material arriba el seu punt de fractura. El límit elàstic marca, per tant, el pas del camp elàstic a la zona de fluència. Més formalment, això comporta que, en una situació de tensió uniaxial, el límit elàstic és la tensió admissible a partir de la qual s'entra en la superfície de fluència del material.

## Determinació del límit elàstic

Si es disposa de la corba tensió-deformació s'observa que al principi, per a la majoria dels materials (els elastòmers no ho compleixen, per exemple), apareix una zona que segueix una distribució gairebé lineal: el seu pendent és el mòdul d'elasticitat E. Aquesta zona es correspon a les deformacions elàstiques del material fins a un punt on la funció canvia de règim i comença a corbar-se: aquesta zona es correspon a l'inici del règim plàstic. Aquest punt de canvi és el límit elàstic.
A causa de la dificultat per localitzar aquest punt de manera exacta (en els gràfics experimentals la recta és difícil de determinar), en enginyeria s'adopta un criteri convencional i es considera com a límit elàstic la tensió a la qual el material té una deformació plàstica del 0,2% (o ε = 0,002).

## Bibliografia

* Ortiz Berrocal, L., Elasticidad, McGraw-Hill, 1998, ISBN 84-481-2046-9. (castellà)
* Fink, Donald G. Manual práctico de electricidad para ingenieros (en castellà).

## Vegeu també

* Assaig de tracció
* Plasticitat
# Quadrat del Pegàs

El Gran Quadrant de Pegàs o Quadrat de Pegàs és un asterisme (o pseudoconstel·lació) visible durant la tardor de l'hemisferi nord. Forma part dels anomenats "asterismes estacionals" juntament amb el Triangle d'estiu, l'Hexàgon hivernal i el Diamant de Virgo que apareix a la primavera.
L'asterisme està format per Markab (α Pegasi), Scheat (β Pegasi), γ Pegasi i Alpheratz (α Andromedae). La figura també és útil com a apuntadora per a alguns objectes celestes d'importància: així, si se segueix l'eix que uneix α Pegasi amb α Andromedae, en direcció d'aquesta última, es pot arribar a la gran galàxia d'Andròmeda M31, mentre que per l'altre costat s'arriba al cúmul M15. Si s'estén l'eix que uneix β Pegasi amb α Andromedae 2 vegades, s'arriba a M33, la galàxia del Triangle.
Per la seva proximitat a l'equador celeste (que és una projecció de l'equador terrestre) és fàcilment recognoscible en la major part de la Terra, exceptuant latituds més enllà dels 45° sud. Aquesta figura és perfectament visible en el cel des de setembre fins a novembre.

## Referències

* ↑ Littré, Emile. Hachette. Dictionnaire de la langue française (en francès), 1875, p. 912.
* ↑ Francoeur, Louis-Benjamin. Bechet. Uranographie ou traite élémentaire d'astronomie, accompagne de planispheres (en francès), 1812, p. 228-235.
* ↑ «Markab» (en francès).
* ↑ «Shéat» (en francès).
* ↑ «Algénib» (en francès).
* ↑ «Bayer’s Uranometria and Bayer letters» (en anglès).
# Kikoriki: Déjà-Vu

Kikoriki: Déjà-Vu (originalment en rus, Смеша́рики. Дежавю; transcrit Smeixàriki. Dejaviu) és una pel·lícula d'animació russa dirigida per Denís Txernov en format 3D, que és la seqüela de la sèrie d'animació Kikoriki i el tercer llargmetratge de la franquícia. Igual que amb la cinta anterior, l'estrena estava prevista a la tardor de 2017, però es va ajornar al 26 d'abril de 2018. L'animació va ser produïda pel grup Riki, que inclou l'estudi Petersburg, creador de Kikoriki. La pel·lícula es va estrenar el maig de 2018. L'estrena del doblatge en català va ser el 19 de novembre de 2021.

## Sinopsi

El Krash confia en l'agència Déjà-Vu l'organització d'una festa d'aniversari inoblidable per al Barry, el seu millor amic. Un fatídic accident fa que el viatge a través del temps contractat es converteixi en una aventura per reunir de nou els kikoriki separats per error en diverses èpoques passades: l'edat mesozoica, habitada per dinosaures; l'edat mitjana, amb els seus tornejos de cavallers; l'antiga Xina, amb tot l'exotisme; i el Far West, amb els seus bandits.

## Premis i reconeixements

* 2018 - Multimir: premi de la votació popular per al millor llargmetratge d'animació rus

## Referències

* ↑ «Kikoriki: Déjà-Vu». Cinema en Català. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ «'Kikoriki: Déjà-Vu', l'estrena cinematogràfica en català d'aquest cap de setmana». Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 març 2022].
* ↑ «Мультимир» раздал призы.30.05.2018

## Enllaços externs

* Kikoriki: Déjà-Vu a FilminCAT
* Kikoriki: Déjà-Vu a YouTube (rus)
# Juan Noguera Salort

Juan Noguera Salort (Tarragona, 3 de març de 1915 - 21 d'agost de 1999) fou un intendent mercantil i professor tarragoní, president de la Diputació de Tarragona durant el franquisme.
Especialitzat en comptabilitat, turisme i finançament, fou professor a l'Escola Social de Tarragona i secretari general de la Universitat Laboral de Tarragona. De 1948 a 1951 fou president de la Diputació de Tarragona i conseller de Tarragona. En 1976 fou escollit acadèmic corresponent de la Reial Acadèmia de Ciències Econòmiques i Financeres,

## Condecoracions

* Medalla al Mèrit Militar
* Medalla al Mèrit en l'Estalvi
* Medalla al Mèrit en el Treball
* Encomana de l'Orde Imperial del Jou i les Fletxes
* Creu de l'Orde de Cisneros

## Referències

* ↑ Llista de presidents de la Diptuació
* ↑ Juan Noguera Salort al web de la RACEF
# Magatzems Salvans, Fontanals i Cia.

Els Magatzems Salvans, Fontanals i Cia. són un conjunt de dos edificis del centre de Terrassa, protegits com a bé cultural d'interès local, que pertanyien a la mateixa empresa tèxtil.

## Descripció

El Magatzem Salvans és un edifici de caràcter industrial, format per una nau rectangular amb façana a dos carrers, el del Passeig i el carrer Nou de Sant Pere. Presenta dues plantes clarament diferenciades per la línia d'imposta, que marca el forjat, i grans finestres d'esquema vertical que contrasten amb l'horitzontalitat marcada per les impostes i cornises. La construcció té un sòcol de maó vist i parets de paredat comú amb morter emmarcades per pilastres i impostes de maó formant requadres. L'acabament superior forma una cornisa de maó i fris de ceràmica blanca i blava. Són interessants els trencaaigües de les obertures, de maó rom, així com la tortugada de ceràmica de la teulada. Les finestres apareixen cegues amb plafons ceràmics de color groc i negre.
Pel pati interior comunica amb l'altre edifici, l'antic Magatzem Joan Fontanals. És un edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos, de caràcter eclèctic. Hi destaquen els elements classicistes com les pilastres amb capitells i els frontons sobre les obertures del primer pis, així com el ferro forjat de les baranes i les reixes de les finestres.

## Història

El conjunt està format per dos antics magatzems. El més antic, el Magatzem Joan Fontanals, al carrer del Camí Fondo, és obra del mestre d'obres Joan Carpinell, del 1891. Actualment té ús comercial i residencial.
L'altre edifici, originàriament el Magatzem Salvans, va ser bastit per l'arquitecte Lluís Muncunill l'any 1901. És una de les seves primeres obres en què trobem elements de clara influència modernista, en l'aplicació d'elements ceràmics i en els tipus de lletres que anunciaven el magatzem, que han desaparegut. La façana que dona al carrer Nou de Sant Pere ha estat totalment transformada per al seu ús com a oficina bancària.

## Referències

* 1 2 «Magatzems Salvans, Fontanals i Cia.». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 octubre 2014].

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# La vida sense tu

La vida sense tu (francès: À propos de Joan, alemany: Die Zeit, die wir teilen) és una pel·lícula dramàtica del 2022 dirigida per Laurent Larivière. La pel·lícula és protagonitzada per Isabelle Huppert, Lars Eidinger i Swann Arlaud. És una coproducció francesa, alemanya i irlandesa. S'ha doblat i subtitulat al català.
La pel·lícula es va estrenar al 72è Festival Internacional de Cinema de Berlín el 15 de febrer de 2022. En aquesta ocasió, Huppert va rebre l'Os d'Or Honorífic per tota la seva carrera.

## Sinopsi

Joan Verra és una dona independent, amorosa i amb un esperit lliure i aventurer. Quan el seu primer amor torna sense previ avís després d'anys d'absència, decideix no dir-li que van tenir un fill junts. Aquesta mentida per omissió és una oportunitat per a ella de revisar la seva vida: la seva joventut a Irlanda, el seu èxit professional, els seus amors i la seva relació amb el seu fill. Una vida aparentment plena, però que amaga un secret al qual haurà d'enfrontar-se.

## Repartiment

* Isabelle Huppert com a Joan Verra
** Freya Mavor com a Joan Verra, a la dècada de 1970
* Lars Eidinger com a Tim Ardenne
* Swann Arlaud com a Nathan Verra
** Louis Broust com Nathan Verra, a la dècada de 1980
** Dimitri Doré com Nathan Verra, a la dècada de 1990
* Florence Loiret-Caille com a Madeleine Verra
* Stanley Townsend com a Doug
** Éanna Hardwicke com Doug, a la dècada de 1970
* Fabrice Scott com a James

## Referències

* ↑ «La vida sense tu». ésAdir. [Consulta: 22 febrer 2023].
* ↑ La vida sense tu a la Base de dades de cinema en català
* ↑ Courbin, Paul. «Un Ours d'honneur pour Isabelle Huppert à la Berlinale 2022» (en francès). lesinrocks.com, 17-12-2021. [Consulta: 2 febrer 2022].
* ↑ «La vida sense tu». Goita què fan, ara!. [Consulta: 19 maig 2023].

## Enllaços externs

* Tràiler en català
* La vida sense tu a Goita què fan, ara!
# Ligula

Ligula era una mesura romana de capacitat equivalent a uns quarta part d'un cyathus segons diu Plini el Vell, i, per tant, contenia 0,0115 litres. Representava una cullerada, com també la representava la concha, però tenia una forma més llarga i estreta. La paraula podria derivar de lingula (llengüeta, llengua petita), per la seva forma. Tenia diversos usos a més d'unitat de mesura: s'utilitzava per netejar recipients petits i estrets o per menjar gelea i altres llaminadures.
La paraula Ligula era també usada per indicar una llengua de pell d'una sabata romana.

## Referències

* ↑ Plini el Vell. Naturalis Historia, XX, 36
* ↑ Smith, William (ed.). A Dictionary of greek and roman antiquities. Londres: John Murray, 1875, p. 707.
# Juan Pérez de Tudela y Bueso

Juan Pérez de Tudela y Bueso (Madrid, 26 de gener de 1922 - 26 de novembre de 2004) fou un historiador espanyol, director de l'Instituto Gonzalo Fernández de Oviedo del CSIC i acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història.

## Biografia

El 1949 es va llicenciar en història a la Universitat Complutense de Madrid amb premi extraordinari i el 1954 es va doctorar amb la tesi Las Armadas de Indias y los Orígenes de la Política de Colonización. A finals de la dècada de 1960 fou catedràtic d'història moderna de la Universitat Complutense de Madrid i s'especialitzà en la colonització hispana d'Amèrica, concretament entre la controvèrsia entre Bartolomé de las Casas i Gonzalo Fernández de Oviedo. El 1972 fou nomenat acadèmic de la Reial Acadèmia de la Història i més tard fou director de l'Instituto Gonzalo Fernández de Oviedo del CSIC.
També ha estat membre d'honor de l'Instituto de Cultura Hispánica i acadèmic de mèrit de l'Acadèmia Portuguesa de la Història, comportant-se com a nexe d'unió de les acadèmies d'Espanya i Amèrica Llatina. Va morir després d'una llarga malaltia.

## Obres

* El horizonte teologal en el ideario de Las Casas, 1975
* Obras escogidas de Fray Bartolomé de Las Casas, 1958
* Colección Documental del Descubrimiento (1470-1506), 1994
* De guerra y paz en las Indias, Real Academia de la Historia, 1999. ISBN 84-89512-37-X
* La Historia rerum ubique gestarum del Papa Pío II y el descubrimiento de América: estudio crítico de Juan Pérez de Tudela sobre el original conservado en la Biblioteca Colombina de Sevilla, Madrid : V Centenario, 1993. ISBN 84-86290-39-2
* Imago mundi, del cardenal Pedro d'Ailly y Juan Gerson, Madrid : Testimonio, 1991. ISBN 84-86290-31-7
* Tratados de Tordesillas amb José Manuel Ruiz Asencio i Tomás Marín Martínez. Madrid : Testimonio, 1990. ISBN 84-86290-27-9
* Cristóbal Colón: una historia nueva del Descubrimiento amb Eberhard Schlotter, Alicante : Rembrandt, D.L. 1989. ISBN 84-85284-28-3
* Batallas y quinquagenas amb Gonzalo Fernández de Oviedo i José Amador de los Ríos, Real Academia de la Historia, 1983. ISBN 84-89512-62-0
* Mirabilis in altis: estudio crítico sobre el origen y significado del proyecto descubridor de Cristóbal Colón, Consejo Superior de Investigaciones Científicas, CSIC, 1983. ISBN 84-00-05485-7

## Referències

* ↑ Juan Pérez de Tudela y Bueso, historiador y académico, El País, 26 de novembre de 2004
* ↑ Juan Pérez de Tudela a mcnbiografias
# Malatestino Novello Malatesta

Malatestino Novello Malatesta († Fossombrone, 1335) fou un condottiero italià, fill de Ferrandino Malatesta.
El 1324 fou armat cavaller pel seu pare i fou podestà de Cesena, on va vèncer Claudio degli Artichini, qui intentà apoderar-se de la ciutat. En 1325 va ser escollit pels bolonyesos per la seva experiència en armes, com a capità general, per resistir Passerino de Buonaccolsi, qui havia estat foragitat de Bolonya i al capdavant dels gibel·lins de Mòdena amenaçava amb prendre la ciutat per al domini de l'Església. Després de saquejar el territori enemic va lluitar en la batalla de Zappolino, però va ser totalment derrotat i fet presoner. Traslladat a Mòdena, aviat va recuperar la seva llibertat, però va caure en el parany que li va parar pel seu cosí Ramberto i va ser tancat al castell de Sant'Arcangelo. Alliberat pels mateixos habitants, va lluitar contra el traïdor i va assetjar la fortalesa de Castiglione.
Va haver de lluitar contra el cardenal Bertrand du Pouget, qui pretenia el lliurament de Rímini, però només va aconseguir Mondaino, per ordre del seu pare.
Va servir a l'Església en la guerra contra els Este, però en la batalla que va tenir el 13 de 1333 d'abril a les Borgo San Silvestro van ser fet presoner pel marquès Rinaldo d'Este. Posar en llibertat, va seguir al seu pare en els fets que van portar a la recompra de Rímini, però va ser traït pel seu cosí, empresonat a la fortalesa Gradara i després en el Fossombrone, on potser fou assassinat en 1335.
Es va casar amb Polentesia da Polenta, filla de Guido Novello de Polenta senyor de Ravenna, i va deixar tres fills: Ferrandino Novello Malatesta, Guiu Malatesta (assassinat amb el pare a la presó de Fossombrone el 1335) i Anna (casada amb Ubertino I de Carrara senyor de Pàdua).

## Bibliografia

* F. G. Battaglini. Memorie storiche di Rimini e dei suoi signori. Lelio della Volpe, Rimini, 1789;
* Paolo Bonoli. Istoria della città di Forlì. Forlì, 1661;
* Cesare Clementini. Raccolto istorico della fondazione di rimino e dell'origine e vite dei Malatesti. Rimini, 1617;
* Cherubino Ghirardacci. Storia di Bologna. Bologna, 1596;
* P. Farulli. Cronologia della nobile famiglia dei Malatesta. Siena, 1724.
# Little Girl Blue

Little Girl Blue és un docudrama biogràfic del 2023 escrit i dirigit per Mona Achache basat en la vida de la seva mare, l'escriptora i fotògrafa Carole Achache. És protagonitzat per Marion Cotillard com a Carole Achache i Mona Achache com a ella mateixa. La pel·lícula va ser una coproducció entre França i Bèlgica i es va estrenar al Festival de Canes 2023, concretament a la secció Projeccions especials, el 21 de maig de 2023. Al festival, va competir per L'Œil d'or i va ser ben rebuda per la crítica. El títol prové de la cançó homònima escrita per Richard Rodgers i Lorenz Hart. El film es va estrenar als cinemes de França a càrrec de Tandem el 15 de novembre de 2023 i a Bèlgica per Galeries Distribution el 3 d'abril de 2024. S'ha subtitulat al català.
Little Girl Blue va rebre tres nominacions als premis César 2024: millor documental, millor muntatge i millor actriu per Cotillard, que es va convertir en la primera actriu nominada per a un documental.

## Referències

* 1 2 Hunter, Allan. «'Little Girl Blue': Cannes Review». Screen Daily, 21-05-2023. Arxivat de l'original el 22 May 2023. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ Khaldi, Tarik. «Little Girl Blue or the blessing of reincarnation by Mona Achache». festival-cannes.com, 21-05-2023. Arxivat de l'original el 22 May 2023. [Consulta: 22 maig 2023].
* ↑ «Little Girl Blue». Goita què fan, ara!. [Consulta: 9 agost 2024].
* ↑ Roxborough, Scott; Szalai, Georg. «Cesar Nominations: 'Anatomy of a Fall,' 'The Animal Kingdom' Lead the Pack for French Film Awards», 24-01-2024. Arxivat de l'original el 24 January 2024. [Consulta: 16 abril 2024].
* ↑ «Little Girl Blue» (en francès). Académie des Arts et Techniques du Cinéma. Arxivat de l'original el 13 February 2024. [Consulta: 11 febrer 2024].
# Lili Marleen (pel·lícula de 1981)

Lili Marleen és una pel·lícula de 1981 dirigida per Rainer Werner Fassbinder. El guió va prendre com a base l'autobiogràfica novel·la Der Himmel hat viele Farben (El cel té molts colors) de la cantautora alemanya Lale Andersen. Això no obstant, segons Artur Beul, el seu darrer marit, l'argument de la pel·lícula no té massa a veure amb la vida real de la seva muller.

## Argument

En ple auge del Tercer Reich una relació d'amor impossible neix entre la cantant alemanya Willie i el compositor suís Robert Mendelsson, d'origen jueu.
Robert compagina la seva activitat professional amb una compromesa participació amb un grup clandestí liderat pel seu pare que es dedica a ajudar a alemanys jueus i fugitius del règim nazi. Willie també és invitada a unir-se a aquest grup de resistència, malgrat les suspicàcies per part de la benestant i influent família de Robert, que tem que la cantant no sigui, de fet, una nacionalsocialista.
Willie acaba ajudant a Robert però finalment la parella queda separada perquè el pare de Robert s'ocupa que Suïssa negui l'entrada al país de la cantant.
A Alemanya, el talent de Willie és instrumentalitzat pel règim nazi, i la jove esdevé una rica i famosa cantant gràcies a la cançó Lili Marleen, que sona contínuament a la ràdio i es converteix en un himne pels soldats del front.
Malgrat el seu èxit, Willie no pot oblidar a Robert, el qual acabarà arrestat pels nazis al també intentar reveure a la seva enamorada. Willie es posa aleshores en contacte amb un grup de resistència de Berlín i ajuda a passar clandestinament fotos de camps de concentració cap a Suïssa.
Els dos joves no tenen oportunitat de tornar-se a veure fins acabada la guerra, i quan l'ocasió finalment es presenta ja és massa tard per a la parella perquè Robert s'ha casat amb Myriam i ha esdevingut un popular compositor.

## Repartiment

| Actor / actriu original | Personatge fictici |
| Hanna Schygulla | Willie |
| Giancarlo Giannini | Robert |
| Mel Ferrer | David Mendelsson |
| Karl-Heinz von Hassel | Henkel |
| Erik Schumann | von Strehlow |
| Hark Bohm | Taschner |
| Gottfried John | Aaron |
| Karin Baal | Anna Lederer |
| Christine Kaufmann | Miriam |
| Udo Kier | Drewitz |
| Roger Fritz | Venedor |
| Adrian Hoven | Ginsberg |
| Rainer Will | Bernt |
| Raúl Gimenez | Blonsky |
| Willy Harlander | Prosel |

## Premis i nominacions

De totes les 23 pel·lícules que va dirigir Fassbinder, Lili Marleen va ser l'única en ser escollida per representar Alemanya a la categoria de millor pel·lícula de parla no anglesa als premis Oscar. Això no obstant, la pel·lícula no va superar la pre-selecció de l'acadèmia i, per tant, no va ser nominada.

## Referències

* ↑ Canby, Vincent. «New York Times: Lili Marleen». NY Times. [Consulta: 24 agost 2008]. (anglès)

## Enllaços externs

* Fundació Fassbinder - Lili Marleen the movie Arxivat 2009-06-17 a Wayback Machine. (anglès)
* Ressenya de José Antonio Bielsa Arbiol a cineyrevolucion.blogspot.com (castellà)