OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La maledicció de la pantera

La maledicció de la pantera (The Curse of the Cat People) és una pel·lícula estatunidenca de fantasia, dirigida per Robert Wise i Gunther Von Fritsch, estrenada el 1944 i doblada al català. És protagonitzada per Simone Simon, Kent Smith, i Jane Randolph. És una seqüela de La dona pantera (Cat People) (1942) i manté molts dels mateixos personatges.

## Argument

Amy, la filla d'Oliver i Alice, és una petita noia solitària i silenciosa. En lloc de jugar amb les seves amigues, fuig de la realitat i es tanca en els seus somnis. Gràcies a un anell màgic, fa amistat amb Irena, el fantasma de la difunta esposa del seu pare.

## Història de la pel·lícula

És una pel·lícula negra produïda per Val Lewton, per la RKO. Aquesta pel·lícula és la continuació de La dona pantera, encara que molt allunyada de l'esperit i de la història. En efecte, lluny d'utilitzar el suspens i la tensió que han fet de la seva predecessora una pel·lícula inoblidable, aquesta continuació es concentra essencialment en la mostra dels turments d'una noia en algunes aparicions.
La RKO va insistir en la utilització de les paraules Cat People en el títol, per tal d'atreure el màxim de seguidors de La dona pantera.

## Repartiment

* Simone Simon: El fantasma d'Irena
* Kent Smith: Oliver Reed
* Jane Randolph: Alice Reed
* Ann Carter: Amy Reed
* Eve March: Miss Callahan, la institutriu d'Amy
* Julia Dean: Sra. Julia Farren
* Elizabeth Russell: Barbara Farren
* Erford Gage: El capità de policia
* Sir Lancelot: Edward, el majordom dels Reed

## Crítica

La maledicció de la pantera es va estrenar el febrer de 1944 i es va projectar com un doble projecte amb La dona pantera (1942). James Agee, per exemple, es referia a l'expressió de la pel·lícula de "la poesia i el perill de la infància". Mentre que Variety la va qualificar com a "altament decebedora", Bosley Crowther, del New York Times, va anomenar-la "una rara sortida del corrent de pel·lícules de terror [que] es presenta com un estudi estranyament emotiu del treball, d'una ment sensible del nen".

## Referències

* ↑ «The Curse of the Cat People». AFI Catalog of Feature Films. Los Angeles, California: American Film Institute. Arxivat de l'original el 5 de desembre 2018. [Consulta: 14 febrer 2020].
* ↑ Eggert, Brian (October 22, 2017). "The Curse of the Cat People". Deep Focus Review. Retrieved 2019-03-16.
* ↑ La maledicció de la pantera
* ↑ Pitts, 2015, p. 68.
* ↑ Stafford, Jeff. «The Curse of the Cat People». Turner Classic Movies. Turner Broadcasting System. Arxivat de l'original el 21 desembre 2017.
* ↑ Review a Variety, December 31, 1943.
* ↑ Review a The New York Times, March 4, 1944.
# Tuca d'Arnau

La Tuca d'Arnau (també anomenada Tuca Arnau) és un pic de 2,810 m del massís de la Maladeta. Fa part de la serra que, al sud del massís, separa el pic de la Vallhiverna (Benasc) de la vall de Llauset (Montanui, Ribagorça).
El coll d’Arnau separa aquest cim del pic de Vallhiverna. A la cresta occidental d’aquest darrer pic es troba una elevació anomenada tuqueta d’Arnau (2.790 m). A la coma de la tuca s'hi troba l'Estany Gelat.

## Referències

* 1 2 «tuca d’Arnau | enciclopedia.cat». [Consulta: 4 gener 2025].
# Aeonium percarneum

Aeonium percarneum és una espècie de planta tropical amb fulles suculentes del gènere Aeonium de la família de les Crassulàcies. Pertany al grup d'espècies arbustives ramificades, essent un arbust vigorós i erecte de fins a 1 m d'alçada.

## Descripció

Les branques són gruixudes, divaricades i llises. Les fulles es disposen en rosetes majors de 5 cm, són glabres i posseeixen cilis corbs a les vores. Són carnoses i de color verd glauc a morat. Els tall floral és molt frondós i les flors són de color rosat o blanc amb llistes rosades, i 9-partides. El calze de les flors és pubescent.

## Distribució

És un xeròfit endèmic de Gran Canària a les Illes Canàries. A Gran Canària es troba a la Regió Nord i central de l'illa, als vessants rocosos a les zones seques i forestals, de 200 a 1.500 m, a Cuesta de Silva, Bandama, Santa Brígida, etc. És molt comuna localment.

## Taxonomia

Aeonium percarneum va ser descrita per (Murray) Pit. i Proust. i publicada a Iles Canaries 191. 1909.

### Etimologia

* Aeonium: nom genèric del llatí aeonium, aplicat per Dioscòrides a una planta crassa, probablement derivat del grec aionion, que significa "sempre viva".
* percarneum: epítet que deriva de les paraules llatines per, que significa "complet o molt" i carnus, que significa "carn", podent fer referència a la vora de les fulles que sol tenir un color vermellós.

#### Sinonímia

* Aeonium percarneum var. guiaense G.Kunkel
* Aldasorea percarnea (R.P.Murray) F.Haage & M.Schmidt
* Sempervivum percarneum R.P.Murray
* Sempervivum percarneum Murray

## Referències

* 1 2 3 Bramwell, David; Bramwell, Zoë. «Flora». A: Flores Silvestres de la Islas Canarias (en castellà). 4a ed.. Madrid: Editorial Rueda SL, 2001, p. 170. ISBN 8472071286.
* 1 2 3 Dades a Flora de Canarias
* ↑ «Aeonium percarneum». Tropicos.org. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 5 agost 2012].
* ↑ Aeonium percarneum a Flora de Canarias.
* ↑ «Aeonium percarneum» a The Plant List. Data consulta: 09 de gener de 2014.

## Bibliografia

* Bailey, L. H. & E. Z. Bailey. 1976. Hortus Third i–xiv, 1–1290. MacMillan, New York.
# Cabdill de galtes ocre

El cabdill de galtes ocre (Poecilotriccus plumbeiceps) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Viu als vessants amb malesa i clars del bosc del sud-est del Perú, centre i sud-est de Bolívia, nord-oest i nord-est de l'Argentina, est de Paraguai i l'est i sud-est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Cabdill de galtes ocre». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# La Granoia

La Granoia és una masia situada en el terme municipal de Moià, a la comarca catalana del Moianès.
Està situada a prop i al nord-est de la vila, a poc més de dos quilòmetres de distància de Moià, en el camí que mena a Ferrerons. És també molt a prop de Sant Pere de Ferrerons, parròquia rural a la qual pertany.
Es troba al peu de la muntanya, al nord-est de la vila. S'hi accedeix des de la carretera N-141 pk 29,7, per un camí arbrat a l'esquerra, sense pavimentar,d'uns 1000 m. de llargada.

## Història

Masia del s.XVIII edificada al peu de la muntanya, amb pati voltat de coberts, amb accés al sud-est. El cos original té dues plantes, de planta en forma rectangular, amb coberta de dues vessants de teula àrab. Els murs són de pedra, arrebossats amb morter de calç i pintats de color clar. El portal d'entrada a la masia és d'arc rebaixat amb dovelles de pedra, amb la inscripció de “1769”, orientat a sud-oest. Les finestres, la de sobre la porta en el mateix eix, i les dues situades més a l'esquerra del portal, tenen brancals i llinda de pedra. Les altres obertures tenen brancals i llinda de maó ceràmic. La façana sud-est, que dona al pati, té un portal de brancals i llinda recta de pedra. A sobre, en el mateix eix de la porta, hi ha una finestra amb brancals, llinda i ampit de pedra. Perpendicular a la façana lateral, hi ha afegit, dos coberts allargats, amb coberta a un vessant de teula àrab i de dues plantes, que delimiten el barri.
El cos sud-oest, avançat respecte la façana principal, es dedicava a estable a la planta baixa i a habitacions en la planta pis. En aquest cos, totes les obertures tenen brancals, llinda i ampit de maó ceràmic. El cos nord-est, en planta baixa era el corral de les ovelles i en planta pis el graner. Entre el cos original i el cos avançat hi ha una torre quadrada, alta, amb coberta a quatre aigües de teula àrab, amb les funcions de colomar i ara dipòsit d'aigua. La superfície en planta del volum principal és d'uns 225,38 m². Davant d'aquesta masoveria hi ha una torre modernista, d'estiueig dels propietaris, edificada a principis del S.XX.

## Referències

* ↑ «La Granoia». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. [Consulta: 8 agost 2017].
* ↑ «Pla especial del catàleg de les masies i cases rurals de Moià». Ajuntament de Moià, 2010. [Consulta: 8 agost 2017].
# Gamala

Gamala fou una ciutat de Palestina esmentada per Flavi Josep com a cap del districte de Gamalitis o Gamalítica dins la regió de Gaulanítide. Era situada en una posició rodejada de muntanyes, una de les quals servia de ciutadella. Les cases estaven construïdes als vessants i semblaven flotar a l'aire. El seu nom de Gamala deriva de "gamal", paraula semítica per "camell", ja que està situada a una muntanya en forma de camell. Estava situada al nord del riu Yarmuk i el seu territori feia una falca cap a la Decàpolis, deixant a l'oest Hippos i a l'est Dion.

## Història

Fou ocupada per l'asmoneu Alexandre Janeu, rei dels jueus a principis del segle i aC. Després va quedar dins els dominis romans i quan va esclatar la rebel·lió dels jueus es va mantenir fidel a Roma per influència de Felip, lloctinent (eparchos) del rei Herodes II Agripa, però al final es va revoltar i Flavius Josefus, historiador i comandant jueu hi va instal·lar una guarnició essent la posició més forta de la zona. Quant el rei Herodes, aliat de Roma, la va voler ocupar, va perdre set mesos en un setge dirigit per Equiculus Modius que no va reeixir. Vespasià la va ocupar l'any 68 i els quatre mil sobrevivents foren assassinats (cinc mil altres es van suïcidar tirant-se des del cim del penya-segat al buit). El lloc va quedar abandonat per segles.
En el segle xix l'anglès lord Lindsay la va redescobrir al lloc d'Al-Hosn, entre el llogaret de Feik i la riba del llac Tiberíades. Entre les restes d'edificis es troba la sinagoga i els banys jueus.

## Teoria de Robert Ambelain

Segons Robert Ambelain Gamala fou la ciutat natal de Jesús de Natzaret. Aquest autor defensà que Natzaret no existia en temps de Jesús i que aquest nom significa ciutat dels purs apel·latiu molt més apropiat per Gamala. Robert també creia que el nom de Gamala fou canviat en els evangelis pel nom de Natzaret per ocultar el veritable origen de Jesús. Segons Lluc, Natzaret es trobava en un lloc abrupte amb penya-segats, fet que no es correspon amb el Natzaret actual que és en un lloc pla.
Un altre detall que reforça la teoria de Robert es troba en l'Evangeli de Marció on ens diu:
* En el quinzè any del regnat de Tiberi, Jesús baixà del cel a Cafarnaüm…
Segons Robert, Tertulià va canviar el text original que segons ell, seria:
* En el quinzè any del regnat de Tiberi, Jesús baixà de Gamala a Cafarnaüm...
Aquest text seria més coherent amb la geografia del lloc, on Gamala queda per sobre de Cafarnaüm. Per Robert aquest detall recolza l'origen natal de Jesús.

## Actualment

Dins el Golan siri, fou ocupada per Israel el 1967 i des del 1970 ha estat excavada per S.Gutman per compte de l'Autoritat d'Antiguitats d'Israel.

## Vegeu també

* Judes el Galileu
* Guerres judeo-romanes
* Masada

## Referències

* ↑ Robert Ambelain Jesús o el secreto mortal de los Templarios Capitol 8.
* ↑ Evangeli de Lluc 4, 28-30 i Evangeli de Marció
* ↑ Robert Ambelain Jesús o el secreto mortal de los Templarios Capitol 9.

## Enllaços externs

* Lloc d'Informació sobre Gamala Autoritat d'Antiguitats d'Israel (anglès)
# Gastrotheca longipes

Gastrotheca longipes és una espècie de granota de la família del hemipràctids. Va ser descrit com a Nosotrema longipes per George Albert Boulenger el 1882. El nom específic longipes en llatí significa «camallarg».
Viu a la conca superior l'Amazones als vessants inferiors dels Andes a l'Equador i l'extrem nord del Perú, fins a 500 m d'altitud.
Es tracta d'una espècie que ha menester cobricel arbori a les terres baixes tropicals humides i als boscos de muntanya. No està present en hàbitats modificats. La reproducció té lloc per desenvolupament directe, amb els ous portats en una bossa a l'esquena de les femelles. No s'enfronta a grans amenaces; és una espècie molt estesa amb prou àrees d'hàbitat adequat. Localment, perd hàbitat per la desforestació i l'expansió agrícola.

## Referències

* ↑ Boulenger, George Albert. Catalogue of the Batrachia Salientia s. Ecaudata in the collection of the British Museum (en anglès). 2a edició. Londres: British Museum, 1882, p. 418.
* ↑ Seva i Llinares, Antoni. «longipes». A: Diccionari Llatí-Català. Barcelona: Ed. Enciclopèdia Catalana, 1993 (2007), p. 776. ISBN 978-84-7739-631-4.
* ↑ Frost, Darrel R. «Gastrotheca longipes (Boulenger, 1882)» (en anglès). Amphibian Species of the World: an Online Reference, 2022. DOI: 10.5531/db.vz.0001.
* 1 2 SSC Amphibian Specialist Group «Pastaza Marsupial Frog Gastrotheca longipes» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2018. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2018-1.RLTS.T55343A61397127.en.
# Can Fontclara

Can Fontclara és una obra de la Selva de Mar (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada al centre del nucli urbà de la població de la Selva de Mar, formant cantonada entre la plaça de la Constitució i el cantó de la Foradada.

## Descripció

Edifici de planta rectangular que consta de dues plantes i golfes. La seva coberta és a un vessant de teula. La façana, arrebossada modernament, ha estat alterada en les obertures, totes senzilles i sense cap element ornamental. La part més destacable de l'interior és la planta baixa, destinada primordialment a celler, on es conserven en notable bon estat les voltes de pedra morterada. Els espais coberts amb voltes són, essencialment, dues galeries que formen una L. Aquestes voltes creen diverses tramades i són d'arestes amb les empremtes del tramat encanyissat combinat amb llates de fusta, emprat en construir-les. Al fons d'aquests espais hi ha una gran tina cilíndrica, d'obra de rebles i morter, exteriorment arrebossada.

## Història

La gran tina ubicada al celler de can Fontclara presenta una inscripció incisa gravada a la capa de morter que la revesteix. Es gravà quan el material encara era tou i amb la punta de la paleta. Es llegeix l'any "1779", dins un oval també simplement incís.

## Referències

* 1 2 3 «Can Fontclara». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# La Serra de Corcó

La Serra de Corcó és una masia de l'Esquirol (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia clàssica de planta rectangular (13 x 9 m), que presenta diversos annexes. El cos original està cobert a dues vessants i té el carener paral·lel a la façana situada a migdia. Presenta un cos de porxos adossat a la façana Est que està cobert a una vessant perpendicular als vessants de la coberta original i que desguassa a Est. Un annex gran, de pedra basta, està adossat a la planta de la façana principal i segueix cap a la façana Oest. La façana principal és l'única que presenta un eix de simetria amb el portal central d'entrada, el qual està pràcticament adossat per l'annex lateral. La façana Nord, gairebé cega, presenta una cisterna, damunt la qual hi ha una terrassa parcialment coberta. Totes les obertures tenen els emmarcaments i els escaires de pedra picada. El portal principal té la llinda datada (1744). Els ràfecs de la façana principal són de llosa i també n'hi ha sobre dues finestres.

## Història

Masia clàssica del segle xviii citada en documents del segle xii.
Apareix en el "Nomenclator de la Provincia de Barcelona. Partido Judicial de Vich. 1860" com a casa de pagès i amb el nom de la Serra.

## Referències

* 1 2 3 «La Serra de Corcó 13». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 setembre 2017].
# Thamirabarani

El Thamirabarani (del tàmil தாமிரபரணி), abans conegut com a Tambraparni, és un riu de l'Índia, a l'estat de Tamil Nadu.
S'origina als vessants orientals dels Ghats Occidentals prop d'Agasthyamalai al districte de Tirunelveli a una altitud de 2.000 metres; Prop de l'origen hi ha les cascades de Vanatheertham. Entre els tributaris cal destacar el Peyar, Ullar, Karaiar, Pambar, Servalar, Manimuthar, Gadana, Pachaiyar i Chittar. Després de la seva confluència amb el Chittar el Thamirabarani segueix uns 53 km més fins que desaigua al golf de Mannar prop de Palayakayal.

## Referències

* Wilson Hunter, Sir William; Sutherland Cotton, James; Sir Richard Burn, Sir William Stevenson Meyer. Great Britain India Office. The Imperial Gazetteer of India (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1908.
# Lahar (desambiguació)

«Lahar» té aquests significats:
* Lahar, colada de fang o esllavissada que flueix pels vessants d'un volcà.
* Lahar (Índia), ciutat, i abans fortalesa a Madhya Pradesh.
* Lahar (mitologia), deessa sumèria dels ramats.
# L'Om (Vic)

L'Om és una masia de Vic (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici civil. Masia de planta quadrada coberta a dues vessants malgrat tenir diferents trams de construcció i diverses alçades. El mur de tramuntana és sostingut per grossos contraforts.
La façana és orientada a migdia i correspon al cos més elevat de la construcció. Els pisos superiors són construïts amb tàpia mentre que les parts baixes són de pedra. A la part dreta de la façana, el vessant de la teulada es prolonga per tal d'ubicar unes galeries sostingudes per pilars. Aquest cos presenta una bonica finestra conopial. Al davant i entorn el mas s'han anat construint noves naus per al bestiar, fets amb totxo, que desmereixen l'antiga estructura, que ja és complexa degut a les diverses etapes constructives.

## Història

Aquest mas, situat a poca distància de l'església parroquial de Sant Martí de Sentfores, fou possiblement el mas ULM, que es troba registrat entre els feligresos signants de l'acta de dotació del temple parroquial de Sant Martí vers el segle xii.
També es troba registrat a Antoni Hom, de la parròquia i terme de Sant Martí Sentfores, entre els habitants del terme registrats pel fogatge de 1553.
Actualment té l'estructura del mas rònec, ja que els últims segles s'hi ha anat fent afegitons i ampliacions d'escàs valor i sense cap pretensió senyorial.
La propietària també ho és del mas Serratosa a Masies de Voltregà.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «L'Om». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Aina Tur Seguí

Aina Tur Seguí (Menorca, 1976) és una directora, dramaturga i gestora cultural balear. Ha desenvolupat la seva carrera professional fonamentalment a Barcelona, encara que també ha estat present a l'escena de les Illes Balears, Madrid, França i Alemanya. Actualment és la responsable de Programació a la Sala Beckett i membre del Consejo Asesor del Centro Dramático Nacional.
És autora de diversos textos teatrals: Addiccions, Evolució/ Evolución publicat a la Col·lecció Teatro de Papel (Primer Acto), Dimecres publicat a la Col·lecció Paraula de Dramaturg (Govern Balear), Es lloga habitació, Fotofòbia i Una galaxia de luciérnagas. Els seus textos s'han programat a La Cuarta Paret, la Sala Beckett, al Palau de la Música, al Teatre Principal de Maó, entre d'altres. S'estrena al món de l'assaig amb La glosa menorquina (anàlisi contemporània del glosat i els glosadors) editat a la col·lecció Quaderns de Folklore. Ha col·laborat amb el suplement Culturalia escrivint relats breus sobre temes d'actualitat i amb dBalears escrivint ressenyes literàries. Ha traduït Un tramvia anomenat desig de Tennessee Williams i ha escrit guions per a BH audiovisual. També ha publicat el relat El héroe de la bicicleta a la col·lecció El Puro Cuento (Editorial Praxis, Mèxic) i Explorem Menorca! amb l'editorial Mediterrània, traduït al castellà i l'anglès.
En el vessant de direcció teatral ha fet d'ajudant de direcció Nola Rae, Josep Maria Miró, Ester Nadal, Juan Carlos Martel i Toni Casares treballant al teatre Tantaranta, la Sala Muntaner, la Sala Beckett, el Teatre Lliure i el Teatre Nacional de Catalunya. Ha dirigit Nus de Joan Casas i Fly me to the moon, entre d'altres. Com a pedagoga ha estat professora de Xamfrà, assessora pedagògica de Trivium. I també professora de teatre i d'escriptura creativa al Cercle Artístic de Ciutadella.
Va estudiar Farmàcia a la Universitat de Barcelona, Enginyeria Agrònoma a la Universitat Politècnica de Catalunya, interpretació al Col·legi de Teatre de Barcelona, dramatúrgia a l'Obrador de la Sala Beckett i el Curs Superior en Gestió de Projectes a la Universitat de Deusto. Actualment estudia el grau en Llengua i Literatura Catalanes a la Universitat Oberta de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Preferències - 27 de febrer de 2018», 27-02-2018. [Consulta: 30 juliol 2020].
* ↑ Frontera, Guillem. «“Primer, obeeixes; després plores, tens por; he estat 20 anys a poder-ho escriure”», 19-06-2020. [Consulta: 30 juliol 2020].
* ↑ «Aina Tur, autora y gestora cultural: "La cultura tiene la capacidad de generar esperanza y ayudar a evadirnos de este momento" -» (en castellà), 18-04-2020. [Consulta: 30 juliol 2020].
* ↑ teatralnet. «Aina Tur» (en anglès americà). [Consulta: 30 juliol 2020].
* ↑ Andreu Gomila. «Aina Tur i Anna Alarcón dins la cambra pròpia», 09-07-2020. Arxivat de l'original el 2020-08-14. [Consulta: 30 juliol 2020].
* ↑ «Aina Tur» (en anglès americà). [Consulta: 30 juliol 2020].
# Isola del Liri

Isola del Liri (conegut com a Isola Liri; en napolità: Lisera) és un comune (municipi) de la província de Frosinone, a la regió italiana del Laci.
Isola del Liri limita amb els municipis d'Arpino, Sora i Castelliri.
A 1 de gener de 2019 tenia 11.392 habitants.

## Història

D'origen volsc, després de la caiguda de l'Imperi Romà d'Occident Isola del Liri fou governada pels romans d'Orient i després pels llombards. Posteriorment va formar part del Ducat de Sora, convertint-se en seu ducal de la família Boncompagni. El 1796 va ser annexionada als Estats Papals.
Al començament de l'edat mitjana la ciutat va estar, alternativament, sota el domini dels romans d'Orient i els llombards, fins que va passar a formar part del comtat de Sora al Principat de Càpua. Isola del Liri va ser el feu de la família dell'Isola (de Insulae) des del segle xii fins al XIV. Entre els membres de la família hi ha Roffredo dell'Isola, abat de Monte Cassino, comte d'Arce i Bartolomé dell'Isola que van gaudir dels honors a la seu de Capuano Nàpols. A finals del segle xiv, Isola del Liri va ser cedida a la família Cantelmo.
Va pertànyer a l'antiga regió Terra di Lavoro de Campania, però va ser incorporada al Laci durant el període feixista.

## Llocs d'interès

El principal lloc d'interès és el Castello Boncompagni-Viscogliosi, un palau fortificat a prop de dues cascades, la Cascata Grande i la Cascata del Valcatoio, cadascuna d'uns 30 metres d'altura, i un pont sobre el riu. Es menciona per primera vegada l'any 1100. Després de l'adquisició del ducat de Sora per la família Della Rovere, es va convertir en una de les seves residències principals. Els seus successors van ser allotjats com a ducs, els Boncompagni; al segle xvii Costanza Sforza el va convertir en un luxós palau, amb frescos bíblics i relleus de les terres del ducat, així com un jardí.
A uns 2 km al nord de la ciutat es troba l'església de San Domenico, erigida al segle xii, que es diu que marca el lloc de la vil·la de Ciceró.

## Referències

* ↑ ISTAT - Resident population on 1st January
* ↑ "Notizie di Famiglie Nobili ed Illustri della Città e Regno di Napoli", Giuseppe Reccho
* ↑ Roffredo Dell'Isola in Dizionario Biografico degli Italiani, Treccani

## Enllaços externs

* web oficial (italià)