OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# El Bancal

El Bancal o Bancal dels Arcs és una masia i antic hostal de Pinell de Solsonès (Solsonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Hi ha una capella annexa, i hi ha constància de que ambdues edificacions són del segle xviii: la casa amb una data inscrita a la porta de 1761, a la capella de 1792.
Està situada a 631 m d'altitud just al límit entre Solsonès, Noguera i Segarra. Està ubicada a la serra del Bancal, serra que continua del serrat de Santes Creus, que davalla des de la Capella de Santes Creus de Bordell.

## Descripció

El mas està format per un conjunt d'edificacions que es disposa de tal manera que forma un gran pati central al qual s'hi accedeix des de l'exterior per mitjà de dues portes oposades. Per un costat, el pati es tanca per mitjà de l'habitatge, uns coberts i una capella, per l'altra banda, està tancat per un seguit de corrals i coberts.
L'edifici principal és de planta rectangular amb teulada a doble vessant i el carener perpendicular a la façana. Consta de planta baixa i dos pisos. A la planta baixa s'obren tres obertures, la porta principal d'arc rebaixat, una finestra i la porta del garatge. Al primer pis hi ha dos balcons i dues finestres, totes elles tenen la llinda i els brancals de grans carreus de pedra. Al segon pis s'obren petites finestres quadrangulars.
Adossada al costat esquerre de la casa hi ha la capella d'una nau amb teulada a doble vessant i el carener perpendicular a la façana. La porta principal és d'arc rebaixat, per sobre hi ha una petita rosassa i, coronant la façana, hi ha un petit campanar d'espadanya d'un ull.

## Història

L'habitatge data del 1761. La capella data del 1792 i actualment serveix de graner.
* Façana de la capella

## Referències

* 1 2 Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* ↑ Antoni Bach i Riu. Consell Comarcal del Solsonès. Masies del Solsonès, abril 1995, p. 171. D.L. L-418/95.
* ↑ «El Bancal». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 «El Bancal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 juliol 2015].
* ↑ Ajuntament de Pinell de Solsonès Pla d'ordenació urbanística municipal de Pinell de Solsonès - Catàleg de masies i cases rurals (expedient 2009 / 037061 / N) [Pinell de Solsonès], 2014, pàg. 157-158 [Consulta: gener 2022].
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Institut Cartogràfic de Catalunya. Edició digital del mapa de Catalunya de l'Institut Cartogràfic de Catalunya.

## Enllaços externs

* El Bancal, fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# 32 aC

El 32 aC fou un any de l'edat antiga que es coneixia a la seva època com l'any 722 ab urbe condita

## Esdeveniments

* Artaxes II d'Armènia recobra el tron armeni.
* Gneu Domici Ahenobarb (cònsol 32 aC) i Gai Sosi són cònsols.
* Els olmeques de Tres Zapotes creen un calendari encara conservat
# El trio en mi bemoll

El trio en mi bemoll (títol original en portuguès, O trio em mi bemol) és una pel·lícula dramàtica portuguesa dirigida per Rita Azevedo Gomes. Aquesta pel·lícula ha estat subtitulada en català.
La pel·lícula es va estrenar en la secció oficial (competència internacional) de la 37a edició del Festival Internacional de Cinema de Mar del Plata.

## Sinopsi

Entre xerrades sobre amors i música clàssica, en Paul i l'Adélia recorden el seu passat com a parella i deixen al descobert tot allò que els va unir i, sobretot, les diferències que van provocar l'abrupte final. Però les trobades comencen a ser interrompudes pel rodatge d'una pel·lícula sobre la suposada fictícia parella. La presència del director revela un artifici que tendeix a diluir-se en l'espectador, seqüència rere seqüència, gràcies a les hipnòtiques converses entre en Paul i l'Adélia.

## Repartiment

* Pierre Léon com Paul
* Rita Durão com Adélia
* Ado Arrieta com Jorge

## Referències

* 1 2 «El trio en mi bemoll». ésAdir. [Consulta: 27 març 2023].
* ↑ «O trio em mi bemol - The Kegelstatt Trio» (en castellà). Festival Internacional de Cine de Mar del Plata. [Consulta: 18 novembre 2022].
* ↑ «Miradas femeninas en la principal competencia marplatense» (en castellà). Télam. [Consulta: 18 novembre 2022].
* ↑ «Toda la programación» (en castellà). Festival Internacional de Cine de Mar del Plata. [Consulta: 18 novembre 2022].
* ↑ «El trio en mi bemoll». Goita què fan, ara!. [Consulta: 17 novembre 2023].

## Enllaços externs

* Tràiler subtitulat al català
* El trio en mi bemoll a DeCine21 (castellà)
* El trio en mi bemoll a Sensacine (castellà)
* Crítica: O trio em mi bemol, a Cineuropa (castellà)
# Universitat Stradiņš de Riga

La Universitat Stradiņš de Riga (en letó: Rīgas Stradiņa universitāte; en llatí: Universitas Rigensis Stradina) és una universitat pública situada a Riga, Letònia. El nom Stradiņš en el títol de la universitat prové dels membres de la família Stradiņš que han tingut una influència significativa en el curs de la vida comunitària i acadèmica a Letònia durant més d'un segle. La tasca professional de Pauls Stradiņš, antic degà de la facultat de Medicina de la Universitat de Letònia, assegura la transmissió dels valors i la qualitat de l'educació en la medicina, la creació d'un pont entre l'educació i la ciència de Letònia abans i després de la guerra, i aconseguir una base ferma per a la creació i desenvolupament de la Universitat Stradiņš de Riga.

## Informació general

L'any 1950 l'Institut de Medicina de Riga va ser fundat basant-se en la Facultat de Medicina de la Universitat de Letònia. Els iniciadors van ser els professors Pauls Stradiņš (1896-1958) i Ernests Burtnieks (1950-1958) -primer director de l'Institut de Medicina de Riga-, i l'aleshores Ministre de Salut de la República de Letònia, Ādolfs Krauss. Al començament, van formar part les facultats de medicina, odontologia i farmàcia amb 45 departaments.
És una universitat finançada per l'Estat, que ofereix diversos programes d'estudi i garanteix la realització de projectes científics, proporcionant la formació d'experts en l'atenció envers la salut i de les ciències socials. La Universitat Stradiņš és l'única a Letònia que tradicionalment s'ha integrat en el sistema de salut del país i, per tant, assegura una reeixida carrera, que és una condició prèvia per a una existència efectiva del sistema de salut a Letònia.
RSU és autònoma acadèmicament a la realització dels seus objectius i treballs a favor de l'Estat i la societat, i ofereix una àmplia gamma d'oportunitats d'educació i de recerca acadèmica i professional en els àmbits de la salut, l'assistència social, les ciències socials i naturals.
El 1990, l'institut va passar a dir-se Acadèmia Mèdica de Letònia (en letó: Latvijas Medicinas Akademija), però el 5 d'abril de 1998, l'Assemblea Constitucional va prendre la decisió de canviar el nom de l'Acadèmia de Medicina de Letònia, sobre la base de les seves activitats reals com a Universitat Stradiņš de Riga. La Universitat Stradiņš en el temps es va convertir en una institució d'educació superior de tipus universitari, ja que no només capacita experts en els camps de la medicina i la farmàcia, sinó que també ofereix programes d'estudi en les ciències socials, ciències naturals, salut pública i llei. El 13 de juny de 2002, la Llei de la Universitat de Riga Stradiņš va entrar en vigor i l'Acadèmia de Medicina de Letònia va ser rebatejada com Universitat Stradiņš de Riga.

### Composició

* Ciències naturals i matemàtiques
* Humanitats
* Educació i Gestió
* Música i arts
* Ciències socials

## Referències

* ↑ «RSU vēsture» (en letó). [Consulta: 2 febrer 2015].

## Vegeu també

* Llista de Universitats de Letònia
* Hospital Clínic Universitari Pauls Stradins
# Centre històric de Montbrió del Camp

El centre històric de Montbrió del Camp és el nucli antic de la vila de Montbrió del Camp (Baix Camp) declarat com a patrimoni cultural amb la figura de bé cultural d'interès local. La vila és entre les rieres de Riudecanyes i d'Alforja. La vila, emplaçada al mig de la plana, és un bon exemple de vila closa d'època romànica, regular i planificada.
El nucli més antic del poble és a la Closa, a l'entrada de la qual el carrer passa sota una torre medieval incorporada a l'Ajuntament. La vila va estar emmurallada el segle xiv, agafant després un perímetre més ampli. La mateixa torre de l'església, elevada alguns pisos més com a campanar, és una de les muralles. Fou repoblada a la segona meitat del segle xii per Guillem de Jorba i pertanyé a la Comuna del Camp de Tarragona. Formà part del terme de Cambrils i el 1449 esdevingué, igualment com aquesta vila, carrer de Barcelona. El 1622 rebé el títol de vila i s'independitzà de Cambrils.
A la plaça de la Vila són de destacar l'edifici de l'Ajuntament, de cap al 1600; la casa de Bargalló (segle xvii); la casa de Blai o cal Blay (segle xviii); Cal Recó (segle xvii); l'antic palau dels marquesos de l'Olivar, avui col·legi de les Monges Carmelites, i la casa del Pelegrí, del segle xix, amb mobiliari interessant i lloc d'exposicions.
Al carrer de la Riera, número 18, hi ha la casa de Figueres i Cal Reverter, ambdues d'estil modernista. Al carrer Major s'hi troba la casa de Flarès, del 1797, i la casa de Salas, del segle xviii. Al carrer del Rec número 29 hi ha Cal Apotecari i al número 6 Cal Vidal, ambdues del segle xviii. Al carrer Nou número 44 cal destacar Cal Figuerola, edifici d'estil modernista. Aquest edifici es va construir a partir d'uns edificis de finals del segle passat, com és l'Hort de Figuerola, fet entre 1843 i 1943.

## Enllaços externs

* «Centre històric de Montbrió del Camp». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
* «Centre històric de Montbrió del Camp». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 abril 2012].
# 21 aC

El 21 aC fou un any del calendari romà prejulià.

## Esdeveniments
### Imperi Romà

* Marc Vipsani Agripa es divorcia de Marcel·la i es casa amb Júlia, filla d'August.
# Crist

Crist (del llatí christus, i aquest del grec antic 'χριστoς', khristós) és la traducció de Messies, paraula hebrea que significa 'l'ungit [del Senyor]', és a dir, una persona consagrada per unció divina. Els cristians apliquen aquest nom a Jesús de Natzaret. A mitjan segle ii, a Antioquia, es començà a anomenar 'cristians' els seguidors de Jesús (Fets 11:26).

## Orígens del terme

El mot 'Crist' apareix en la majoria d'idiomes d'Europa, provinent del grec, Khristós, transcrit al llatí com Christus. Al Nou Testament s'usa com descripció de Jesús, a qui s'anomena sovint Jesucrist (Jesús-Crist).
A la versió septuaginta de l'Antic Testament es va utilitzar crist per traduir al grec la paraula hebrea Maixiah (Messies), que vol dir 'ungit'.
El “Khristós” clàssic en idioma grec antic podria significar 'cobert en oli' i, per tant, és una traducció literal de la paraula 'Messies'.

## Religió

'Messies' era el títol qualificatiu que els jueus aplicaven als seus sacerdots, reis i profetes, i aquests havien de ser ungits amb oli com a part del ritu que els consagrava en el seu càrrec. Els seguidors de Jesús de Natzaret, considerant que aquest era el messies promès pels profetes, li aplicaren aquest títol, anomenant-lo Jesús el Crist o El Salvador.
La vida de Jesús el Crist es narra als Evangelis. Actualment hi ha debat entre els defensors de la tesi del Jesús històric i els del Jesús mitològic. En aquest debat pren especial rellevància la paraula 'Crist' donat que la seva etimologia tant es pot aplicar a Jesús com a diverses persones de l'antiguitat que foren esmentades per aquest nom.

## Art

Entre les diverses iconografies desenvolupades per l'art cristià per representar Jesús el Crist sobresurten el Pantocràtor o Maiestas Domini, el Sant Crist o Crist crucificat, el Crist Majestat o el Salvator Mundi.

## Referències

* ↑ Mora Bartrés, Gaspar. Què és ser cristià. Centre Pastoral Litúrgic, 2004, p.18. ISBN 8474679486.

## Vegeu també

* Denominacions de Jesús
# Tehuana calzadae

Tehuana calzadae és l'única espècie de planta amb flors del gènere monotípic Tehuana dins la família de les asteràcies (Asteraceae). és originària de Mèxic, d'Oaxaca i Tehuantepec.

## Descripció

És una planta herbàcia anual que pot atènyer entre 25 i 80 cm d'altura. Les fulles són peciolades, de forma entre ovada i oblonga, fan entre 35 i 100 mm de llargària i entre 15 i 60 mm d'amplada, amb el marge lleugerament serrat i la nervadura amb tres nervis principals, es disposen de manera oposada. Les flors es troben agrupades en capítols terminals, solitaris o agrupats en cimes paniculiformes, l'involucre acostuma a tenir dues fileres de bràctees desiguals. El receptacle és cònic però esdevé columnar amb el temps. Les flors ligulades, les exteriors, són femenines i amb la corol·la groga ataronjada i en nombre de 7 a 9. Els flòsculs, les flors interiors, són hermafrodites, n'hi ha entre 145 i 190 unitats, les perifèriques lirades, la resta tubulars, amb cinc lòbuls, la corol·la és verdosa a la base i groc ataronjat la resta. El fruit és un aqueni habitualment sense papus.

## Taxonomia

Aquesta espècie i el gènere Tehuana van ser publicats per primer cop l'any 1997 a la revista Systematic Botany pels botànics mexicans José L. Panero i José Luis Villaseñor.

### Etimologia

Tehuana fa referència als vestits acolorits típics que llueixen les dones de Tehuantepec, l'epítet calzadae és en honor a la primera persona que va collir la planta, Ismael Calzada.

## Referències

* ↑ «Tehuana Panero & Villaseñor» (en anglès). Plants of the World Online. Royal Botanic Gardens. Kew. [Consulta: 6 gener 2025].
* 1 2 «Tehuana calzadae Panero & Villaseñor» (en anglès). Tropicos. Missouri Botanical Garden. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ Schaefer i Anderberg, Baldwin, Bayer et alii, 2007, p. 411.
* 1 2 3 Villaseñor, José L. «Tehuana calzadae (Asteraceae: Heliantheae) gen. et sp. nov. from the Pacific coast of Oaxaca, Mexico» (en anglès). Systematic Botany, vol. 21, n. 4, 1997 (publicació), pàg. 553-557. DOI: 10.2307/2419614.
* ↑ «Tehuana Panero & Villaseñor» (en anglès). International Plant Names Index, The Royal Botanic Gardens, Kew, Harvard University Herbaria & Libraries and Australian National Botanic Gardens. [Consulta: 6 gener 2025].

## Bibliografia

* Anderberg, P.O.; Baldwin, B.G.; Bayer, R.G.; Breitwieser, J.; Jeffrey, C.; Dillon, M.O.; Eldenäs, P.; Funk, V.; Garcia-Jacas, N.; Hind, D.J.N.; Karis; Lack, H.W.; Nesom, G.; Nordenstam, B.; Oberprieler, Ch.; Panero, J.L.; Puttock, C. «Compositae». A: K. Kubitzki. The Families and Genera of Vascular Plants (en anglès). vol. VIII. Springer, 2007, p. 57-588. ISBN 978-3-540-31050-1.
* CONABIO. 2009. Catálogo taxonómico de especies de México. 1. In Capital Nat. México. CONABIO, Mexico City.
# Sant Pau de Pinós

Sant Pau de Pinós, o Pinós de Biure, és un petit poble del municipi de Santa Maria de Merlès (Berguedà). Està situat damunt una petita serralada, al cim de la serra de Pinós, de 789 metres d'altitud, als límits entre el Bages i el Berguedà. Queda envoltat de les valls de Gaià, Merlès i Relat; a l'esquerra de la riera de Merlès.
Actualment, passen per aquest indret els senders de gran recorregut GR 4, de Puigcerdà a Aiguafreda, i GR 176, la ruta de les 20 ermites.

## Església de Sant Pau de Pinós

L'edifici conserva encara alguns elements de la seva primera construcció romànica. Ha estat molt transformat i desfigurat, sobretot durant el segle xvii (la porta d'entrada, el campanar de planta quadrada, etc.) L'estructura de l'església està totalment ofegada per les veïnes construccions modernes. Entre els elements que conserva de la seva estructura romànica cal remarcar l'absis semicircular amb una finestra adovellada, llisa i molt rudimentària. L'aparell de l'absis i dels fragments de nau conservats és de carreus grossos, ben treballats i col·locats ordenadament a contrapunt en filades força regulars.

## Història

L'església es trobava dins l'antic terme del castell de Merlès, a la part corresponent al comtat d'Osona-Manresa i bisbat de Vic. Apareix esmentada l'any 959.
En un primer moment adquirí funcions parroquials però poc després passà a ser sufragània de Sant Martí de Merlès. Arran d'una reestructuració parroquial, l'any 1878 l'església fou erigida en parròquia independent a la qual fou adscrita Santa Maria de Pinós i la de Sant Amanç de Pedrós.

## Economia

L'economia està principalment basada en l'agricultura i la ramaderia principalment del porcí, boví i cultius de cereals i farratges. Com a segona activitat el turisme de càmping, la segona residència i l'agroturisme i la gastronomia. Com a activitats de lleure cal destacar la pesca, la caça, l'observació astronòmica i el senderisme.

## Referències

* 1 2 «Sant Pau de Pinós». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Església de Sant Pau de Pinós». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 setembre 2015].
* ↑ «Web oficial de Santa Maria de Merlès». Arxivat de l'original el 2009-12-11. [Consulta: 9 juny 2010].
# Mas Cendra

El Mas Cendra és una obra del municipi de Bescanó (Gironès) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de tres plantes cobert amb teulada a dues vessants. A l'interior hi ha l'estructura bàsica tradicional de tres crugies paral·leles amb sostre d'embigat de fusta. La façana principal té un portal dovellat amb escut i la data 160-, al primer pis hi ha tres finestres amb un escut central i trencaaigües acabat amb els cordons dels dominics. L'últim pis és un afegit posterior i té dues finestres d'arc de mig punt. A l'esquerra té adossat un porxo amb una llinda on es llegeix: Manuel Sendra 1830.

## Història

L'edifici data de finals del segle xvi i principis del XVII. Sembla que fou projectat amb l'estructura basilical però s'hi afegí el pis de la dreta (segle xviii), de manera que ha perdut les proporcions. Fou cremat durant la guerra del francès.

## Referències

* 1 2 «Mas Cendra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 novembre 2012].
# 14 aC
## Esdeveniments

* Augsburg és fundat pel cèsar August.
* Es fundà la ciutat romana d'Astigi.

## Naixements

* Agripina I filla de Marc Vipsani Agripa i Júlia (filla d'August).
* Ma Yuan, general xinès de la dinastia Han.
# John G. White

John Griswold White (1845 – 1928) fou un prominent advocat de Cleveland, gran bibliòfil i aficionat als escacs i l'antropologia. "Es va dedicar, durant un període d'uns cinquanta anys, a dur a terme una recerca predeterminada, a tot el món, per tal d'aconseguir ampliar la seva biblioteca particular." L'historiador dels escacs H.J.R. Murray, que va qualificar la biblioteca d'escacs de White com la més gran del món, va fer un ús intensiu de la seva col·lecció per tal d'escriure el seu tractat clàssic A History of Chess. En White va donar la seva col·lecció a la Biblioteca pública de Cleveland per formar la Col·lecció John G. White Collection de folklore, orientalisme, i escacs.
La biblioteca ha dividit la col·lecció en tres. La John G. White Chess and Checkers Collection és descrita com la "més gran biblioteca d'escacs del món (32.568 volums de llibres i publicacions periòdiques, inclosos 6.359 volums de publicacions periòdiques enquadernades.)" La John G. White Folklore Collection conté 47.040 volums, "una de les més grans dels Estats Units. És d'ampli abast i de cobertura internacional, sense restriccions de períodes considerats. Inclou des de temes relatius a cultura primitiva, camperola, nadiua, fins a cultures populars." La John G. White Collection of Orientalia inclou "materials sobre Àsia, proper i llunyà Orient, Àfrica, Austràlia i Oceania," emfatitzant "els aspectes humanístics i de ciències socials de les cultures tradicionals abans de l'impacte de la influència europea."

## Referències

* 1 2 3 I.A. Horowitz; P.L. Rothenberg. The Complete Book of Chess. Collier Books, 1969, p. 45.
* ↑ Id. at p. 884.
* ↑ H.J.R. Murray, A History of Chess, Oxford University Press, 1913, pp. 179, 353, 479, 573-79, 645, 735, 787, 789, 800, 822, 841. ISBN 0-19-827403-3
* ↑ «Cleveland Public Library, Special Collections». Arxivat de l'original el 2009-03-05. [Consulta: 4 maig 2021].
# Crist de l'abisme

El Crist de l'abisme (en italià: Il Crist degli abissi) és una estàtua de bronze de Jesús de Natzaret, submergida des de 1954 al fons de la badia de Sant Fruttuoso —entre Camogli i Portofino, a Ligúria—, dins de l'àrea natural marina protegida Portofino, a 17 m de profunditat.

## Història

L'escultura fou idea del submarinista Duilio Marcante. Marcante, després de la mort de Dario Gonzatti durant una immersió l'any 1950, va impulsar la instal·lació d'una estàtua de Jesús de Natzaret al fons del mar. El projecte va finalitzar el 22 d'agost de 1954, quan l'escultura es va col·locar al fons de la badia de San Fruttuoso, entre Camogli i Portofino.
L'estàtua, d'aproximadament 2,50 m d'alçada i 260 kg de pes, va ser construïda per l'escultor Guido Galletti i col·locada per diversos bussejadors de la Marina Militare italiana a uns 17 metres de profunditat. Les mans del Crist apunten cap amunt, en direcció a la superfície de l'aigua.
Per tal d'obtenir el bronze necessari per a la realització de l'estàtua es varen fondre medalles, elements navals (alguns dels quals foren hèlixs donades per l'Armada dels Estats Units d'Amèrica i campanes. Després de la mort de Duilio Marcante es va col·locar una placa a la base de l'escultura en memòria seva.
L'any 2003, l'estàtua va ser treta a la superfície per tal de recol·locar-li una de les mans, trencada per l'impacte d'una àncora. Es va aprofitar per protegir l'escultura de la corrosió i dels crustacis i realitzar altres tasques de restauració, i es va tornar a la badia el 17 de juliol de 2004. La localització però va ser diferent: es col·locà sobre una nova base a 17 metres de profunditat.

## Galeria d'imatges

* L'adabia de San Fruttuoso vista des de la badia homònima. A la dreta, submergit i, per tant, no visible a la imatge, s'hi troba el Crist de l'abisme.
* La placa commemorativa a Marcante a la base de l'estàtua.

## Referències

* ↑ «Il Cristo degli Abissi, un tesoro sommerso nella baia di San Fruttuoso - Città e Monumenti Liguria - localitaitaliane.it» (en italià), 15-12-2017. [Consulta: 27 abril 2020].
* ↑ «Cristo degli Abissi - Portofino Divers». [Consulta: 27 abril 2020].