OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Santa Llúcia de la Vilella Alta

Santa Llúcia de la Vilella Alta és una església barroca del municipi de la Vilella Alta (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de tres naus i sense creuer. La volta és de canó amb llunetes al central i d'aresta a les laterals. El presbiteri és a un nivell més alt que la resta de la nau. Al seu costat esquerre hi ha una capella dedicada al santíssim. L'interior és arrebossat i hom ha respectat unes pintures i diversos medallons també pintats en èpoques incertes, sobretot en un tram de la nau esquerra i a la capella abans esmentada. El conjunt és fet de pedra i amb la façana arrebossada, amb reforç de carreus als angles. El campanar, als peus del temple i al seu costat dret, és de maons i arrebossats. La porta és l'única part decorada, amb un arc escarser, pilastres laterals i un guardapols mixtilini, amb una fornícula i el conjunt rematat per un motiu ornamental. La façana té una rosassa i una finestra allargada així com dues més laterals i petites i l'acabament és rematat per un guardapols.
Als peus del temple, penjat de la paret de la nau lateral dreta hi ha un retaule, probablement del segle xviii.

## Història

L'església fou bastida entre els anys 1770 i 1772, data de construcció del campanar, tal com és documentat en un llibre de l'Ajuntament. Fou annexa a la de Torroja. L'any 1936 fou incendiada i únicament se'n salvà una part d'un altar avui esposat a la nau lateral dreta, al costat de la porta.
Durant la guerra civil tot el poble acordà respectar-se mútuament i el seu patrimoni, però vingueren d'altres poblacions i trencaren les portes de l'església per fer-hi destrosses. Els ciutadans van poder salvar poca cosa, i un membre de cada família del poble fou obligat a anar-hi per acabar de destruir i implicar-los en els danys comesos.
Acabada la guerra, tots els veïns van quedar absolts en el judici, ja que es demostrà la seva innocència en els fets ocorreguts.

## Referències

* 1 2 3 «Església de Santa Llúcia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 desembre 2012].

## Enllaços externs

* «Església de Santa Llúcia». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# (6233) Kimura

(6233) Kimura és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides, descobert el 8 de febrer de 1986 per Shigeru Inoda i Takeshi Urata des del Karasuyama Observatory, al Japó.
Inicialment es va designar com 1986 CG. Més endavant va ser anomenat en honor de l'astrònom japonès Hisashi Kimura (1870-1943).
Orbita a una distància mitjana del Sol de 2,7939 ua, podent acostar-s'hi fins a 2,2956 ua i allunyar-se'n fins a 3,2923 ua. Té una excentricitat de 0,1783 i una inclinació orbital de 6,8132° graus. Triga a completar una òrbita al voltant del Sol 1705 dies.
La seva magnitud absoluta és 13,8. Té 9,886 km de diàmetre. La seva albedo s'estima en 0,066.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides (6001-7000)
* Cos menor del sistema solar

## Enllaços externs

* «(6233) Kimura» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 14 octubre 2018].
* «(6233) Kimura» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 14 novembre 2018].

## Referències

* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 11 novembre 2023].
* 1 2 Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 13 octubre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=6233.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 2 febrer 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «(6233) Kimura» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 14 novembre 2018].
# Lluïsa Francesca de Borbó

Lluïsa Francesca de Borbó (en francès Louise Françoise de Bourbon) va néixer a la ciutat belga de Tournai l'1 de juny de 1673 i va morir a París el 16 de juny de 1743. Era filla del rei Lluís XIV de França (1638-1715) i de la seva amistançada Madame de Montespan (1641-1707).
Lluïsa Francesca i la resta de germans nascuts d'aquesta unió van ser legitimats i dotats de títols nobiliaris, tot i no ser considerats com a part de la família reial. A ella se li va concedir el títol de Senyora de Nantes, que després de casar-se amplià amb el de duquessa de Borbó, i després princesa de Condé. Amb tot, se la va apartar de la seva mare, a qui no va poder veure fins que aquesta es retirà el 1691 a un convent de París; i quan va morir el seu pare va prohibir expressament que cap dels seus fills portés dol.
Era una dona intel·ligent i bonica, que després de la mort del seu marit es convertí en el centre de la vida social al Palau de Versalles, on va tenir no pocs conflictes amb altres dones de la Cort, fins i tot amb la seva germana petita Francesca Maria, casada amb el duc Felip d'Orleans i, per tant, de més rang que no pas ella. També va tenir diversos amants com el seu cunyat Francesc Lluís de Borbó, i més tard el marquès de Lassay, amb qui va acumular una gran fortuna.

## Matrimoni i fills

Sota la tutela de Madame de Maintenon va ser casada el 24 de maig de 1685, a l'edat de dotze anys, amb el duc Lluís III de Borbó-Condé (1668-1710), fill del príncep Enric III de Borbó-Condé (1643-1709) i de la princesa palatina Anna Enriqueta de Baviera (1648-1723). Tot i les males relacions de la parella, donat el caràcter violent i pertorbat del seu marit, el matrimoni va tenir nou fills:
* Maria Anna (1690-1760), abadessa de Saint-Antoine-des-Champs
* Lluís Enric (1692-1740)
* Lluïsa Elisabet (1693-1775), casada amb Lluís Armand de Borbon-Conti (1695-1727)
* Lluïsa Anna (1695-1758)
* Maria Anna (1697-1741}
* Carles (1700-1760), comte de Charolais.
* Enriqueta (1703-1772), abadessa de Beaumont-lès-Tours.
* Elisabet (1705-1765)
* Lluís (1709-1771), comte de Clermont-en-Argonne.

## Enllaços externs

* Genealogia de Lluïsa Francesca de Borbó
* http://conde.ifrance.com/l3.htm Arxivat 2009-07-26 a Wayback Machine.
* http://retratosdelahistoria.lacoctelera.net/post/2008/12/01/los-pr-ncipes-cond-luis-iii-1668-1710 Arxivat 2009-06-20 a Wayback Machine.
# Ternelles

Ternelles és una possessió del terme de Pollença a la vall del mateix nom, entre l'Horta i Llinars. S'hi troba el Castell del Rei i l'ermita de la Cel·la. El terme de Ternelles limitava amb Ariant, l'Horta de Cubelles, la vall de Cuixac i la vall de Sant Vicenç.

## Vall de Ternelles

Segons Joan Binimelis i Jeroni de Berard és una de les sis valls en què es divideix el terme de Pollença. Segurament seria equiparable a la vall actual, i tendria els següents límits:
* Torrent de Ternelles, rotes de Can Sales, línia que passa pels cims de Penya del Migdia, les Penyes Vermelles, el Paraigua, el puig de l'Esbaldregat, el puig de Gironella, el Pa de Figa, el Puig Gros de Ternelles i el Coll dels Coloms.
* Serra de la Font, coll de Cuixac, serra de Cornavaques i la Punta de l'Àguila.
* Litoral marí.

## Història

L'alqueria disposava de dos molins d'aigua fariners (molí de la Torre i molí Sobirans) i guardes d'ovelles, cabres, bous i someres. Dins el terme de Ternelles hi havia l'alqueria d'en Ferragut, la Cel·la, el Castell de Pollença –després conegut com el Castell del Rei– i una sèrie de possessions anomenades castells, a causa de la seva proximitat a la fortificació. Hi havia ca l'amo en Toni (Castell del Ros), ca na Garineva (Castell d'en Plorador), can Torrens (Castell de Miquelet o de Conte).
El 1511 era propietari de Ternelles el ciutadà de Mallorca Francesc Desbrull. Els Desbrull tenien posada a la vila de Pollença. El 1692 era propietat de Francesc Desbrull i Font de Roqueta, cavaller de l'ordre de Calatrava. El 1771 era d'Isabel Sureda Fortuny i tenia cases, tafona i molí de sang. Estava dedicada als olivars i al conreu de cereals i lleguminoses. Hi havia alzinars, amb producció de carbó, pinars i garrigues. Els molins d'aigua estaven a l'Estret de Ternelles. La ramaderia hi era molt important. El 1818 tenia 540 quarterades. El 1863 era dels hereus de Marià Villalonga i tenia 1.526 quarterades. El 1944 la propietat era de Dolors Cotoner de Verí i tenia 1.802 quarterades repartides en garriga (151), cereals (30), garroverar (2), olivar (16), alzinar (36), hort (3) i marina (1.564). El 1968 el propietari era Joan March i Ordinas i des d'aleshores ha seguit a mans de la família March.

## Valors etnològics i patrimonials

A Ternelles hi neix a la Font de Ternelles la canal de Ternelles, conducte de l'època romana (segle i dC) que proveïa d'aigua la ciutat de Pol·lència, situada prop de l'actual Alcúdia, a 13 km de Ternelles. Al llarg del traçat hi ha restes d'argamassa a llocs com d'estret de Ternelles, prop de les cases de Can Xura, al camí vell de Son Marc, Cal Cuec, vora l'escorxador de Pollença, al faldar del Puig de Maria i a Can Magdalenoia. A l'antic rafal de l'Esgleiassa s'hi conserva un gran depòsit, segurament de regulació.

## Referències

* 1 2 Torres Velasco, Joan Manuel i Salas Vives, Pere Llocs, termes i valls de Pollença a l'època medieval i moderna XXII Jornada d'Antroponímia i Toponímia (Pollença, 2009) Universitat de les Illes Balears: Palma, 2010
* 1 2 «Ternelles». A: Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 17. Palma: Promomallorca, p. 157-158. ISBN 84-8661702-2.
# Sant Gregori de Falset

Sant Gregori de Falset és una ermita del municipi de Falset (Priorat) protegida com a bé cultural d'interès local. Construcció troglodítica bastida en una àmplia balma, està formada per la casa de l'ermità, amb dues portes, i per la mateixa ermita, bastida de maçoneria de gres vermell i reforç de carreus als angles. Majoritàriament és coberta per la roca i un fragment de rajola. Interiorment és disposada en una nau. Exteriorment presenta una portalada adovellada, en arc de mig punt, un petit ull de bou i un campanar d'espadanya en un costat.

## Història

Aquest és un indret ocupat des del paleolític. Les primeres notícies sobre l'existència d'una ermita sembla que són de finals del segle xvi o inicis del XVII. Al segle xviii s'hi feren reformes, tal com queda reflectit en una inscripció d'un mur lateral, 1721. El 1897 una roca que caigués aixafà una part de la volta i es tancà al culte. Fou completament restaurada el 1928.

## Referències

* 1 2 «Ermita de Sant Gregori». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 març 2013].

## Enllaços externs

* «Ermita de Sant Gregori». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Robert Schaffner

Robert Schaffner (Echternach, 24 de juliol de 1905 - Locarno, 2 d'agost de 1979) fou un polític luxemburguès, membre del Partit Democràtic. Schaffner va entrar a la política després de l'ocupació alemanya durant la Segona Guerra Mundial. El 1945, va ser elegit membre de la Cambra de Diputats, on romandria fins a la seva mort més de tres dècades més tard.
Va entrar al gabinet Dupong-Schaus de Pierre Dupong el 1947 com a Ministre d'Obres Públiques i Ministre de Transports, en substitució de Victor Bodson. Va romandre en aquestes posicions durant quatre anys, abans de l'expulsió del PD del govern a favor del LSAP quan els papers es van invertir i Bodson va regressar al gabinet en lloc de Schaffner.
Va ser alcalde dues vegades d'Echternach, de 1945 a 1947, i 1970 a 1979. T. Glad Bincham i AW Hurll secretaris de The Scout Association van realitzar una visita a Bèlgica, Països Baixos, Luxemburg i França a l'octubre de 1945. Van fer valuosos contactes amb els líders dels moviments escoltes en aquests països, i per aprendre més de com el Moviment Scout havia exercit un paper durant l'ocupació, i la forma en què es proposava seguir en el futur. A Luxemburg, van ser rebuts per Schaffner, comissionat Scout que havia estat elegit alcalde de la ciutat en ruïnes d'Echternach el dia anterior, i ja es van fer plans per a la seva reconstrucció.

## Referències

* ↑ Wilson, J. S.; Wilson, John S. Sdecouting Round the World'. Blandford Press, 1959, p p.126-131.
# Acadèmia de l'Exèrcit Imperial Japonès

L'Acadèmia de l'Exèrcit Imperial Japonès (陸軍士官学校, Rikugun Shikan Gakkō?) va ser el principal centre formatiu d'oficials de l'Exèrcit Imperial Japonès i una de les principals acadèmies militars del Japó imperial. Va estar operativa entre 1874 i 1945.

## Història

L'acadèmia va ser establerta originalment a Kyoto el 1868 sota el nom de Heigakkō, en plena revolució Meiji. No obstant això, el 1874 l'escola va ser reformada, canviada de nom i traslladada a Ichigaya, prop de Tòquio. El 1887, Terauchi Masatake va ser nomenat director de l'Acadèmia. Durant els anys que va estar al capdavant de l'acadèmia, va introduir importants reformes als programes educatius del centre. No obstant això, per a aquella època existien altres centres formatius militars de l'Exèrcit de terra: des de 1882 funcionava l'Escola de Guerra de l'Exèrcit (陸軍大学校, Rikugun Daigakkō?). Mentre que l'Escola de Guerra seguia el model militar prussià inspirat a la Preußische Kriegsakademie, l'Acadèmia de l'Exèrcit Imperial seguia el model militar francès.
Per l'Acadèmia de l'Exèrcit Imperial van passar personalitats que posteriorment tindrien un paper destacat en la vida política i militar del país, com va ser el cas del príncep Higashikuni Naruhiko, que arribaria ser general i primer ministre. L'acadèmia també va acollir a molts alumnes estrangers. Aquest va ser el cas de molts militars xinesos del futur Exèrcit Nacional Revolucionari, com He Yingqin, Yan Shixan o Chiang Kai-shek, que durant els primers anys del segle XX també van realitzar els seus estudis a l'Acadèmia de l'Exèrcit Imperial. Un altre cas significatiu va ser el d'Aisin-Gioro Xiqia, membre de la família imperial xinesa i després figura destacada de Manxukuo.
L'acadèmia va ser abolida a la fi de 1945, després de la rendició del Japó i la dissolució de l'Exèrcit Imperial Japonès. Les seves instal·lacions van passar a ser una base militar nord-americana. En l'actualitat, la institució corresponent de la Força Terrestre d'Autodefensa del Japó (JGSDF) és l'Acadèmia de Defensa Nacional del Japó.

## Referències

* ↑ Watanabe, 2016, p. 372.
* 1 2 Schillinger, 2016, p. 33.
* 1 2 Shimamoto, Ito i Sugita, 2015, p. 293.
* ↑ Watanabe, 2016, p. 2.
* ↑ Minoru i Si-Yun, 2014, p. 4.
* ↑ Lew i Leung, 2013, p. 85.
* ↑ Gao, 2009, p. 56, 409.
* ↑ Yamamuro, 2006, p. 96.

## Bibliografia

* Gao, Akio. Historical Dictionary of Modern China (1800-1949). Scarecrow Press, 2009.
* Lew, Christopher R.; Leung, Edwin Pak-wah. Historical Dictionary of the Chinese Civil War. Scarecrow Press, 2009.
* Minoru; Si-Yun, Lin. The Reluctant Combatant: Japan and the Second Sino-Japanese War. University Press of America, 2014.
* Schillinger, Nicolas. The Body and Military Masculinity in Late Qing and Early Republican China. Lexington Books, 2016.
* Shimamoto, Mayako; Ito, Koji; Sugita, Yoneyuki. Historical Dictionary of Japanese Foreign Policy. Rowman & Littlefield, 2015.
* Watanabe, Akio. The Prime Ministers of Postwar Japan, 1945–1995: Their Lives and Times. Lexington Books, 2016.
* Yamamuro. Manchuria Under Japanese Dominion. Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2006.
# Partit polític català

A continuació es presenta una llista de partits polítics de Catalunya amb presència al Parlament de Catalunya des de les eleccions al Parlament de Catalunya de 1932:

## Actuals

| Partit polític o coalició | Diputats al Parlament de Catalunya (2017) |
| Ciutadans - Partit de la Ciutadania | 36 |
| Junts per Catalunya | 34 |
| Esquerra Republicana de Catalunya | 32 |
| Partit dels Socialistes de Catalunya | 17 |
| Catalunya en Comú-Podem (coalició) Catalunya en Comú Podem ICV EUiA | 8 |
| Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent | 4 |
| Partit Popular | 4 |

## Històrics

| Partit polític o coalició | Eleccions (o any) |
| Lliga Regionalista | 1932 |
| Unió Socialista de Catalunya | 1932 |
| Partit Radical Autònom de les Comarques Tarragonines | 1932 |
| Unió Catalanista | 1932 |
| Partit Republicà Democràtic Federal | 1932 |
| Partit Socialista Unificat de Catalunya | 1980, 1984 |
| Centristes de Catalunya-UCD | 1980 |
| Partit Socialista d'Andalusia | 1980 |
| Alianza Popular | 1984, 1988 |
| Centre Democràtic i Social | 1988 |
| Partit per la Independència | 1986 |
| Solidaritat Catalana per la Independència | 2010 |
| Front Nacional de Catalunya | 2013 |
| Unió Democràtica de Catalunya | Fins 2015 |
| Convergents | 2017 |

## Vegeu també

* Llista de partits polítics catalans anteriors al 1939
# Sant Pere d'Alfés

Sant Pere d'Alfés és una església parroquial d'Alfés (Segrià), protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un temple amb diferent etapes constructives on destaca la part romànica per ser la part més important. Es tracta d'una església de reduïdes dimensions, amb una sola nau, volta d'obra i absis semicircular amb dues capelles laterals. Als peus, s'alça un campanar de secció quadrada, amb dos cossos diferenciats pel que fa a les dimensions, al superior dels quals es troben les quatre obertures per les campanes. Apareix rematada amb una balustrada. La nau central està coberta a dues vessants, i a l'exterior de l'absis es pot veure un petit ràfec amb motllura sostinguda per mènsules. Al mur s'obre una finestra d'arc de mig punt i d'una esqueixada.
L'aparell combina pedra molt ben escairada amb carreus un poc més irregulars.

## Història

De l'època gòtica han restat detalls a l'interior, així com fragments d'un altar conservat al Museu de Lleida Diocesà i Comarcal. Les intervencions posteriors no han aportat artísticament res de destacable. L'any 1907 es va fer una nova porta imitant l'estil romànic.

## Referències

* 1 2 3 «Església parroquial de Sant Pere». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 març 2013].
# (1146) Biarmia

(1146) Biarmia és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 7 de maig de 1929 per Grigori Neüimin des de l'observatori de Simeiz, a Crimea. Fou anomenat en honor de Biàrmia, una regió de la mitologia nòrdica.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=1146.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Vegeu també

* Llista d'asteroides (1001-2000)

## Enllaços externs

* «(1146) Biarnia» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 17 novembre 2018].
* «(1146) Biarnia» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 17 novembre 2018].
# Viriyala

La dinastia de Viriyala fou una de les principals dinasties subordinades dels Kakatiyes. Eren caps de l'exèrcit kakatiya i en les seves inscripcions es declaraven descendents de la dinastia Durjaya (igual que els kakatiyes) i també estaven emparentats amb la dinastia Malyala. Apareixen com a subordinats sota els raixtrakutes i segueixen sota els Chalukya de Kalyani fins a arribar al període Kakatiya, per aproximadament uns 600 anys. La seva història parcial s'ha reconstruït sobre la base de les inscripcions de Gudur, Moripirala, Katukur, Pammi i Rayaparty emeses per ells mateixos, així com algunes relacionades d'altres.

## Història

El fundador fou Poranti Venna que pel que es dedueix de la inscripció de Gudur era un cap militar dels Raixtrakutes. El seu fill Erra I Bhupati fou també cap militar dels Raixtrakutes segons la mateix inscripció. Va seguir el seu fill Bhima, famós general raixtrakuta que la inscripció de Gudur compara amb el Bhima dels Pandaves. El següent fou Erra II Narendra, fill de Bhima; en aquest període Tailapa II dels Chalukya Occidentals (o de Kalyani) va derrotar els raixtrakutes (vers 973) i va ocupar el regne amb participació destacada d'Erra II. El següent fou Sura Senani, del que no s'indica la relació amb Erra II, i que la inscripció de Gudur diu que va matar a Kataya Nayaka i va designar governant de Velpugonda a un personatge de nom Rawanrupa.
El fill de Sura Senani, Betana, és esmentat a les inscripcions de Moripirala, Katukuru i Gudur. Estava casat amb Bejjamamba i va tenir quatre fills: Sura, Malla, Prola i Komma, que eren menors quan Betana va morir; la regència va passar a mans d'una dona, Nagasani, esposa (vídua?) de Prola Senani, un cosí de Betala, que va venir de Rembarti fins a Pammi amb els seus fills Malraju i Mummadinaya. Un Rudrama Raja és esmentat a la inscripció de Rayaparty com membre de la dinastia, al costat de Surannapati i Malla Chamoopati, que eren els fills de Betana dels que dona algunes referències la inscripció de Katukur.
La inscripció de Mylama dona detalls de Annaya Senani, fill de Malla; també de la seva esposa Aitama. Annaya i Aitama van tenir una filla de nom Mylama que es va casar amb Chounda (Gounda) Senani de la dinastia Malyala. A Mylama correspon la inscripció de Katukur que explica les històries de les dinasties de Viriyala i de Malyala. Annaya fou contemporani de Pratapa Rudra I (1158–1195), Maha Deva (1195-1199) i Ganapati (1199–1260). No se sap res més de la dinastia després d'ells.

## Governants

* Poranti Venna, vers 900
* Erra I Bhupati, vers 925
* Bhima, vers 950
* Erra II Narenda, vers 973
* Sura Senani, vers 1000
* Betana, segle XI
* Sura, Malla, Rudrama, junts ?, segle XI
** Nagasani, regent segle XI
* Annaya vers 1170-1220

## Referències

* Viriyala Dynasty
# Luci Marci Filip (cònsol 56 aC)

Luci Marci Filip (en llatí: Lucius Marcius L. F. Q. N. Philippus) va ser un magistrat romà. Era fill de Lucius Marcius Q. F. Q. N. Philippus. Formava part de la gens Màrcia d'origen plebeu.
Se suposa que va ser pretor l'any 60 aC, ja que el 59 aC era propretor de Síria. Va ser elegit cònsol romà l'any 56 aC amb Gneu Corneli Lèntul Marcel·lí.
Estava emparentat amb la família Júlia: a la mort de Gai Octavi, el pare d'August, Filip es va casar amb la seva vídua Àtia, filla de Júlia Menor (germana de Juli Cèsar) i, per tant, es va convertir en padrastre d'Octavi (August). Segons Ovidi es va casar amb una germana de la mare d'Octavi i s'ha suposat que es va casar amb les dues germanes successivament, ja que l'enllaç amb la primera no presenta cap dubte.
Tot i el seu parentiu amb la família de Cèsar, va restar neutral a les guerres civils l'any 49 aC i després del 44 aC. Encara que no va donar suport a Juli Cèsar, quan aquest va triomfar li va continuar mostrant gran estimació i amistat. Va ser també amic de Ciceró, que no el menciona amb freqüència, i l'anomena irònicament fill d'Amintes, fent referència al seu nom Filip. L'any 44 aC, després de la mort de Cèsar, va intentar, segurament per timidesa, que el seu fillastre Octavi no acceptés l'herència del seu oncle. Quan Marc Antoni i el senat van arribar a una ruptura, va ser enviat com a ambaixador a Mutina on era Marc Antoni. Ciceró el va acusar de què, tot i anar com a ambaixador del senat, va fer peticions abusives a Marc Antoni.
Va viure fins avançada edat i va veure la pujada a l'imperi del seu fillastre. Va dedicar un temple a Hèrcules i un a les Muses, aquest darrer erigit abans per Marc Fulvi Nobilior I (cònsol 189 aC) on va construir una columnata coneguda com a pòrtic de Filip (Porticus Philippi).
Va deixar dos fills: Lucius Marcius L. F. L. N. Philippus i una filla de nom Màrcia que va ser la segona dona de Cató d'Útica.

## Referències

* ↑ Smith, William (editor). Dictionary of Greek and Roman biography and mythology. Vol. III. Londres: John Murray, 1876, p. 287-288.