OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Frontera entre el Brasil i Veneçuela

La frontera entre el Brasil i Veneçuela separa els territoris de tots dos països del nord d'Amèrica del Sud. Va ser delimitada pel Tractat de límits i navegació fluvial del 5 de maig de 1859, ratificat pel Protocol de 1929; per mitjà d'aquest acord el Brasil va renunciar a favor de Veneçuela tots els seus possibles drets en les conques dels rius Orinoco i Essequibo, i per la seva banda Veneçuela va renunciar a favor de Brasil a tots els possibles drets en la foia de la conca amazònica, exceptuant una part del riu Negro. El 17 de maig de 1988 tots dos països van celebrar un nou tractat en el qual van establir una banda de 30 metres d'ample a cada costat de la línia fronterera on no poden realitzar-se activitats ni obres.
El límit geogràfic comença al trifini Brasil-Colòmbia-Veneçuela de la Pedra del Cocuy i continua en línia recta fins al salt de Huá; després continua a través dels cims muntanyencs que constitueixen la línia divisòria de les conques de l'Orinoco i Amazones. A causa de la reclamació veneçolana sobre la Guaiana Esequiba, el punt on la frontera acaba i, per tant, la seva longitud varia: El punt final de facto es troba al trifini Brasil-Guyana-Veneçuela al cim del tepuy Roraima, abastant així un total de 2.137 quilòmetres de llarg (dels quals 90 km són fites convencionals i els altres 2.109 km corresponen amb la divisòria d'aigües entre les conques del Amazones (Brasil) i del Orinoco (Veneçuela)) travessant les serres d'Imeri, Tapirapecó, Curupira i Urucuzeiro (Estat brasiler d'Amazones), Parima, Auari, Urutanim i Pacaraima (Estat de Roraima), al massís guaianès; el trifini de iure (almenys per a Veneçuela i Brasil pel reconeixement brasiler de la conca del riu Essequibo a Veneçuela) es localitza en la capçalera de riu Esequibo a la serra Mapuera, abastant així una longitud aproximada de 2.850 km.
El punt de major importància per a accés viari està comprès entre les poblacions de Santa Elena de Uairén (Bolívar, Veneçuela) i Pacaraima (Roraima, Brasil).

## Referències

* ↑ «Brasil». The World Factbook. Central Intelligence Agency.
* ↑ «Tratado de límites y navegación fluvial entre Venezuela y Brasil». [Consulta: 23 desembre 2012].
* ↑ «Texto del Acuerdo entre Brasil y Venezuela del establecimiento de una zona non-aedificandi en la frontera de ambos países». Naciones Unidas. [Consulta: 23 desembre 2012].
* ↑ «Frontera Brasil-Venezuela». [Consulta: 23 desembre 2012].
* ↑ Geografia física del territori en reclamació: Guaiana Esequiba. Pàg. 17

## Enllaços externs

* Fronteira Brasil/Venezuela (en portugués).
# Ualabi llebre occidental

El ualabi llebre occidental (Lagorchestes hirsutus), conegut també com a mala, és un petit macropòdid d'Austràlia. Antigament tenia una àmplia distribució a la meitat occidental del continent australià, però actualment està confinat a les illes de Bernier Island i Dorre Island de la costa d'Austràlia Occidental. Actualment se'l classifica com a espècie vulnerable.

## Referències

* ↑ Menkhorst, Peter. A Field Guide to the Mammals of Australia. Oxford University Press, 2001, p. 108.
* ↑ Richards, J.; Morris, K.; Friend, T.; Burbidge, A. Lagorchestes hirsutus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 28 desembre 2008.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Tirà ornat

El tirà ornat (Myiotriccus ornatus) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae) i única espècie del gènere Myiotriccus.

## Hàbitat i distribució

Boscos clars dels vessants dels Andes, des de l'oest, nord i est de Colòmbia, cap al sud, a través de l'oest i est de l'Equador fins l'est i sud-est del Perú.

## Taxonomia

Alguns autors han considerat que es tracta en realitat de dues espècies:
* tirà ornat meridional (Myiotriccus phoenicurus Sclater, PL, 1855). Del sud-est de Colòmbia i est del Perú.
* tirà ornat septentrional (Myiotriccus ornatus sensu stricto). De Colòmbia central i occidental i oest de l'Equador.

## Referències

* ↑ J del Hoyo, NJ Collar, DA Christie, A Elliott, LDC Fishpool, P Boesman i GM Kirwan.2016. HBW and BirdLife International Illustrated Checklist of the Birds of the World. Volum 2: Passerines. Lynx Edicions and BirdLife International, Barcelona i Cambridge.
* ↑ tirà ornat meridional«Tirà ornat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
* ↑ tirà ornat septentrional«Tirà ornat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)
# Populònia

Populònia (en llatí Populonia o Populonium, en grec antic Ποπλώνιον) va ser una antiga ciutat d'Etrúria, a la costa, enfront de l'illa d'Elba, a uns 8 km al nord de Piombino. S'aixecava sobre un turó elevat, que s'alçava bruscament des del mar. La ciutat ocupava l'extrem nord del promontori en un emplaçament gairebé aïllat. Aquest promontori (el Ποπλώνιον ἄκρον de Claudi Ptolemeu) està separat dels turons de més a l'interior per una franja de terreny pla i pantanós.
Estrabó diu que era l'única ciutat etrusca de la costa i Plini el Vell ho repeteix, però se sap que ni havia algunes altres, i probablement la menció d'aquests autors es referia al fet que era la ciutat més important. Tot i així Populònia sembla que no era especialment important i fins i tot potser només era una colònia de Volaterrae i, per tant, edificada en una època no gaire reculada. Virgili diu que va ser una de les ciutats etrusques que va enviar ajuda a Eneas, i això podria confirmar la seva antiguitat. Servi Maure Honorat explica que la van fundar els corsos, però que els habitants de Volaterrae els la van arrabassar. Diu que era una de les dotze ciutats principals dels etruscs.
La seva prosperitat segurament derivava del comerç del ferro procedent d'Elba, segons Estrabó, que diu que a la ciutat hi havia diverses indústries de fosa pel seu tractament. L'any 205 aC quan apareix esmentada per primera vegada, la ciutat ja era en mans dels romans i va proveir de ferro a Publi Corneli Escipió Africà Major mentre altres ciutat aportaven soldats i subministraments. L'any 202 aC el cònsol Claudi Neró, en el seu viatge a Sardenya, es va refugiar amb la flota a aquest port davant d'una forta turmenta.
No torna a aparèixer fins al segle i quan Sul·la la va assetjar al mateix temps que Volaterrae, i va quedar parcialment destruïda, desastre del que difícilment es va poder recuperar.
Estrabó diu que a la seva època era gairebé deserta, només conservava els temples, algunes cases i un mínim d'activitat al port. Fins i tot el port va caure en completa decadència al final de l'Imperi i Rutili el descriu com a desolat al segle v, on només es veien restes de les antigues muralles i runes dels edificia. Al segle vi Gregori el Gran diu el mateix però assenyala que seguia sent la seu d'un bisbe. La ciutat va ressorgir a l'edat mitjana a l'entorn d'un castell feudal construït al mateix lloc i també se'n deia Populònia.
S'han trobat tombes etrusques de gran valor. També es conserven restes de les muralles. Va ser l'única ciutat etrusca que va emetre monedes de plata, amb un estil peculiar que sembla influït pels grecs de Focea. El nom etrusc de la ciutat era Pupluna, derivat del déu psicopomp Fufluns. La Taula de Peutinger diu que molt a prop hi havia les termes d'Aquae Populonia, un balneari d'aigües termals. Correspon a la moderna La Caldane a uns 10 km de la ciutat actual de Populonia, al peu del Campiglia.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Populonium». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 15 agost 2022].
# Torre de Carerac

La Torre de Carerac és una masia de Caldes de Montbui (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia de grans dimensions que consta de planta baixa, un pis i golfes. Actualment no es conserva la teulada però l'antiga era a doble vessant amb el carener perpendicular a la façana principal. Aquesta té a la planta baixa dues portes d'arc de mig punt adovellat, una al centre i l'altre a la dreta de proporcions lleugerament més petites i amb les dovelles d'un color més rogenc que la resta de la façana. al primer pis s'obren tres finestres allindades i a les golfes una finestra al centre també allindanada. A la part dreta de la façana hi ha annexat una torre de defensa; al nivell inferior no s'obre cap obertura i al segon i tercer nivell hi ha una finestra d'arc apuntat a tres de les cares. La torre acaba amb uns merlets i una coberta plana transitable.

## Història

El topònim Carerac, o Cararac, es pot situar entorn de l'any 1000: "locum que dicunt Karesago", "terminio de Caresago" (993); "Charesag" (1040); "Carerag" (1067). "Manso de Carera" (1211) i "Mas Carerach) (rarament Carrerach) o "Mas Cararach", o simplement "Carerac" (segles XVII, xviii i xix). Amb el segle xii, el topònim apareix com a nom de llinatge o locatiu: Arnal de Caresag (1192).
Un document del 1560 al·ludeix al "Mas Carerac alias Bou"; Bou és el nom de la família aleshores instal·lada al mas. (En concret es pot relacionar l'esmentat document amb el propietari Joan Bou, mercader, ciutadà de Barcelona). Més endavant, al 1853, hi ha menció de la Casa o Torre Sans, aplicada a Carerac, pel canvi, també, de propietaris. La Vall de Carerac segueix el Torrent d'Aiguafreda. Una torre, de planta rectangular, i amb merlets i petites obertures, imprimeix el caient de la defensa, amb carreus i filades regulars.

## Referències

* 1 2 3 «Torre de Carerac». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2016].
# Futbol Club Serinyà

El Futbol Club Serinyà és un club de futbol català del poble de Serinyà, Pla de l'Estany, fundat l'any 1975. L'entitat està formada per un primer equip, un equip d'empreses, i antigament hi havia un equip d'alevins i un equip de benjamins. Competeixen al camp de futbol municipal de Serinyà.
L'any 2003 el grup Xuxu de pus compon l'himne del club que dura 3 minuts i 21 segons, però no s'estrena fins a la temporada 2009 /2010 amb motiu de l'ascens del club a Tercera Territorial. L'himne va ser cantat per Adri Dilmé.

## Presidents

* Joan Viñolas
* Eduard Sidera
* Martí Pascual

## Palmarès

* 1 Campionat de Tercera Territorial Grup 28 (2009-2010)

## Ascens a Segona Territorial

La temporada 2009-2010 l'equip va fer història assolint el campionat de lliga regular i, per tant, pujant de categoria. L'equip serinyanenc va assolir un total de 72 punts, tres més que el segon classificat, el CD Bescanó, que es va quedar amb 69 punts. El Futbol Club Serinyà va acabar la temporada amb un total d'11 partits guanyats a casa i 11 guanyats a fora, 4 empats a casa i 2 a domicili i tan sols 2 partits perduts a fora. L'equip també va marcar un 76 gols i va encaixar-ne 24, resultant així un sumatori final positiu de 48 gols. L'equip va jugar finalment un total de 30 jornades, ja que el Banafoot Club Futbol i el Chabab CD es varen retirar a la primera volta.

## Temporades

* 1999-00 tercera territorial
* 2000-01 tercera territorial
* 2001-02 tercera territorial
* 2002-03 tercera territorial
* 2003-04 tercera territorial
* 2004-05 tercera territorial
* 2005-06 tercera territorial

## Referències

* ↑ http://www.fcf.cat/pub/mostrarClub.asp?idClub=5101 Arxivat 2010-09-29 a Wayback Machine.
* ↑ «El melic del futbol». Catalunya Ràdio.
* ↑ http://www.radiobanyoles.cat/noticia.php?id=6128&t=El+CF+Seriny%C3%A0+est%C3%A0+a+un+pas+de+proclamar-se+campi%C3%B3+del+grup+28+de+3a+regional+i+pujar+a+2a%5BEnllaç+no+actiu%5D
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/2005/02/25/pagina-39/702565/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/2005/02/25/pagina-39/432893/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/2005/02/25/pagina-33/488715/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/2005/02/25/pagina-37/1393747/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/2005/02/25/pagina-37/1404919/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/2003/12/24/pagina-39/1349022/pdf.html
* ↑ http://hemeroteca.elmundodeportivo.es/preview/2010/02/16/pagina-37/1531495/pdf.html

## Enllaços externs

* Web oficial del club
# Ualabi de potes vermelles

El ualabi de potes vermelles (Thylogale stigmatica) és una espècie de petit macròpode que viu a la costa nord-oriental d'Austràlia i a Nova Guinea. A Austràlia té una distribució dispersa que s'estén des de l'extrem de la península del Cap York (Queensland) fins a prop de Tamworth (Nova Gal·les del Sud. A Nova Guinea viu al sud de les planúries.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 70. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Menkhorst, Peter. A Field Guide to the Mammals of Australia. Oxford University Press, 2001, p. 134.
* ↑ Johnson, P.M.. Red-legged Pademelon in The Complete Book of Australian Mammals (ed. Ronald Strahan). Angus i Robertson, 1981, p. 225.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# The human voice

The Human voice és una pel·lícula estrenada l'octubre del 2020. Es tracta d'un llargmetratge escrit i dirigit per Pedro Almodóvar, basat en l'òpera del mateix nom escrita per Jean Cocteau.
Es va estrenar al Festival de Venècia el 3 de setembre del 2020, i a Espanya el 21 d'octubre del 2020 per Wanda Films i Avalon. Entre els actors hi ha Tilda Swinton.

## Producció

El febrer del 2020, es va anunciar que Tilda Swinton s'havia unit al repartiment de la pel·lícula, amb Pedro Almodóvar dirigint a partir d'un guió que va escriure basant-se en l'obra homònima de Jean Cocteau.
La fotografia principal començaria l'abril del 2020, però es va retardar a causa de la pandèmia COVID-19, fet que va fer que comences el 16 de juliol de 2020. La producció es va concloure el 27 de juliol de 2020.

## Llançament

La pel·lícula es va estrenar al Festival de Venècia el 3 de setembre de 2020. Poc després, Sony Pictures Classics va adquirir els drets de distribució de la pel·lícula. També es va projectar al Festival de Cinema de Nova York el 24 de setembre de 2020.
I serà projectada al BFI London Film Festival el 17 d'octubre de 2020.
I va ser estrenada a Espanya el 21 d'octubre de 2020 per Wanda Films i Avalon.

## Crítica

The Human Voice té una qualificació d'aprovació del 100% al lloc web de l'agregador de revisions Rotten Tomatoes, basat en 6 comentaris, amb una mitjana ponderada de 9/10.

## Referències

* ↑ Kohn, Eric. «Pedro Almodóvar Reveals Post-Oscar Plans for New Short Film Starring Tilda Swinton — Exclusive», 09-02-2020. [Consulta: 16 juliol 2020].
* ↑ Lang, Jamie. «Pedro Preps Post-Oscars Projects: Almodóvar to Film in English», 10-02-2020. [Consulta: 16 juliol 2020].
* ↑ Hopewell, John. «Pedro Almodovar, Penelope Cruz Look to Team Up on Motherhood-Themed ‘Madres Paralelas'», 30-06-2020. [Consulta: 16 juliol 2020].
* ↑ Almodóvar, Agustín. «Pedro Almodóvar,Tilda Swinton, El Deseo, #LaVozHumana. Primer día de rodaje», 16-07-2020. [Consulta: 16 juliol 2020].
* ↑ Almodóvar, Agustín. «We happily finished filming #lavozhumana, #TheHumanVoice. Pedro and Tilda, hand in hand, have given us a wonderful experience for the entire team. Mr Covid wasn't here.Thank you for not passing by.», 27-07-2020. [Consulta: 27 juliol 2020].
* ↑ «TWO FILMS HAVE BEEN ADDED TO THE LINE-UP OF THE 77TH VENICE FILM FESTIVAL», 03-08-2020. [Consulta: 3 agost 2020].
* ↑ Fleming Jr, Mike. «Sony Pictures Classics Acquires Pedro Almodovar New York Film Festival Short ‘The Human Voice’», 23-09-2020. [Consulta: 23 setembre 2020].
* ↑ Welk, Brian. «Sofia Coppola’s ‘On the Rocks,’ Pedro Almodovar’s ‘The Human Voice’ and Orson Welles Doc Added to NYFF Lineup», 27-08-2020. Arxivat de l'original el 29 d’octubre 2020. [Consulta: 27 agost 2020].
* ↑ «NYFF58 Schedule: Drive-Ins and Virtual». [Consulta: 2 setembre 2020].
* ↑ Ramachandran, Naman. «BFI London Film Festival Adds Pedro Almodovar, Steve McQueen Titles», 24-09-2020. [Consulta: 24 setembre 2020].
* ↑ «The Human Voice». Arxivat de l'original el 29 de maig 2021. [Consulta: 24 setembre 2020].
* ↑ «The Human Voice». [Consulta: 24 setembre 2020].
* ↑ «The Human Voice (2020)». [Consulta: 24 setembre 2020].
# Jeanne de Flandreysy

Jeanne de Flandreysy (Valença, 11 de juliol de 1874 - Avinyó, 15 de maig de 1959) va ser una escriptora occitana.
De ben jove, Flandreysy encetà una carrera literària i periodística. S'interessà per la cultura provençal i va escriure diferents obres sobre els jaciments arqueològics dels voltants d'on vivia. El 1899 es casà amb l'aristòcrata escocès d'origen francès Aymar de Flandreysy, però poc després es va quedar viuda.

## Obra

* La Gravure et les Graveurs dauphinois (Grenoble 1901)
* La Grâce de l'enfant dans l'art (1903)
* Femmes et déesses (prefaci de Jules Claretie 1903)
* Le Taureau de Camargue, amb G. Bouzanquet
* La Vénus d'Arles et le Museon Arlaten (prefaci de Frederic Mistral), Alphonse Lemerre, París, 1903, 168 p.
* Vers le Beau (prefaci de Jean Aicard 1904)
* Valence, son histoire, ses richesses d'art, son livre d'or, amb Étienne Mellier, 1910
* Les Lundis de la Marquise Desbielles (Figaro)
* Folco de Baroncelli, La Chèvre d'or, 1948
* Les Saintes-Maries-de-la-Mer. Exvot amb un poema de Folco de Baroncelli i alguns versos de Frederic Mistral, La chèvre d'or, 1948
* Les Venus gréco-romaines de la vallée du Rhône, Jules Céas, Valença, 1906, 70 p.

## Bibliografia

* Christian Chabanis. Jeanne de Flandreysy ou la passion de la gloire, G. Chambelland, 1964.
* Robert Allan. Élégie sur la mort de Jeanne de Flandreysy et autres poèmes, Reflets méditerranéens, 1959-1970.
# Dominique Brasseur

Dominique Brasseur (Esch-sur-Alzette, 14 de juny de 1833 - Ciutat de Luxemburg, 17 d'octubre de 1906) va ser un jurista i polític luxemburguès. Va ocupar el càrrec d'alcalde de la ciutat de Luxemburg entre 1891 i 1894.
Brasseur va ser educat en l'Ateneu de Luxemburg, graduant-se el 1853, abans d'estudiar dret a Heidelberg i Gant. Va fundar, amb Léon Lamort-Pescatore, la Societé des Hauts-Fourneaux de Luxemburg, de la que va prendre el control total després de la mort de Pescatore el 1872. Dos anys més tard, la família Brasseur es van mudar a una casa a la rue du Saint-Esprit, on viuria fins a la seva defunció.
Brasseur va ser escollit a la Cambra de Diputats de Luxemburg el 1866, en representació de cantó d'Esch-sur-Alzette fins al 1890, i després va començar a representar la ciutat de Luxemburg, que ell va continuar fent fins a la seva jubilació de la política el 1899. Tot seguit es va unir en contra el govern de Víctor de Tornaco el 13 de novembre 1867 en les reformes militars post-el Tractat de Londres: un atac que portaria a la caiguda del govern conservador.
Degut parcialment al paper de Brasseur a la caiguda del govern de Tornaco, el nou primer ministre, Emmanuel Servais, va nomenar a Brasseur membre del comitè responsable de la reorganització de les forces armades. Va ser al mateix temps també un membre del comitè encarregat de revisar la Constitució, el que va portar a l'aprovació de l'actual Constitució el 1868. Brasseur va estar compromès amb el tema dels ferrocarrils i va ésser junt amb Norbert Metz i Charles Simonis en contra de la formació d'un Banc Nacional. Ell va ser, com seria tota la seva família, un ferm defensor de la laïcitat i l'anticlericalisme.
Brasseur va entrar al consell comunal de la ciutat de Luxemburg el 1890, i va ser nomenat alcalde el 27 de gener de 1891. Va ocupar el càrrec fins a la seva substitució per Émile Mousel el 24 de febrer de 1894.

## Referències

* ↑ Mersch, 1959, p. 77.
* ↑ Mersch, 1959, p. 78.
* ↑ Mersch, 1959, p. 79.
* 1 2 Mersch, 1959, p. 80.
* ↑ Mersch, 1959, p. 81.
* ↑ Mersch, 1959, p. 84.
* ↑ Mersch, 1959, p. 87.

## Bibliografia

* Mersch, Jules. «Deux branches de la Famille Brasseur». A: Biographie nationale du pays de Luxembourg (en francès). Luxembourg City: Victor Buck, 1959.

## Vegeu també

* Llista d'alcaldes de la Ciutat de Luxemburg
# Fortun ibn Qassi

Fortunius Casius, conegut pel seu nom àrab Fortun ibn Qassi, (710? - ?) fou un valí de Saraqusta d'orígens hispanoromans i ancestre de la dinastia dels Banu Qassi, senyors de la Vall de l'Ebre durant els segles viii, ix i principis del x.

## Antecedents familiars

Fortun ibn Qassi era el primogènit del comte Cassi, un noble terratinent hispanoromà dels últims anys del Regne visigot de Toledo. El seu nom de naixement fou Fortunius Casius (en català Fortuny Cassi) però se'l canvià quan el seu pare es convertí a l'islam el 714 i des de llavors el seu nom complet en àrab fou Fortun ibn Qassi ibn Fortun (àrab: فرتون بن قاسي بن فرتون, Furtūn ibn Qāsī ibn Furtūn).
Segons Ibn Hazm, historiador àrab del segle xi, els germans de Fortuny foren Abu-Thawr, Abu-Salama, Yunus i Yahya. El fet que tots els germans portin un nom musulmà menys el primogènit Fortuny fa que molts dels historiadors, com per exemple Alberto Cañada, creguin que Fortuny va néixer abans de la conversió del comte Cassi a l'islam mentre que els altres ho feren després del 714.

## Consolidació dels Banu Qassi; núpcies de Fortun

El seu pare va viatjar amb el conqueridor àrab de la península Ibèrica Mussa ibn Nussayr fins a Damasc per retre homenatge al califa omeia al-Walid I. De retorn, va pactar el prometatge del seu fill Fortuny amb Àïxa bint Abd-al-Aziz, neta alhora de Mussa ibn Nussayr i d'Egilona (viuda de l'últim rein visigot, Roderic), i descendent directe del profeta Mahoma a través de la seva filla Ruqayya, segons els sunnites.
Fortuny i Àïxa van tenir dos fills:
* Mussa ibn Fortun, governador d'Arnit (Arnedo), Tarasuna (Tarassona), a la aṯ-Ṯaḡr al-Aʿẓam o Frontera Suprema, i Saraqusta (Saragossa), es casà amb Ònnega, de la que no se sap gaire informació anterior però que s'havia casat en primeres núpcies amb Ènnec Ximenes,
* Zàhir ibn Fortun.
Sembla que a la mort del seu pare el comte Cassi, Fortuny va heretar les possessions de les terres entre Saragossa, Nàjera, Tudela i Tarassona i seria nomenat Valí de Saraqusta en nom del califa omeia de Damasc.

## Referències

* ↑ (anglès) Els Banu Qasi i el reis de Navarra, consultat el 9 de setembre de 2016.
* ↑ (castellà) Genealogia dels Banu Qasi Arxivat 2008-10-04 a Wayback Machine., consultat el 9 de setembre de 2016.
* ↑ Tot i que en àrab el nom és Furtūn, que caldria transcriure Furtun, sovint es transcriu Fortun, ja que de fet és l'arabització del nom llatí Fortunius.
* ↑ (castellà) Gran Enciclopedia Larousse, 1967, tom IV

## Bibliografia

* (castellà) Cañada Juste, Alberto; Los Banu Qasi (714 - 924), Príncipe de Viana, ISSN 0032-8472, Any 41, Núm. 158-159, 1980, pàgs. 5-96
# Ualabi rupestre de Rothschild

El ualabi rupestre de Rothschild (Petrogale rothschildi) és una espècie de macròpode que viu a Austràlia Occidental, al districte de Pilbara i l'arxipèlag Dampier. Actualment no se'l considera una espècie amenaçada, però corre perill per la guineu (Vulpes vulpes). Fou anomenat en honor del banquer i zoòleg britànic Lionel Walter Rothschild.

## Referències

* 1 2 Menkhorst, Peter. A Field Guide to the Mammals of Australia. Oxford University Press, 2001, p. 128.
* ↑ Morris, K.; Burbidge, A. Petrogale rothschildi. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 29 desembre 2008.
* ↑ Beolens, B.; Watkins, M.; Grayson, M. The Eponym Dictionary of Mammals (en anglès). Johns Hopkins University Press, 2009, p. 350. ISBN 978-0801893049.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :