OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# The Wind That Shakes the Barley

The Wind That Shakes the Barley és una pel·lícula britànica-alemanya-irlandesa dirigida per Ken Loach estrenada el 2006. Va guanyar la Palma d'Or el 2006.

## Argument

La pel·lícula tracta la guerra d'independència irlandesa (1919-1921) i la Guerra Civil Irlandesa que la va seguir (1922-1923). El títol original "The Wind That Shakes the Barley" (El vent que agita l'ordi), fa referència a un poema de Robert Dwyer Joyce, un autor irlandès del segle xix, que evoca l'aixecament irlandès de 1798.
La pel·lícula explica la història d'un petit grup d'activistes de l'IRA i, en particular de dos germans, Damien i Teddy O'Donovan que en principi estan units contra l'ocupant britànic i que trenquen després. El film mostra les pràctiques de guerrilla de l'IRA, així com la repressió de l'imperi britànic envers els costums irlandesos, mitjançant escorcolls i empresonaments.
També es pot veure l'organització d'Irlanda al llarg de la guerra, a través d'un tribuna popular que jutja un terratinent i una dona que no pot pagar el lloguer, posant en contradicció els guerrillers de l'IRA. També s'observa posteriorment la discussió i els arguments dels favorables i els contraris al tractat, que acabarà amb l'enforntament armat entre els dos bàndols.
Els exteriors han estat rodats en part al llogaret de Cúil Aodha, a la Gaeltacht del comtat de Cork.

## Repartiment

* Cillian Murphy: Damien
* Padraic Delaney: Teddy
* Liam Cunningham: Dan
* Orla Fitzgerald: Sinead
* Damien Kearney: Finbar
* Myles Horgan: Rory
* Martin Lucey: Congo
* Aidan O'Hare: Steady Boy
* Fiona Lawton: Lily
* Mary O'Riordan: Peggy
* Mary Murphy: Bernadette
* Laurence Barry: Micheail
* Frank Bourke: Leo

## Premis

* Palma d'Or el 2006

## Enllaços externs

* pàgina oficial Arxivat 2009-01-11 a Wayback Machine. (anglès)
* The Wind That Shakes the Barley Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine. Article sobre l'evolució del cinema de Ken Loach (francès)
# Dictionnaire de Biographies Roussillonnaises

El Dictionnaire de Biographies Roussillonnaises és un recull alfabètic de biografies de rossellonesos publicat en francès per Jean Capeille, a Perpinyà (1914), gràcies a l'ajut de l'impressor Joaquim Comet.
El llibre és el fruit de 20 anys d'una intensa feina de recerca a través dels documents i arxius de començaments del segle xx. El llibre constitueix encara ara, com va dir en el pròleg Climent de Lacroix, un veritable memorial rossellonenc.
Les biografies, sovint d'una certa extensió, contenen informacions inèdites i una nota bibliogràfica que n'indica la procedència. Va precedit d'un pròleg de Climent de Lacroix.

## Referències

* ↑ «Page d'accueil des Biographies roussillonnaises de l'abbé Capeille». [Consulta: 30 desembre 2017].

## Impressions

* Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpinyà: Joachim Comet, 1910.
* Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
# Brooklyn (pel·lícula)

Brooklyn és una pel·lícula de drama romàntic del 2015 dirigida per John Crowley i basada en la novel·la del mateix nom de Colm Tóibín. Adaptada al cinema per Nick Hornby, la cinta és protagonitzada per Saoirse Ronan, Domhnall Gleeson, Emory Cohen i Julie Walters. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Argument

La pel·lícula narra la història d'Eilis Lacey (Saoirse Ronan), una jove irlandesa que ha d'emigrar a Brooklyn durant els anys 1950. Temptada per les oportunitats laborals que li ofereixen els Estats Units, canvia la seva casa natal per Nova York. L'enyorança que sent els primers dies ràpidament s'esvaeixen quan l'amor entra en la seva vida. Aviat, però, veu com l'encant d'aquest amor perd la seva vivacitat quan el seu passat la retroba. Eilis es trobarà entre dos mons i dos països que la faran escollir i decidir.

## Repartiment

| Intèrpret | Personatge |
| Saoirse Ronan | Eilis Lacey |
| Emory Cohen | Antonio "Tony" Fiorello |
| Domhnall Gleeson | Jim Farrell |
| Julie Walters | Sra. Madge Kehoe |

## Referències

* ↑ «Brooklyn». ésAdir. [Consulta: 25 febrer 2024].
* ↑ «Brooklyn». Goita què fan, ara!. [Consulta: 25 febrer 2024].
# Colorant Sudan

El colorant Sudan constitueix una família de colorants sintètics amb una estructura química similar, compostos aromàtics que contenen un grup azo (−N=N−), que normalment s'utilitzen per tenyir plàstics i altres materials sintètics. També és indicador de presència de lípids.

## Ús il·legal en aliments

S'han detectat els colorants Sudan I, II, III i el Sudan IV (o vermell escarlata) en alguns productes alimentaris, en concret en el pebre vermell i els productes derivats com el curri, i aquest i altres del grup en la cúrcuma i l'oli verge de palma.
D'acord amb l'Autoritat Europea de Seguretat Alimentària, hi ha una evidència experimental que el colorant Sudan I és genotòxic i carcinogen, i es creu que els colorants Sudan II, III i IV, a causa de la seva similitud química amb el primer, poden ser potencialment genotòxics i possiblement carcinògens. Aquest colorant no està autoritzat per a l'ús alimentari en la Unió Europea, i, per tant, no està permès incorporar-lo en els aliments. L'ús fraudulent té la finalitat d'incrementar i mantenir el color del producte i des de l'any 2003, la Unió Europea ha imposat condicions estrictes a la importació d'aquests productes i és necessari que els productes importats vagin acompanyats d'un informe analític que demostri que la remesa no conté aquestos colorants. Els estats membres han de fer controls analítics aleatoris per verificar l'absència d'aquestes substàncies no permeses.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Colorant Sudan». Agència Catalana de Salut Alimentària, 01-06-2007. [Consulta: 28 maig 2011].
# Godila

Godila de Rothenburg fou una dama alemanya comtessa i marcgravina, filla de Werner comte de Rothenburg i cosina de Wigfrid, bisbe de Verdun. Es va casar amb Lotari III comte de Walbeck i marcgravi de la Marca del Nord (fill de Lotari II de Walbeck) i quan aquest va morir el 25 de gener de 1003 va romandre quatre anys vídua i després es va casar amb un parent de nom Herman II, comte de Werle (fill d'Herman I de Werle) que ja havia estat casat abans. Aquest matrimoni li va costar l'excomunicació pels llaços de sang amb el marit. Va morir el 1015; el seu marit li va sobreviure almenys fins al 1029. Fou la mare de Werner, marcgravi de la Marca del Nord, al qual va tenir amb 13 anys, que va succeir al seu pare el 1003 però fou destituït el 1009.

## Referències

* ↑ (UPPER) NOBILITY.htm#_Toc181849081 Godila a la família de comtes de Longwy
* ↑ Werner

## Bibliografia

* Leo, Heinrich. Vorlesungen über die Geschichte des deutschen Volkes und Reiches: Die Territorien des deutschen Reiches im Mittelalter seit dem 13ten Jahrhunderte; 2,1 (en alemany). Anton, 1867, p. 884 [Consulta: 30 desembre 2011].
# Comandante

Comandante és una pel·lícula documental del director estatunidenc Oliver Stone en què se sintetitzen 30 hores d'entrevistes al president cubà Fidel Castro gravades l'any 2002. La continuació d'aquesta pel·lícula és Looking for Fidel (2004).

## Argument

El documental és un retrat intimista de Fidel Castro, un dirigent present a l'escenari internacional durant més de mig segle. Després de 3 dies de rodatge i més de 30 hores d'entrevistes i converses, en surt un retrat íntim i humà del líder cubà. Stone es posa davant de la càmera, compartint el risc amb Castro, i crea així un clima proper que afavoreix unes respostes de Castro difícils d'obtenir d'una altra manera. El documental recull reflexions inèdites sobre l'estat del govern cubà, la situació política internacional i detalls reveladors de la història del segle xx.

## Estrena i distribució

La pel·lícula es va estrenar al Festival de Cinema de Sundance l'any 2003. Degut a les pressions dels anti-castristes cubanoamericans, no es va estrenar en cap sala comercial dels Estats Units d'Amèrica. La pel·lícula va ser produïda, en part, per HBO i estava prevista la seva emissió. Poc abans del llançament comercial, després que Cuba executés tres segrestadors d'un transbordador marítim cap als Estats Units i empresonés més de 70 dissidents polítics, HBO la va treure del programa comercial.
La pel·lícula només es va distribuir com a DVD de regió 2 i, per tant, no es pot veure en la majoria de reproductors de DVD nord-americans. Tot i això, el 2004 va sortir a la venda un recopilatori de les pel·lícules d'Oliver Stone on també s'hi inclou Comandante.

## Curiositats

Al començament de la pel·lícula, quan Castro i Stone es troben al Palacio de la Revolución, es pot veure al fons a l'esquerra l'actor i director espanyol Santiago Segura.

## Referències

* ↑ Oliver Stone Rewrites History — Again - NY Times, Nov. 22, 2012

## Enllaços externs

* Google Video: Comandante.wmv Arxivat 2011-06-11 a Wayback Machine.
# Tremor

Un tremor volcànic és un tipus de terratrèmol normalment associat a una erupció volcànica, es tracta, a diferència dels terratrèmols d'origen tectònic d'un tipus de terratrèmol causat pel moviment del magma. Aquests tipus de vibracions característiques es produeixen pel fregament del magma amb les parets de la cambra magmàtica o al conducte de sortida o per explosions de les bosses de gas o els cops dels blocs sòlids arrencats i arrossegats en l'ascens contra les parets de la xemeneia volcànica. La poca energia involucrada, fa que quan es registra un tremor sol correspondre a un moviment de magma proper a la superfície i, per tant, pot ser precursor del començament d'una erupció volcànica.

## Detecció i identificació

La poca energia que s'empra a produir les vibracions, comparada amb la d'un sisme de naturalesa tectònica, fa que els tremors siguin imperceptibles per a les persones, pel que la seva caracterització es fa mitjançant el registre d'un sismòmetre. El registre presenta un senyal continu, que pot durar diversos dies, segons la rapidesa en l'ascens del magma, de baixa freqüència, d'1 a 5 Hz, generalment entre 2 i 3 Hz, d'amplitud bastant constant, però podeu etapes diferenciades.

## Tipus

El tremor harmònic és un tipus de tremor volcànic que descriu un alliberament d'energia sísmica de llarga durada, amb unes línies espectrals (harmòniques) diferenciades i que solen precedir o acompanyar una erupció volcànica. És molt constant en amplitud i freqüència, mentre que el tremor espasmòdic té un senyal més irregular, amb polsos de freqüència o amplitud grans.

## Referències

* ↑ Haraldur Sigurdsson, ed. «Encyclopedia of Volcanoes» (en anglès). Academic Press. EUA. UK., 1a, 2000, pàg. 1019.
* ↑ Chouet, Bernard «Long-period volcano seismicity: its sources and use in eruption forecasting» (en anglès). Nature, 380, 6572, 1996, pàg. 309–316. DOI: 10.1038/380309a0.
* ↑ «Harmonic tremor» (en anglès).

## Vegeu també

* Sismologia
* Vulcanologia
* Erupció d'El Hierro de 2011
Viccionari
# Sant Feliu de Fontcoberta

Sant Feliu de Fontcoberta és una obra amb elements romànics i renaixentistes de Fontcoberta (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església parroquial de Fontcoberta és un edifici imponent situat dins de la població. És de planta rectangular, amb cossos laterals afegits. Presenta una sola nau amb absis semi octogonal, en substitució del d'època romànica, amb la volta semiapuntada construïda amb carreus. Posteriorment se li van afegir les capelles laterals, el cor i la sagristia. Els murs són repicats. La façana principal presenta estructura romànica, amb arcs llombards a la part superior i una línia de carreus en serra. El portal conserva un guardapols primitiu, però han desaparegut els arcs en degradació que devien conformar la portalada romànica, sent substituïts per un frontó renaixentista del segle xvi. Presenta dos basaments, situats a cada cantó de la porta, sobre els quals descansa una columna d'ordre dòric. Les dues columnes suporten un entaulament format per arquitrau, fris i cornisa. Sobre l'entaulament hi ha el frontó. El campanar-torre, adossat a la banda de tramuntana, és de planta quadrada, romànic de tradició llombarda i contemporani de l'església. El pis superior i la coberta són posteriors.

### Elements singulars

A Santa Maria de Turers es conserva la pica baptismal de la segona meitat del segle xii procedent d'aquesta església.
També hi ha una pica de pedra de forma troncocònica. Les seves mides, 36 cm de diàmetre superior, 31,5 d'inferior i 22 cm d'alçada, fan pensar que podria servir per l'aigua beneita, encara que també podria servir per emmagatzemar l'oli o com a rentamans. Buidada en un sol bloc, és totalment llisa però mostra una part sense polir que devia anar adossada a la paret.
Es conserven dues imatges barroques, una del Nen Jesús de Praga i una de la Verge del Roser, encarregada el 1683.

## Història

L'església va ser consagrada el 12 d'agost del 917 pel bisbe Guiu de Girona. La construcció actual data de finals del segle xii. L'any 1573 fou construït el cor, amb una clau de volta amb la imatge de Sant Feliu en baix relleu. L'any 1610 fou afegit el cos de la sagristia. El 1762 fou derruït l'absis romànic i es va construir l'actual. El 1795 es va obrir la capella del Sant Crist.
El 1865 es va construir la capella profunda per a guardar-hi l'eucaristia. El 1760 es va afegir a l'altar un retaule construït per Jaume Escarpintier de Girona. Es coneix la lipsanoteca de l'antic altar major, que és del segle xii i es conserva. És de fusta i conté tres peces adornades amb una creu. La pica la trobà mossèn Josep Riera, rector de la Parròquia, al galliner d'una casa del poble, on servia d'abeurador per l'aviram.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Sant Feliu de Fontcoberta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 juliol 2017].
# 64 aC
## Esdeveniments
### República Romana

* Luci Juli Cèsar i Gai Marci Fígul II són cònsols.
* Pompeu destrueix el regne de Pontus;Mitridates VI se suïcida després d'escapar a Crimea.
* Pompeu annexa Síria, posteriorment Jerusalem amb l'annexció de Judea.

### Síria

* Antíoc XIII, el que és considerat per alguns el final de la dinastia Selèucida.
# 726
## Esdeveniments

* Provença: els musulmans de l'Àndalus, comandats pel valí Ànbassa ibn Suhaym al-Kalbí, ataquen la regió, són repel·lits i el valí és ferit de mort.
* Àndalus: a la mort d'Ànbassa ibn Suhaym al-Kalbí, el succeeix interinament Udhra ibn Abd-Al·lah al-Fihrí com a valí fins que, uns mesos més tard, el governador d'Ifríqiya nomena Yahyà ibn Salama al-Kalbí.
* Constantinoble: l'emperador Lleó III emet una sèrie d'edictes imposant la iconoclàstia, que serà l'inici d'un seguit de lluites i persecucions que duraran més d'un segle.
* Roma: el poble es revolta contra la dominació de l'Imperi Romà d'Orient i ofereix el govern de la ciutat al papa Gregori II, que l'accepta.
* Ravenna (Exarcat de Ravenna): Pau substitueix Escolàstic com a exarca.
* Cesarea de Capadòcia: els musulmans de Màslama ibn Abd-al-Màlik ibn Marwan, governador d'Armènia, ocupen la ciutat.

## Necrològiques

* Provença: Ànbassa ibn Suhaym al-Kalbí, valí de l'Àndalus, en combat.
# Josep Fortaner

Josep Fortaner (15 de juliol del 1765 - 20 de desembre del 1845) fou un historiador i eclesiàstic rossellonès. L'any 1785 era beneficiat de Sant Jaume de Perpinyà. Després de la Revolució francesa esdevingué vicari de la catedral de Perpinyà. L'any 1824 va publicar a Perpinyà l'obra Notice ecclésiastique sur le Roussillon, suivie du catalogue des évêques d'Elne, basada en les dades publicades a Gallia christiana, i dedicada al bisbe de la catedral de Perpinyà Jean de Saunhac-Belcastel, el primer bisbe després del restabliment de la diòcesi el 1822. El 1826, Fortaner va ser nomenat canonge honorari del barri dels tintorers.

## Obra

* Fortaner, Joseph. Notice ecclésiastique sur le Roussillon, suivie du catalogue des évêques d'Elne par un prêtre de Perpignan. Perpinyà: Mlle. Antoinette Tastu, 1824. («exemplar digitalitzat».)

## Notes

* ↑ Francesc, Tomàs, Josep, Enric de noms de fonts

## Referències

* ↑ «Josep Fortaner». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 216. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* Els comtats de Rosselló, Conflent, Vallespir i Fenollet: Prefaci. Introducció. Diplomatari de Pierre Ponsich i Ramon Ordeig i Mata. p.51 ISBN 8472838765
# Comtat de Bordeus

El comtat de Bordeus fou una jurisdicció feudal d'Aquitània i Gascunya centrada a la ciutat de Bordeus.
A finals del segle viii fou nomenat comte Seguí. També s'esmenta un comte Garachar. Se suposa que Seguí pogués ser Ximin o Ximinis, germà gran del duc Sanç I de Gascunya, que probablement rebé el comtat de Bordeus en compensació per la seva preterició en la successió, i que es va revoltar el 812, sens dubte amb forta repercussió a Pamplona, o, a l'inrevés, a causa de la revolució a Pamplona, i va actuar com a duc fins al 816 en què va entrar Garachar (cal descartar la identificació de Garachar amb Garcimir, un personatge creat per l'apòcrifa carta d'Alaó. El comtat de Bordeus degué passar després a un altre Ximin o Seguí (Sigwinus) possible fill de Ximin, que va morir el 845. Va seguir més o menys vinculat a la casa ducal de Gascunya (Sanç II, Arnau, Sanç III Mitarra, Garcia I el corb, Sanç IV) en un període en què la ciutat fou freqüent víctima dels atacs vikings. Amb el duc Guillem I, titulat també comte de Bordeus (977-997) potser va ser el germà Sanç V qui va portar el comtat, que després sembla que va anar al fill de Guillem I, Bernat (997-1010) i al fill d'aquest, Guillem II (1010-1027) i a l'oncle (germà de Bernat) Sanç VI 1027-1032. Llavors el va heretar el seu nebot Odó de Poitiers, comte de Bordeus i duc de Gascunya, fill de sa germana Brisca i de Guillem de Poitiers. Odó va morir el 1040 i la successió va passar a Bernat Tumapaler, comte d'Armanyac, net de Brisca de Gascunya per línia materna (Adalaïs, filla de Guillem i que hauria de ser per tant també filla de Brisca) i, per tant, el descendent més directe de Guillem I segons el costum de l'època. Però el germanastre d'Odó, Guiu Jofré de Poitiers, duc d'Aquitània, reclamà la successió i s'apoderà del comtat de Bordeus vers el 1044 i finalment, després de guanyar la batalla de La Castella el 1063, deix a Bernat només les terres d'Armanyac i Fesenzac. Des de llavors el comtat va quedar vinculat al de Poitou o Poitiers.

## Llista de comtes

* Ximin o Seguí I 778/781- vers 816
* Garachar o Garcimir vers 816-?
* Ximin o Seguí II (Sigwinus) ? - 845/846
* Sanç II vers 845-864
* Arnau 864-872
* Sanç III Mitarra 872-893
* Garcia I el Corb 893-926
* Sanç IV 926-977
* Guillem I 977-997
* Bernat I 997-1009
* Guillem II 997-1027
* Sanç V 1027-1032
* Odó de Poitiers 1032-1040 (comte de Poitiers)
* Bernat Tumapaler 1040-1044 (comte d'Armanyac)
* Al comtat de Poitiers
# Triangle (instrument musical)

El triangle és un instrument de percussió de metall, pertanyent al grup dels idiòfons, perquè el so resultant és fruit de la vibració del metall després de ser colpejat amb la baqueta metàl·lica quasi sempre. De fet, és una modificació del sistre dels antics mesopotàmics i egipcis, que consisteix en un marc de metall, doblegat en forma de ferradura, un mànec i diverses varetes corbades als extrems. Es fa sonar agitant el mànec amb la mà, aleshores les varetes percudeixen els costats del marc sobre el qual es desplacen.
El triangle, com el seu nom indica, és una barra cilíndrica d'acer doblegada en forma de triangle, amb la particularitat que un dels seus vèrtexs queda obert. Normalment, l'executant no sosté directament l'instrument agafant-lo per una de les seves parts; sinó, que en el vèrtex superior es lliga una cordellina perquè quedi suspès en l'aire i vibri bé. El so del triangle és d'altura indefinida, el que no significa que no generi notes determinades. El triangle posseïx gran sonoritat malgrat la seva petitesa, el que permet que un sol sigui escoltat per sobre de l'orquestra simfònica.
Una de les obres més conegudes, al qual els farraguins simbolitzen els cops del martell sobre l'enclusa és el Cor dels Gitans a l'òpera il Trovatore de Giuseppe Verdi. A la música popular, s'utilitza molt a Mallorca en les festes tradicionals com a acompanyament de les guitarres.
Hom pot dir que es coneix a Occident des de l'edat mitjana. Dins del folklore català, els ferrets provenen del costum molt generalitzat que tenien els cecs pidolaires i captaires, pels voltants de Nadal, de formar colles i voltar pels carrers cantant nadales, amb l'acompanyament d'aquest instrument, entre d'altres. Aquestes peculiars colles eren mixtes: el cor, que solia ser molt nombrós, estava format, exclusivament, per cegues. També sembla que eren les dones les que tenien més intervenció en les cançons cantades dins de l'església.
Sol ser, a més, un instrument propi del Carnestoltes i de les caramelles.
Els ferrets també poden consistir en dues peces metàl·liques allargades, l'una molt més llarga que l'altra, on la més es grata o percudeix contra la més llarga i, per tant, s'assemblaria a l'espasí de les Pitiüses.

## Referències

* ↑ «Triangle (instrument musical)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Amades, Joan: Costumari Català: Auques, instruments musicals i Nadal. Salvat Editores, S.A., Barcelona, 1997, ISBN 84-345-9682-2, plana 131.
* ↑ Vocabulari de la música. 2a ed. València: Acadèmia Valenciana de la Llengua, 2018, p. 223 p. ISBN 978-84-482-6221-1. Arxivat 2020-04-11 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Espasí

## Referències

Viccionari
# Contes dels boscos de Viena

Contes dels boscos de Viena (nom original: G'schichten aus dem Wienerwald, nom actual: Geschichten aus dem Wienerwald) és un vals de Johann Strauss II compost el 1868.

## Història

És un dels sis valsos vienesos de Johann Strauss fill que inclouen una part per a cítara. L'estrena de la obra va significar una fita en el desenvolupament del vals des del seus orígens vilatans fins al centre de la moda vienesa, en gran part gràcies al talent de la família Strauss. No obstant, el títol rememora la música popular dels habitants dels boscos de Viena.

## Característiques

La introducció, una de les més llargues escrites per Strauss, (119 compassos) comença en Do major i canvia després a Fa major, guanyant progressivament volum i animació. La segona part, més reflexiva, està en Sol major, amb un solo de violí que incorpora material que és utilitzat després en les següents seccions del vals. Una breu cadència de la flauta invoca el cant dels ocells, per a continuar cap al solo de cítara, que presenta dues parts; un ritme lent de ländler i un final vivace.

## Referències

* Notes on Johann Strauss II's Geschichten aus dem Wienerwald (en alemany i anglès)
* Biografia de Johan Strauss II (anglès)

## Enllaços externs

* Partitures del vals en el International Music Score Library Project.
* Contes dels boscos de Viena en Youtube.
# 63 aC
## Esdeveniments
### República Romana

* Gai Antoni Hibrida i Ciceró són cònsols.
* Annexió de Judea a Roma.
* Juli Cèsar elegeix a pontífex màxim.

## Naixements

* 23 de setembre - August, el primer Emperador romà.
* Estrabó - Historiador, geògraf i filòsof grec.
* Marc Vipsani Agripa, general romà.

## Necrològiques

* Publi Corneli Lèntul Sura, conspirador amb Luci Sergi Catilina.
* Mitridates VI Eupator.
* Quint Cecili Metel Pius, pontífex màxim i general.
# 647 aC

L'any 647 aC va ser un any del calendari romà pre-julià. A l'Imperi Romà es coneixia com l'any 107 ab urbe condita. La denominació 647 aC per a aquest any s'ha utilitzat des de l'època medieval primerenca, quan l'era del calendari Anno Domini es va convertir en el mètode prevalent a Europa per nomenar els anys.

## Esdeveniments

* Elam es nega a extradir un príncep arameu, com a excusa, el rei Assurbanipal d'Assíria va envair el país. La ciutat de Susa no va saquejada.
* S'esculpeix l'Ashurbanipal i la seva reina al jardí del palau de Nínive (actual Kuyunjik, Iraq). Ara es troba al Museu Britànic de Londres.