OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Somalis

Els somalis (en idioma somali: Soomaaliyeed, en àrab:الصوماليون) són un grup ètnic situats en la Banya d'Àfrica, també coneguda com la península somali. La immensa majoria dels somalis parlen somali. Els somalis ètnic són al voltant de 15-17 milions de persones i la majoria viuen a Somàlia (més de 10 milions) essent el 90% de la població de Somàlia. També es troben a Etiòpia (4,6 milions, Iemen (per sota d'un milió), Kenya (900,000), Djibouti (464,600), i en altres llocs del món especialment al Pròxim Orient, Amèrica del Nord i Europa..
El poble somali està tradicionalment compost per quatre grans confederacions o clans nobles. Aquests clans han sorgit d'un epònim antecessor comú anomenat Irir Samaale, que les genealogies orals fan descendir del profeta Mahoma. A aquestes quatre grans confederacions s'afegeix la dels Sab assentats en les terres fèrtils de Somàlia entre el Shabeelle i el Jubba.

## Referències

* ↑ «Somalia». World Factbook. Central Intelligence Agency, 14-05-2009. Arxivat de l'original el 2016-07-01. [Consulta: 31 maig 2009].
* ↑ Kenya: 2009 Census Delayed Over Somali Numbers

## Bibliografia

* Hanley, Gerald, Warriors: Life and Death Among the Somalis, (Eland Publishing Ltd, 2004)

## Enllaços externs

* Ethnologue population estimates for Somali speakers
* US Library of Congress Country Study of Somalia
# Pedra dels dotze angles

La pedra dels dotze angles és un bloc de pedra de la cultura inca que forma part d'un palau ubicat al carrer Hatun Rumiyoq, a la ciutat de Cuzco, Perú, popularment conegut pel seu gran acabat i vorejat perfeccionista, propi de l'arquitectura inca i actualment considerat Patrimoni Cultural de la Nació del Perú. La pedra forma part de la seu del Palau Arquebisbal de Cusco, que anteriorment va ser la residència d'Inca Roca, el sisè sobirà del Curacazgo del Cuzco.
El 8 de març del 2014 la pedra va patir una pintada mitjançant un acte vandàlic i el bloc no va poder ser netejat completament.

## Característiques

La pedra dels dotze angles està composta per una formació diorita i va cobrar popularitat pel seu gran acabat i vorejat de dotze angles denotant una arquitectura incaica perfeccionista en no existir asimetries a les seves unions.
El bloc està categoritzat com a Patrimoni Cultural de la Nació del Perú i se situa a la ciutat de Cuzco, a 1105 km de Lima. La pedra es visita constantment pel fet que és una gran mostra del coneixement inca en l'evolució de la construcció. Hi ha altres pedres amb els mateixos o més vèrtexs però la pedra dels 12 angles és la més famosa. Es troba al carrer Hatun Rumiyoq, al centre de la ciutat.

## Referències

* ↑ Municipalidad Provincial del Cusco. «Lugares turísticos», 21-07-2008. Arxivat de l'original el 14 de julio de 2014. [Consulta: 14 juliol 2014].
* 1 2 DePerú. «Hatun Rumiyoc (Piedra de los Doce Ángulos)». [Consulta: 14 juliol 2014].
* ↑ Viajeros, mira y vuela. «Que ver en Cusco, Perú - La Piedra de los doce ángulos». Arxivat de l'original el 15 de julio de 2014. [Consulta: 14 juliol 2014].
* ↑ «Pintan con aerosol piedra de los 12 ángulos en Cusco». RPP Noticias, 09-03-2014 [Consulta: 14 juliol 2014].
* ↑ «Pintan la Piedra de los Doce Ángulos en el Cusco». El Comercio Perú, 09-03-2014 [Consulta: 14 juliol 2014].
* ↑ «Atentan contra piedra de los 12 ángulos con aerosol». La República, 10-03-2014 [Consulta: 14 juliol 2014].
* ↑ Go2Perú. «Cuzco Patrimonio Cultural de la Humanidad». [Consulta: 14 juliol 2014].

## Enllaços externs

* Imatges a Flickr sobre la pedra dels dotze angles
* Vídeos sobre la pedra dels dotze angles a Youtube
# Finestró

Els finestrons, porticons, ventallons o ventalles (a Catalunya del Nord, on 'Finestró' vol dir "finestra petita") són unes petites portes interiors (finestrons) o exteriors (porticons), que van incorporats a la finestra (o al marc de la finestra) mitjançant frontisses i que tenen funcions semblants a la persiana: impedeixen el pas de la llum o la calor, a banda de protegir la finestra en el cas dels porticons (els que són exteriors).
Els materials més comuns de fabricació dels finestrons són els següents:
* Fusta (tractada en el cas dels exteriors)
* PVC
* Alumini
Els finestrons són sempre interiors, van collats a les finestres mitjançant frontisses, poden ser d'una peça o de diverses peces articulades i porten uns baldons per a fermar-los.
Els porticons per la seva estructura, poden ser:
* Massissos
* De làmines fixes
* De làmines mòbils, que s'activen per un mecanisme que les s'inclina en dos possibles sentits
* També poden ser d'una sola fulla o de diverses fulles (ales) desplegables

## Vegeu també

* Estor

## Galeria d'imatges

* Casa amb finestrons a l'interior de les finestres.
* Els porticons són comuns en l'arquitectura d'estil francès.
* Porticons a Berlin-Köpenick
* Porticons blaus d'estil francès
* Porticons blaus a Perpinyà, França
# Toquí ventre-rogenc

El toquí ventre-rogenc o toquí funest (Atlapetes nationi) és un ocell de la família dels passerèl·lids (Passerellidae).

## Descripció

Mesura uns 18,5 cm. És en general gris amb una quantitat variable de vermellosa al ventre. El cap és negre en algunes poblacions i gris en altres i algunes poblacions tenen una mica de marró a la corona. La gola és blanca amb una línia malar blanca que pot estar absent en alguns individus. S'alimenta en matolls andins sobre o a prop del terra. És similar al toquí de Seebhom (Atlapetes seebohmi) amb el que està estretament relacionat, però els rangs no se superposen. Algunes poblacions mostren taques blanques al cap.

## Hàbitat i distribució

Habita boscos àrids i matolls del vessant occidental dels Andes Occidentals del Perú en elevacions que oscil·len entre 2100 i 4000 m.

## Etimologia

El nom «Atlapetes» deriva del grec antic “Atles” que en la mitologia grega va ser un tità que va ser convertit en una muntanya. «Pets» deriva també del grec antic i significa “ocell”. L'epítet «nationi» és en honor al professor William Nation (1826-1907) botànic britànic, col·leccionista al Perú (1849).

## Taxonomia

Es reconeixen dues subespècies:
* A. n. nationi (Sclater, 1881) localitzada a l'oest de Perú.
* A. n. brunneiceps (Berlepsch & Stolzmann, 1906) al sud-oest de Perú.

## Referències

* ↑ «Toquí ventre-rogenc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/02/2023(català)
* ↑ «Master Lists – Multilingual Version - IOC World Bird List v14.1» (en anglès americà). IOC. [Consulta: 2 gener 2024].
* 1 2 3 «Matorralero de Corona Baya (Atlapetes seebohmi)» (en castellà). Aves de Perú, 14-01-2024. [Consulta: 25 gener 2024].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Sparrows – IOC World Bird List v13.2g» (en anglès americà). IOC, 2023. [Consulta: 9 gener 2024].
# Aganó

Aganó (Aganonus/Aganone) o Agà (Aganus/Agano) fou comte de Lucca i, per tant, probablement marquès de Toscana, nomenat per Lotari I, successor del comte/marquès Mainfridux.
Apareix esmentat per primer cop en un document de l'abril de 838 de l'arquebisbat de Lucca on se l'esmenta com Agano comes istius civitatis; el 31 de març del 839 el bisbe de Lucca, Berenguer, va rebre una donació d'Aganò (una església a Sorbano). El febrer del 840 se l'esmenta en un judici a Lucca per resoldre un conflicte entre el monestir de San Ponciano i de Monte San Silvestro, als afores de Lucca. I en documents del 842 i 844 s'esmenten les terres que posseïa a Lucca el comte Agano o Aganone.
Segurament a conseqüència del tractat de Verdun (agost del 843) hauria perdut el seu feu (almenys com a marquès de Toscana) al començament del 845. Apareix amb la seva muller Teuberga el 2 de novembre de 845 rebent terres en emfiteusi a Cascionella Garfagnana (i el patronatge de l'església de San Michele in Foro), per 5 anys del bisbe Ambrosi de Lucca; als cinc anys finalment, extingit l'emfiteusi, l'església i terres annexes van tornar a la catedral de San Martino de Lucca, i el sobirà li va donar altres beneficis. El 858 és esmentat encara com a comte presidint un judici a Pisa i es suposa que exercia com a comte d'aquesta ciutat. La data de la mort és desconeguda.

## Referències

* Dizionario geografico fisico storico della Toscana, Volum 2
# Níobe (filla de Tàntal)

En la mitologia grega, Níobe (en grec antic: Νιόβη, Niobe) era una filla de Tàntal i, per tant, germana de Pèlops, que va ser muller d'Amfíon, rei de Tebes. El nom de la seva mare varia segons els autors, podent ser Taígete, Dione, Eurianasa, Euritemista, Clítia o Laòdice.
Amb Amfíon, Níobe va tenir un gran nombre de fills, que varien segons els autors, dels quals estaven molt orgullosos. Níobe es va vanagloriar de la seva prole i es va burlar de Leto perquè aquesta només havia tingut dos fills (Apol·lo i Àrtemis). Aquestes burles van arribar fins a tal punt que Níobe es va oposar que se li tributessin honors a Leto, dient que ella era més digna que se li aixequessin altars. En venjança, Apol·lo va matar tots els seus fills mascles i Àrtemis va fer el mateix amb les dones, a excepció d'Amfíon o Amiclas (que havia ofert una pregària propiciatòria a Leto) i de Melibea, que en presenciar la mort dels seus germans va adquirir tal pal·lidesa que va ser anomenada Cloris a partir de llavors.
Quan la desafortunada mare va anar al costat dels cadàvers dels seus fills, va sentir tal dolor que, desfeta en un mar de llàgrimes, va quedar immòbil i es va convertir en pedra, tal com havia suplicat a Zeus. Un remolí la va transportar fins al Mont Sípil, a Lídia, on es podia veure com les llàgrimes brollaven d'una placa de marbre amb forma de dona. Una altra versió diu que va fugir voluntàriament fins a Lídia, i que les seves llàgrimes van formar el riu Aqueloos.
Amfíon va voler venjar la mort dels seus fills i va anar al santuari d'Apol·lo a Delfos per a matar-ne els sacerdots, però el déu el va fer caure mort i, a més, Amfíon va ser castigat al Tàrtar per aquesta acció.
Parteni relata una altra versió segons la qual Níobe era filla d'Asàon i dona de Filot. En venjança per burlar-se de Leto, Apol·lo i Àrtemis van fer que Filot fos fet a trossos en una cacera i que Asàon s'enamorés de la seva pròpia filla. Rebutjant aquesta les seves pretensions, Asàon va calar foc als fills de Níobe i a si mateix, mentre que Níobe es va suïcidar llançant-se per un precipici.
Els cossos dels desafortunats fills de Níobe van romandre a la intempèrie durant nou dies, ja que Zeus s'havia posat de part de Leto i havia convertit els habitants de Tebes en roques. Al desè dia els mateixos déus els van donar sepultura, complint així la norma religiosa
Els autors no es posen d'acord en el nombre de fills que va tenir Níobe. Així, Homer li'n dona dotze, Hesíode vint, Heròdot cinc, la Biblioteca d'Apol·lodor setze i Eurípides catorze.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i romana. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 389-390. ISBN 9788496061972.
# Joan Recasens Farré

Joan Recasens Farré (Cunit, Baix Penedès, 5 de gener de 1905 - Marsella, 20 de febrer de 1975) fou un polític català.
S'establí a Vilanova i la Geltrú l'any 1928. L'abril de 1931 va ser un dels firmants de l'acord final de la llarga vaga de la cimentera Griffi, mantinguda des del 20 d'agost de 1930 fins al 22 d'abril de 1931. Va ser regidor del consistori vilanoví del 5 al 17 de març de 1937 i alcalde de la ciutat del 17 de març de 1937 fins al 7 de setembre de 1938 quan va haver d'incorporar-se al front de guerra.
El gener de 1939 va exiliar-se a França, on fou internat en el camp de concentració d'Argelers de la Marenda (Rosselló) d'on va fugir i va viure clandestinament a la regió de Marsella fins a l'alliberament de França de les tropes nazis.

## Referències

* ↑ «Recasens Farré, Joan». Diccionari de Sindicats, Sindicalistes i de la Història del Moviment Obrer de Catalunya (dels orígens fins a l'any 1939). Veu Obrera.org. [Consulta: 6 juny 2016].
* 1 2 Puig Rovira, Francesc Xavier. Vilanova i la Geltrú, 1936-1939: guerra civil, revolució i ordre social. L'Abadia de Montserrat, 2005, p. 304–. ISBN 978-84-8415-738-0.
* ↑ «1931 Finalitza la llarga vaga de ciment Griffi S.A. a Vilanova i la Geltrú (22/04/1931 Tal dia com avui)». Llibertat.cat. [Consulta: 6 juny 2016].
* ↑ «Fem memòriaǃ 1938-1939. Quan a Vilanova sonaven les sirenes». Ajuntament de Vilanova i la Geltrú. [Consulta: 6 juny 2016].
| Precedit per: Antoni Escofet Pascual (febrer 1936-octubre1936) Consell Municipal: alcalde Jaume Pla (octubre 1936-març 1937) | Alcalde de Vilanova i la Geltrú març 1937 - agost 1938 | Succeït per: Marià Callau Martí |
# Assentament de tipus urbà

Un assentament de tipus urbà - SMT o PGT (en belarús: пасёлак гарадзкога тыпу, passiólak haradzkova typu o гарадзкі пасёлак, haradzkí passiólak; en rus: посёлок городско́го ти́па, possiólok gorodskovo tipa o пгт, pgt; en ucraïnès: cе́лище місько́го ти́пу, sélysxe myskoho typu; смт, smt) és un tipus de municipi especial introduït en el sistema territorial-administratiu de l'URSS el 1925.
D'acord amb un decret del Presídium del Soviet Suprem de l'RSS d'Ucraïna sobre l'estructura administrativa i territorial de la República (28 de juny de 1965), per exemple, un SMT és una zona poblada al voltant d'una planta industrial, algunes obres en construcció, un nus ferroviari, una institució educativa, un centre d'investigació, un sanatori, o un altre establiment mèdic o de convalescència que té habitatge estatal i més de 2.000 habitants, 60% dels quals són assalariats o membres de les seves famílies. En casos excepcionals, un SMT pot tenir menys de 2.000 habitants, si es creu que està en vies de desenvolupar-se cap a SMT regular. Els assentaments de tipus urbà es classifiquen en tres tipus: l'SMT de treballadors (no menys de 3.000 habitants), l'SMT balneari (no menys de 2.000) i l'SMT de masies (no més de 25% dels adults ocupats en l'agricultura).

## L'SMT a Ucraïna

El nombre de SMTs a Ucraïna s'ha incrementat de forma constant: el 1940 n'hi havia 459; el 1950, 478; el 1960, 823; el 1970, 861; el 1980, 901; i el 1990, 927.
El 28 de juliol de 2023, el parlament ucraïnès va aprovar una llei segons la qual els assentaments de tipus urbà es transformaven en ciutats, selyshcha (grans pobles) o pobles depenent de la seva població i el tipus d'edifici dominant.

## Vegeu també

* Akhtirski

## Bibliografia

* Urban-type settlement, Encyclopedia of Ukraine

## Referències

* ↑ Постанова. Верховної Ради України. Про прийняття за основу проекту Закону України про дерадянізацію порядку вирішення окремих питань адміністративно-територіального устрою України

## Enllaços externs

* Encyclopedia of Ukraine, Urban-type settlement (en anglès).
# Robert Pintarič

Robert Pintarič (Ljubljana, 25 de març de 1965) fou un ciclista eslovè, professional des del 1998 fins al 1999. Va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996.

## Palmarès

* 1988
** 1r a la Jadranska Magistrala
* 1995
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a Eslovènia
* 1996
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Eslovènia
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Eslovàquia
* 1997
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Eslovàquia
** Vencedor d'una etapa al Tour de Croàcia
* 1998
** 1r a la Volta a Sèrbia i vencedor de 2 etapes

## Referències

* ↑ «Robert Pintarič» (en anglès). Museo del ciclismo. [Consulta: 31 desembre 2024].
* ↑ «Robert Pintarič» (en anglès). olympedia. [Consulta: 31 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a cyclingarchives.com
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a procyclingstats.com
# Ualabi rupestre de Burbidge

El ualabi rupestre de Burbidge (Petrogale burbidgei) és l'espècie més petita de ualabi rupestre d'Austràlia. Viu en àrees de la regió de Kimberley d'Austràlia Occidental i en algunes illes de l'arxipèlag Bonaparte.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 67. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Menkhorst, Peter. A Field Guide to the Mammals of Australia. Oxford University Press, 2001, p. 126.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Ualabi rupestre desguarnit

El ualabi rupestre desguarnit (Petrogale inornata) és un membre d'un grup de set espècies de ualabis rupestres estretament relacionades que viuen al nord-est de Queensland (Austràlia). El seu nom li ve del fet que és més pàl·lid i té un aspecte més vulgar que la majoria dels seus parents. El ualabi rupestre desguarnit té una distribució dispersa en àmbits costaners entre Rockhampton i a prop de Townsville. Aquesta àrea inclou la petita àrea de distribució del ualabi rupestre de Prosèrpina (P. persephone), l'únic ualabi rupestre de la regió que no està estretament relacionat amb els seus veïns. El creuament entre espècies amenaça P. persephone.

## Referències

* ↑ Groves, Colin. Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, pàg. 67-68. ISBN 0-801-88221-4. (anglès)
* ↑ Menkhorst, Peter. A Field Guide to the Mammals of Australia. Oxford University Press, 2001, p. 130.
Espècies vivents de diprotodonts :
Regne Animalia · Embrancament Chordata · Classe Mammalia · Infraclasse Metatheria :
Subordre Vombatiformes :
Subordre Phalangeriformes (continua més avall) :
Subordre Phalangeriformes (continua més amunt) :
Subordre Macropodiformes (continua més avall) :
Subordre Macropodiformes (continua més amunt) :
# Carles Cepero i Salat

Carles Cepero i Salat (Cervera, 1920 - Tarragona, 2003) va ser un escriptor català. Fou, a banda d'escriptor, llicenciat en dret i va exercir d'advocat a Lleida i Tarragona. També va ser mestre d'ensenyament primari i facultatiu de mines. A més de diverses obres publicades, va ser autor dels inèdits de l'obra inèdita La fabla. Reflexiones de un poeta catalán en torno a la lengua aragonesa (Tarragona, 1996) i El poema de Madona, (1989).
Casat amb Pepita Martí i Rius, fou pare de cinc fills.

## Títols publicats

* La ciutat màgica. Lleida-Cervera: Diputació de Lleida-Ajuntament de Cervera, 1992. ISBN 847234116X.
* Cal·lípolis, poemes tarragonins. Tarragona: Virgili, 1995 (Biblioteca tarraconense, 13). ISBN 8492044632.
* Terres baixes de Lleida. Lleida: Cercle de Belles Arts de Lleida, 1996. ISBN 8489426120.

## Premis

* Flor natural al certamen del Centenari de l'Acadèmia Mariana de Lleida (1962)
* Finalista de Premi "Ciutat de Barcelona" amb el poema La gàbia de ferro (1966)

## Referències

* ↑ Giménez Arbués, Chesús Á. L'aragonés de Linars de Marcuello. A Nagore Laín, Francho; Rodés Orquín, Francho; Vázquez Obrador, Chesús (editors). Estudios y rechiras arredol d'a luenga aragonesa y a sua literatura (Autas d'a I Trobada). Uesca: Instituto d'Estudios Altoaragoneses - Publicazions d'o Consello d'a Fabla Aragonesa, 1999. ISBN 8481270385 [Consulta: 13 novembre 2014]. Arxivat 2012-07-05 a Wayback Machine.
# Aixurnirari II

Aixurnirari II o Aššur-nirari II va ser rei d'Assíria. Va pujar al tron en data incerta doncs la manca de la duració de dos regnats anteriors permet jugar amb un marge de 40 o 50 anys. En la cronologia llarga hauria regnat entre el 1460 aC i el 1435 aC. Segons la cronologia mitjana del 1435a aC al 1410 aC, i en la curta del 1425 aC al 400 aC aproximadament. Una llista reial li assigna 7 anys i una altra 9.
Segons la Llista dels reis d'Assíria era fill d'Enlilnasir II al que hauria succeït a la seva mort natural i va regnar durant set anys. Però tres altres referències (genealogies reials) el fan fill d'Aixurrabi I i, per tant, germà d'Enlilnasir II. En aquell temps Assur era vassall de Mitanni.
Segons la Llista dels reis, el va succeir el seu fill Aixurbelnixeixu.

## Referències

* 1 2 Parpola, Simo (ed.). The prosopography of the Neo-Assyrian empire: vol. 1, part I. Helsinki: Neo-Assyrian Text Corpus Project, 1998, p. 208. ISBN 9789514581632.
* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 3 novembre 2021].

## Bibliografia

* A. Poebel. "The Assyrian King List from Khorsahabad". A: Journal of Near Eastern Studies, 1, 4.
* Assíria
# Registre quàntic

En informàtica quàntica, un registre quàntic és un sistema que consta de diversos qubits. És l'analògic quàntic del registre del processador clàssic. Els ordinadors quàntics realitzen càlculs manipulant qubits dins d'un registre quàntic.
Normalment s'assumeix que el registre consta de qubits. També s'assumeix generalment que els registres no són matrius de densitat, sinó que són pures, encara que la definició de "registre" es pot estendre a les matrius de densitat.
An $n$ El registre quàntic de mida és un sistema quàntic que inclou $n$ qubits purs.
L'espai de Hilbert, ${\mathcal {H}}$, en què les dades s'emmagatzemen en un registre quàntic ve donat per ${\mathcal {H}}={\mathcal {H_{n-1}}}\otimes {\mathcal {H_{n-2}}}\otimes \ldots \otimes {\mathcal {H_{0}}}$ on $\otimes$ és el producte tensor.
El nombre de dimensions dels espais de Hilbert depèn de quin tipus de sistemes quàntics es compon del registre. Els qubits són espais complexos bidimensionals ($\mathbb {C} ^{2}$), mentre que els qutrits són espais complexos tridimensionals ($\mathbb {C} ^{3}$), etc. Per a un registre compost per N nombre de sistemes quàntics d -dimensionals (o d -nivell) tenim l'espai de Hilbert
${\mathcal {H}}=(\mathbb {C} ^{d})^{\otimes N}=\underbrace {\mathbb {C} ^{d}\otimes \mathbb {C} ^{d}\otimes \dots \otimes \mathbb {C} ^{d}} _{N{\text{ times}}}\cong \mathbb {C} ^{d^{N}}.$
L'estat quàntic dels registres es pot escriure en notació bra-ket $|\psi \rangle =\sum _{k=0}^{d^{N}-1}a_{k}|k\rangle =a_{0}|0\rangle +a_{1}|1\rangle +\dots +a_{d^{N}-1}|d^{N}-1\rangle .$ Els valors $a_{k}$ són amplituds de probabilitat. A causa de la regla de Born i el segon axioma de la teoria de la probabilitat, $\sum _{k=0}^{d^{N}-1}|a_{k}|^{2}=1,$ de manera que el possible espai d'estats del registre és la superfície de l'esfera unitat $\mathbb {C} ^{d^{N}}.$
Quantum vs. classical register
First, there's a conceptual difference between the quantum and classical register. An $n$ size classical register refers to an array of $n$ flip flops. An $n$ size quantum register is merely a collection of $n$ qubits.

## Referències

* ↑ Ekert, Artur. «Basic Concepts in Quantum Computation». A: Coherent atomic matter waves. 72, 2008, p. 661–701 (Les Houches - Ecole d'Ete de Physique Theorique). DOI 10.1007/3-540-45338-5_10. ISBN 978-3-540-41047-8.
* ↑ (tesi) (en anglès), 2000-01-20, p. 52.
* ↑ Major, Günther W., V.N. Gheorghe, F.G.. Charged particle traps II : applications (en anglès). Berlín: Springer, 2009, p. 220. ISBN 978-3540922605.
* ↑ «Quantum Register - an overview | ScienceDirect Topics» (en anglès). [Consulta: 17 novembre 2022].