OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Teresa d'Àustria (duquessa de Württemberg)

Maria Teresa d'Àustria (Viena, 15 de juliol de 1845 - Tübingen, 8 d'octubre de 1927) fou duquessa de Württemberg, Arxiduquessa d'Àustria i princesa d'Hongria i de Bohèmia amb el doble tractament d'altesa reial i imperial. Membre de la família dels Habsburg, pertanyia a la branca dels ducs de Teschen.
Nascuda a la ciutat de Viena el dia 1845, era filla de l'arxiduc Albert d'Àustria i de la princesa Hildegard de Baviera. Maria Teresa era neta per via paterna de l'arxiduc Carles Lluís d'Àustria i de la princesa Enriqueta de Nassau-Weilburg; mentre que per via materna ho era del rei Lluís I de Baviera i de la princesa Teresa de Saxònia-Hildburghausen.
El dia 18 de gener de 1865 contragué matrimoni a Viena amb el duc Felip de Württemberg, fill del duc Alexandre de Württemberg i de la princesa Maria d'Orleans. La parella tingué cinc fills:
* SAR el duc Albert de Württemberg, nat a Viena el 1865 i mort a Altshausen el 1939. Es casà el 1893 a Viena amb l'arxiduquessa Margarida d'Àustria.
* SAR la princesa Maria Amàlia de Württemberg, nada a Viena el 1865 i morta a Arco el 1883.
* SAR la princesa Maria Isabel de Württemberg, nada a Orth el 1871, i morta a Dresden el 1904. Es casà a Stuttgart el 1894 amb el príncep Joan Jordi de Saxònia.
* SAR el príncep Robert de Württemberg, nat a Merano el 1873 i mort a Altshausen el 1947. Es casà el 1900 a Viena amb l'arxiduquessa Maria Immaculada d'Àustria.
* SAR el príncep Ulric de Württemberg, nat a Gmunden el 1877 i mort a Altshausen el 1944.
Maria Teresa morí el 1927 a l'edat de 82 anys a la localitat alemanya de Tübingen.
# Déu del foc

El déu del foc és una divinitat masculina o femenina que representa el foc en els seus diferents aspectes. En alguns casos el déu té també altres atributs, com la guerra (per la destruccií que causa el foc) o el sol (bola de foc al cel per als antics). En altres ocasions el foc s'associa a l'inframón o les llars i, per tant, les divinitats són dels dos àmbits. Alguns déus del foc cèlebres són:
* Ra per als egipcis
* Agni, de l'hinduisme
* Alaz
* Eate, de la mitologia basca
* Brigit
* Hefest, dels grecs, assimilat com a Vulcà pels romans
* En, entre els il·liris
* Logi el gegant nòrdic
* Fornax, personificació del forn
* Kresnik, eslau
* Ognyena Maria, sincretisme entre deessa eslava i la Verge
* Ixum, accadi
* Xiuhtecuhtli, dels asteques
* Gedi a Fiji
* Pele

## Referències

* ↑ Frye, Richard Nelson (1996), The heritage of Central Asia from antiquity to the Turkish expansion, Markus Wiener Publishers, ISBN 978-1-55876-111-7
* ↑ Manfred Lurker, Dictionary of gods and goddesses, devils and demons, Routledge, 1987 (ISBN 9780710208774)
* ↑ Rouček, Joseph Slabey. Slavonic Encyclopaedia. Philosophical Library, 1949.
* ↑ Rodríguez Santidrián, Pedro. «Xiuhtecuhtli». A: Diccionario de las Religiones. 1a ed.. Madrid: Alianza; El Prado, 1994, p. 430. ISBN 84-7838-400-6.
# Clásicos populares

Clásicos populares va ser un programa radiofònic dedicat a la divulgació de la música clàssica. El programa emetia música clàssica de forma desenfadada i amena, intercalant concursos i jocs amb els oïdors, així com seccions de divulgació sobre els autors.
S'emetia per la ràdio pública espanyola Radio 1. Va començar les seves emissions en 1976 i va cessar les seves emissions 32 anys després, el 31 de juliol de 2008, amb la finalització de la relació laboral de Fernando Argenta amb Ràdio Nacional d'Espanya. Araceli González Campa, co-presentadora, havia deixat de col·laborar amb el programa el 28 de desembre de 2007, per prejubilació segons l'Expedient de Regulació d'Ús de RTVE.
Va ser presentat per diversos locutors, com Carlos Tena, Beatriz Pécker i José Manuel Rodríguez (Rodri), fins que a la fi de la dècada dels 70 es va posar al capdavant del programa Fernando Argenta, sent acompanyat per Araceli González Campa des de 1984. Al final era dirigit i presentat per Mercedes Puente.
El programa va editar nombrosos discos de recopilació de música clàssica, sent els més venuts "Clásicos divertidos", "Clásicos infantiles" i "Clásicos populares 25 y 30 años".
Va ser guardonat amb el Premi Ondas en 1980 i 1991, i amb el Premi APEI-PRTV en 2006.
Un programa fill d'aquest és el de TVE, "El conciertazo", presentat per Fernando Argenta els dissabtes, en La 2, a les 12 h, amb la finalitat d'acostar el món de la música clàssica als nens.

## Referències

* ↑ «Clásicos populares (RNE)» (en castellà), 31-07-2008.
* ↑ «¡Música, maestros!» (en castellà). El Diario Montañés.
* ↑ «Conciertazo en San Tirso de Abres» (en castellà). La Nueva España.
* ↑ ««Nuestro esfuerzo por aproximar la música clásica no siempre fue entendido. Recibimos amenazas»» (en castellà). Magazine de El Mundo.

## Enllaços externs

* «Noticia del Fin del Programa en el Diario Público» (en castellà), 31-07-2008. Arxivat de l'original el 23 de febrer de 2009.
* «Microsite del Programa» (en castellà), 2006.
* Carlos Tena. «Comentario sobre el programa de Carlos Tena en 1981» (en castellà). Madrid: Diario El País, 04-01-1981.
# Colzera

Una colzera és una peça de roba que, disposada al voltant del colze, el protegeix contra cops i rascades o l'immobilitza després d'una fractura.
Les colzeres són peces encoixinades que complementen els uniformes de determinats esports en què les caigudes són freqüents, com per exemple l'hoquei sobre gel i en línia, el monopatí, el ciclisme, etc. Les colzeres són unes bandes de plàstic que s'introdueixen per la mà ajustant-se al colze mitjançant un elàstic. La part encoixinada queda per darrere per tal d'esmorteir l'impacte en el moment d'una eventual caiguda. Les colzeres no se solen utilitzar per part dels jugadors professionals però sí pels principiants en la seva fase d'iniciació i en modalitats on l'alta velocitat o els salts impliquen un major risc de traumatisme.
Com a instrument mèdic, les colzeres ortopèdiques són útils en recuperacions postoperatòries, lesions esportives, epicondilitis i reumatismes, així com per alleujar el dolor en artrosi i artritis. En alguns esports com el tennis, en què el colze suporta grans tensions, les colzeres ajustables el protegeixen i ajuden a superar les tendinitis.
També es diuen colzeres els reforços de cuir o plàstic que es cusen a la mànega del jersei o la jaqueta per impedir el seu trencament per fregament o per dissimular-hi estrips ja existents.
# Virus d'ARN

Un virus d'ARN és un virus que utilitza àcid ribonucleic (ARN) com a material genètic, o que en el seu procés de replicació necessita l'ARN. Per exemple, el virus de l'hepatitis B és un virus classificat com a virus d'ARN, tot i que el seu genoma és ADN bicatenari, car el genoma és transcrit en ARN durant la replicació. L'àcid nucleic d'aquests virus és habitualment ARN monocatenari però també pot ser ARN bicatenari. Els virus d'ARN monocatenaris poden classificar-se, al seu torn, segons el sentit o polaritat del seu ARN, en negatius o positius. Els virus d'ARN positius són idèntics a l'ARNm víric i, per tant, poden ser traduïts immediatament per la cèl·lula hoste. L'ARN víric negatiu és complementari de l'ARNm, de manera que ha de ser transformat en ARN positiu per una ARN polimerasa abans de la traducció.
Els retrovirus, a diferència d'altres virus d'ARN monocatenaris, utilitzen ADN intermedi per a replicar-se. La transcriptasa inversa, un enzim víric procedent del mateix virus, transforma l'ARN víric en una cadena complementària d'ADN, que és copiada per a produir una molècula d'ADN bicatenari víric. Aquest ADN dirigeix la formació de nous virions.
Els virus d'ARN presenten generalment un ritme de mutació molt alt, car manquen d'ADN polimerases que puguin detectar i corregir els errors (reparació de l'ADN). Els virus ADN presenten un ritme de mutació molt més baix degut a la capacitat de correcció de les ADN polimerases de la cèl·lula hoste. Els retrovirus integren un ADN intermedi del seu genoma ARN al genoma de l'hoste, de manera que tenen una major possibilitat de corregir errors en el seu genoma gràcies a l'acció correctiva de les ADN polimerases de la cèl·lula hoste.
Tot i que habitualment l'ARN muta ràpidament, un treball d'investigació recent determinà que el virus de la síndrome respiratòria aguda greu i altres virus relacionats contenen un gen que muta molt lentament. El gen en qüestió té una estructura tridimensional complexa, que se suposa que subministra una funció química necessària per a la propagació del virus, potser com un ribozim. Si això fos així, la majoria de les mutacions la farien inútil per aquesta finalitat i no es propagarien.

## Classificació

Els virus d'ARN pertanyen als grups III-VII de la classificació de Baltimore.
* Grup III: virus d'ARN bicatenari
* Grup IV: virus d'ARN monocatenari positiu
* Grup V: virus d'ARN monocatenari negatiu
* Grup VI: virus d'ARN monocatenari retrotranscrit
* Grup VII: Virus ADN bicatenari retrotranscrit

## Referències

* ↑ Patton JT (editor).. Segmented Double-stranded RNA Viruses: Structure and Molecular Biology. Caister Academic Press, 2008. ISBN 978-1-904455-21-9.
* ↑ Robertson MP, Igel H, Baertsch R, Haussler D, Ares M Jr, Scott WG «The structure of a rigorously conserved RNA element within the SARS virus genome». PLoS Biol, 3, 1, 2005, pàg. e5. PMID: 15630477 doi:10.1371/journal.pbio.0030005.

## Vegeu també

* Virus d'ADN
* Sentit (biologia molecular)
# Marcel Maynéris

Marcel Maynéris (Sant Marçal, 12 d'octubre de 1899 - 20 d'abril de 1993) va ser entre els anys 1935 i 1940 un dels principals dirigents de la branca nord-catalana de la federació socialista de la SFIO. Membre de la Resistència durant la guerra, va ser alcalde del seu poble natal en les seves velleses.

## Biografia

Les lluites intestines al si del comitè departamental -en l'enfrontament del corrent encapçalat per Isidore Forgas, Marcel Maynéris, Pascal Bernole i Joseph Rous contra el representat per Georges Pezières i Joan Payrà portaren la seva exclusió del SFIO a l'octubre del 1936. La mort de Payrà refredà el tema, i Maynéris es reincorporà al partit a l'agost del 1937. Posteriorment, però abans del 1939, va ocupar el càrrec de secretari federal administratiu del partit. Després de la guerra es reincorporaria a les activitats de la SFIO, on coincidí amb Louis Noguères i Edmond Barde.
A l'abril del 1939 va ser detingut per la policia francesa acusat de traficar amb productes preciosos, sembla que part del botí que un republicà exiliat de la guerra civil espanyola havia passat a la Catalunya del Nord. Durant la Segona Guerra Mundial milità a les files de Resistència, en el moviment Libération; quan el responsable departamental Joseph Rous fou arrestat el 23 de maig del 1943, el succeí en la direcció.
Anys més tard, va ser alcalde de Sant Marçal del 1965 al 1983, succeint el seu amic Michel Coste.

## Referències

* 1 2 «MAYNERIS Marcel, Joseph, Abdon».
* ↑ «Edición del jueves, 27 abril 1939, página 8 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».

## Bibliografia

* André Balent Du Front Populaire à la Résistance, l'itinéraire d'un militant perpignanais : Marcel Mayneris (1899-1993), article a Etudes Roussillonnaises 16 (1998) p. 165-191
# Carlos Galiana Llorens

Carlos Galiana Lloréns (Sagunt, 10 de setembre de 1974), és un polític i actor valencià, regidor de l'Ajuntament de València des de 2015 pel Grup Municipal Compromís per València.
Llicenciat en Art Dramàtic per l'ESAD (Escola Superior d'Art Dramàtic) de València, Galiana és especialista en distribució, producció i gestió teatral, ha presidit durant anys la Falla Sevilla-Dénia del barri de Russafa de València i és membre del Consell Rector de la Junta Central Fallera. Molt actiu en la seua faceta com a faller dirigeix i col·labora amb grups de teatre amateurs, especialment de comissions falleres. En la seua trajectòria professional destaquen els seus treballs com a actor en les pel·lícules The Pelayos (2012) i Mil coses que faria per tu (2017) i com a regidor de l'espectacle ‘Luna… luna flamenca' de la companyia de Ballet Español Julia Grecos
Comença la seua trajectòria política en 2012 militant en el Bloc Nacionalista Valencià i a l'any següent passa a formar part de l'Executiva Comarcal de Compromís per València. En les eleccions municipals de 2015 Joan Ribó és elegit com a alcalde de la ciutat de València amb majoria absoluta dels vots dels regidors. Carlos Galiana, durant el primer mandat 2015/2019 desenvolupa els càrrecs de Regidor de Comerç, Control Administratiu, Espai Públic i Relacions amb els Mitjans de Comunicació a l'Ajuntament de València.
En la legislatura 2019/2023 ocupa el càrrec de Regidor de Comerç, Control Administratiu, Innovació i Gestió del Coneixement i Relacions amb els Mitjans de Comunicació de l'Ajuntament de València, President del Consell d'Administració de MercaValència i vicepresident de Las Naves. Des de febrer de 2020 substitueix a Pere Fuset com a Tercer Tinent d'Alcalde, Coordinador General de l'Àrea d'Educació, Cultura i Esports, Regidor Delegat de Cultura Festiva i Portaveu del Grup Municipal Compromís.

## Referències

* ↑ Vázquez, Cristina «Quién es quién en las 10 grandes áreas de gobierno de Valencia». El País, 24-06-2015.
* ↑ Soriano, Lola «Un actor con pasión fallera». Las Provincias, 27-02-2020.
* ↑ «Carlos Galiana» (en anglès). IMDb. [Consulta: 27 juliol 2020].
* ↑ Garsán, Carlos «El concejal Carlos Galiana retoma su carrera de actor». Culturplaza, 11-08-2016.
* ↑ «Luna…luna flamenca» (en castellà). Avedanza. [Consulta: 27 juliol 2020].
* ↑ Plaza, Pablo «Carlos Galiana: "Un nuevo Govern de la Nau debe repensar el reparto de áreas"». Valencia Plaza, 03-11-2018.
* ↑ «El nacionalista Joan Ribó, nuevo alcalde de Valencia al frente de un tripartito». ABC, 13-06-2015.
* ↑ «Así se estructura el nuevo gobierno del Ayuntamiento de València 2019-2023». València Extra, 12-07-2019.
* ↑ Sánchez, Adrián «Carlos Galiana es ya concejal de Cultura Festiva en sustitución de Pere Fuset». Cadena Ser, 28-02-2020.

## Enllaços externs

* Pàgina personal de Carlos Galiana
# Andrònic

«Andronic» (grec antic: Ἀνδρόνικος, Andrónīcos, llatí: Andronicus) és un prenom grec compost dels mots ἀνήρ 'home' i νίκη 'victòria. Els personatges següents porten aquest nom:
* Andronic d'Olint (segle iv aC), militar del Regne de Macedònia
* Livi Andronic (284 - 204 aC), poeta grec en llengua llatina
* Andronic (segle iii aC), metge de l'antiga Grècia
* Andronic de Macedònia (segle ii aC), militar del Regne de Macedònia
* Andronic d'Etòlia (segle ii aC), militar de la Lliga Etòlia
* Andronic de Pèrgam (segle ii aC), polític del Regne de Pèrgam
* Andronic de Cirros (segle i aC), astrònom de l'antiga Grècia
* Andronic de Rodes (segle i aC), filòsof editor de l'obra d'Aristòtil
* Andronic de Pannònia (segle i), personatge del Nou Testament
* Andronic (segle iv), epigramatista egipci en llengua grega
* Andrònic d'Alexandria, patriarca Copte d'Alexandria (616-623)
* Emperadors romans d'Orient:
** Andrònic I Comnè (1183-1185)
** Andrònic II Paleòleg (1282-1328)
** Andrònic III Paleòleg (1328-1341)
** Andrònic IV Paleòleg (1376-1379)
** Andrònic V Paleòleg (1403-1407)
* Prínceps romans d'Orient:
** Andrònic Comnè (1091-1131), fill d'Aleix I Comnè
** Andrònic Comnè (1108-1142), fill de Joan II Comnè
** Andrònic Paleòleg (1400-1428), fill de Manuel II Paleòleg
* Emperadors de Trebisonda:
** Andrònic I Gidos (1222-1235)
** Andrònic II de Trebisonda (1263-1266)
** Andrònic III de Trebisonda (1330-1332)
* Andrònic Ducas (1006-1077), noble de l'Imperi Romà d'Orient
* Andrònic Ducas Paleòleg (1083-1118), noble de l'Imperi Romà d'Orient
* Andrònic Camater (1110-1175), alt funcionari de l'Imperi Romà d'Orient
* Andrònic Paleòleg (segle xii), alt funcionari de l'Imperi Romà d'Orient
* Andrònic Ducas Àngel (1133-1185), noble de l'Imperi Romà d'Orient
* Andrònic Paleòleg (1190-1248), alt funcionari de l'Imperi de Nicea
* Andrònic Asen (segle xiv), senyor del Principat d'Acaia

## Notes

* ↑ L'adaptació d'aquest nom, d'acord amb els criteris generals d'adaptació de noms propis grecs al català, és Andronic. No obstant això, per confusió amb el sufix àton -ic, actualment està força estesa la forma Andrònic, particularment entre els personatges d'època medieval (romans d'Orient).

## Referències

* ↑ Diccionari Grec-Català.
* ↑ Alberich i Marinó, Joan. La didàctica de l'accentuació del llatí i la seva repercussió en la transcripció al català dels noms clàssics.
* ↑ Alberich, Joan; Ros, Montserrat. La transcripció dels noms propis grecs i llatins. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993, p. 90. ISBN 8477392250.
# Tatici

Tatici (mort després del 1099) fou un general de l'Imperi Romà d'Orient durant el regnat d'Aleix I Comnè. El seu nom també és recollit a les fonts amb les següents formes: Tatikios, Taticius Tetigus, Tatizius, Tatitius, Tatic o Teti.

## Referències bibliogràfiques

* Coniata, Nicetes. O City of Byzantium: Annals of Niketas Choniates. traduït per H. Magoulias, 1984. ISBN 0-814-31764-2.
* Comnè, Anna; Edgar Robert Ashton Sewter. «XLVIII-The First Crusade». A: The Alexiad of Anna Comnena translated by Edgar Robert Ashton Sewter. Penguin Classics, 1969. ISBN 0-14-044215-4.
# Vrútky

Vrútky és una ciutat d'Eslovàquia. Es troba a la regió de Žilina, prop de la ciutat de Martin.

## Geografia

La ciutat es troba a la sortida de la conca hidrogràfica del Turiec, a la confluència dels rius Váh i Turiec, i està envoltada per les muntanyes Malá Fatra a l'oest i al nord.
Vrútky est roba a 3 km al nord de Martin, amb la qual comparteix transport públic; i a 25 km al sud-est de Žilina, la capital de la regió.

## Història

La primera menció de la població de què es té testimoni es realitzà el 1255 amb el nom de Vrukt. Tanmateix, es coneix l'existència d'un assentament anterior amb el nom de Vrutok, en antic eslau. A finals del segle xiii la vila es dividí en dues entitats diferents, Dolné Vrútky i Homé Vrútky. L'església gòtica de Sant Joan Baptista fou erigida el 1285. El 1332 la població es convertí en un municipi independent.
Ja el 1809 Vrútky tenia 300 habitants, i la construcció de la línia ferroviària que unia Košice amb Bohumín el 1871 i, per tant, uní Vrútky amb Zvolen el 1873, juntament amb la instal·lació d'un taller per a ferrocarrils, feu augmentar la població, que conegué un desenvolupament econòmic prou important. A causa de la seva prosperitat, dels 915 habitants que tenia el 1869 passà als 1.944 el 1880 i ràpidament als 4.345 el 1900. Entre el 1949 i el 1954 els termes municipals de Vrútky i Martin s'uniren per formar la ciutat de Martin-Vrútky, però el 1990 el municipi tornà a recuperar el seu estatus de ciutat.

## Demografia

El 2001 la ciutat tenia 7.298 habitants, dels quals el 96,01% eren eslovacs, l'1,33% txecs, el 0,47% gitans i el 0,33% hongaresos. La religió majoritària és la catòlica, professada pel 50,34% de la població; mentre que els no afiliats a cap religió suposaven el 24,86% i els luterans amb un significatiu 19,01%.

## Ciutats agermanades

* Bebra, Alemanya
* Fulnek, República Txeca
* Nymburk, República Txeca
* Łaziska Górne, Polònia

## Galeria d'imatges

* Temple evangèlic de Vrútky
* Església catòlica de Vrútky

## Referències

* ↑ The City of Vrútky. «The City of Vrútky, history.» (en anglès). Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 21 desembre].
* ↑ Statistics.sk. «Urban and Municipal Statistics SR» (en anglès). Arxivat de l'original el 2007-11-16. [Consulta: 21 desembre 2009].
# Elisabet d'Àustria (arxiduquessa d'Àustria)

Elisabet d'Àustria (Budapest, 17 de gener de 1831 - Viena, 1903) fou Arxiduquessa d'Àustria, princesa d'Hongria i de Bohèmia amb el doble tractament d'altesa reial i imperial.
Pertanyia a la branca palatina d'Hongria de la família imperial, essent filla de l'arxiduc Josep Antoni d'Àustria i de la princesa Maria Dorotea de Württemberg. Elisabet era neta per via paterna de l'emperador Leopold II, emperador romanogermànic i de la infanta Maria Lluïsa d'Espanya i per via materna del príncep Lluís de Württemberg i de la princesa Enriqueta de Nassau-Weilburg.
Elisabet contragué matrimoni amb l'arxiduc Ferran Carles d'Àustria-Este, fill del duc Francesc IV de Mòdena i de la princesa Maria Beatriu de Savoia. El casament se celebrà el 1847 a Schönbrunn. La parella tingué una única filla SAIR l'arxiduquessa Maria Teresa d'Àustria-Este, que fou muller del rei Lluís III de Baviera. L'any 1849 morí a la localitat bohèmia de Brno el seu espòs, l'arxiduc Ferran Carles d'Àustria-Este. El 18 d'abril de 1854, Elisabet es casà en segones núpcies amb l'arxiduc Carles Ferran d'Àustria, fill de l'arxiduc Carles Lluís d'Àustria i de la princesa Enriqueta de Nassau-Weilburg. La parella tingué sis fills:
* SAIR l'arxiduc Francesc Josep d'Àustria, nat el 1854 a Groß-Seelowitz.
* SAR l'arxiduc Frederic d'Àustria, nat el 1855 a Groß-Seelowitz i mort el 1936 a Altenburg. Es casà amb la princesa Isabel de Croy.
* SAIR l'arxiduquessa Maria Cristina d'Àustria, nada a Groß-Seelowitz el 1858 i morta a Madrid el 1929. Es casà amb el rei Alfons XII d'Espanya el 1879 a Madrid.
* SAIR l'arxiduc Carles Esteve d'Àustria, nat a Groß-Seelowitz el 1860 i mort a Zywiec el 1933. Es casà amb l'arxiduquessa Maria Teresa d'Àustria.
* SAIR l'arxiduc Eugeni d'Àustria, nat a Groß-Seelowitz el 1863 i mort a Meran el 1954.
* SAIR l'arxiduquessa Elionor d'Àustria, nada el 1864 a Groß-Seelowitz i morta un mes després.

## Referències

* 1 2 «Archduchess Elisabeth Franziska of Austria». [Consulta: 2 gener 2022].
# Antoni Gomar i Gomar

Antoni Gomar i Gomar (Benigànim, Vall d'Albaida, 26 de març de 1853 - Madrid, 1911) fou un pintor paisatgista valencià.
Va aprendre l'ofici a l'Acadèmia de Sant Carles de València, on va rebre classes de Rafael Montesinos. Posteriorment va posar en pràctica el que va aprendre pintant paisatges per diverses ciutats Espanyoles i més endavant per tot Europa. Poc després, el 1871 aproximadament, es va establir a Madrid. A la capital va continuar pintant i es va guanyar la vida fent de pintor decoratiu, arribant a decorar algunes residències de les classes més benestants, com el palauet dels ducs de Santoña o part del Café de Fornos, on també hi havia obres d'artistes com Emilio Sala Francés o Ignacio Zuloaga, entre d'altres.
El 1906, Joaquim Sorolla, bon amic seu, li va pintar un retrat, El pintor Antonio Gomar y Gomar, un oli sobre tela, actualment al Museu del Prado. Isaac Albéniz també li va dedicar una obra per a piano, la Dansa Nº 4 en sol major.

## Obres rellevants

* El Albaicín (Granada), oli sobre tela, Museu del Prado (catalogada P6240)
* La font de Sant Pascual, oli sobre tela, Museu del Prado (catalogada P4193) (en dipòsit al Congrés dels Diputats de Madrid)
* Paisatge, oli sobre tela, Museu del Prado (en dipòsit a la Diputació de Pontevedra)
* Paisatges, oli sobre tela, Casino de Madrid
* Vista de Santander, Museu de Belles Arts de Santander

## Referències

* ↑ Susana López Albert, Antonio Gomar y Gomar. Un pintor desconocido ISSN 0211-5808, Nº. 88, 2007, pags. 99-112
* ↑ «Antoni Gomar i Gomar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Manuel Suárez Cortina. Santander, hace un siglo. Ed. Universitat de Cantàbria, 2000, p. 144–. ISBN 9788481022582 [Consulta: 5 octubre 2010].
* ↑ Catàleg Online del Prado
* ↑ Biografia a l'enciclopèdia online del Museu del Prado
* ↑ «Catàleg de pintura del Casino de Madrid». Arxivat de l'original el 2014-10-19. [Consulta: 5 octubre 2010].
* ↑ El diario Montañés, Cartel de estilo art deco 27/06/2008