OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mertieïta

La mertieïta és un mineral de la classe dels sulfurs. Rep el seu nom del geòleg nord-americà John Beaver Mertie, Jr. (1888-1980). Fins al mes de setembre de 2022 s'anomenava mertieïta-II, canviant el nom a l'actual degut a les noves directrius aprovades per la CNMNC per a la nomenclatura de polimorfs i polisomes.

## Característiques

La mertieïta és un sulfur de pal·ladi, arsènic i antimoni, de fórmula química Pd₈(Sb,As)₃. Cristal·litza en el sistema trigonal. Es troba en forma de grans anèdrics d'uns 0,5 mil·límetres. La seva duresa a l'escala de Mohs és 6.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «02.AC: Aliatges de metal·loides amb PGE» juntament amb els següents minerals: atheneïta, vincentita, arsenopal·ladinita, stillwaterita, isomertieïta, mertieïta-I, miessiïta, palarstanur, estibiopal·ladinita, menshikovita, majakita, pal·ladoarsenur, pal·ladobismutarsenur, pal·ladodimita, rodarsenur, naldrettita, polkanovita, genkinita, ungavaïta, polarita, borishanskiïta, froodita i iridarsenita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta l'any 1973 al placer de platí de Salmon River, a Goodnews Bay (Alaska, Estats Units), i ha estat descrita a diversos països d'arreu del planeta. Es troba en forma de grans fins en concentrats de metalls preciosos en placers, aparentment derivats d'una roca mare ultramàfica, o sobre cubanita–mooihoekita massives, com en el cas de la mina Oktyabr, a Rússia. Sol trobar-se associada a altres minerals com: or, sperrylita, laurita, platarsita, ruthenarsenita, mertieïta-I, genkinita, estibiopal·ladinita, calcocita, bornita, heazlewoodita, galena, calcopirita, pentlandita, valleriïta, hauchecornita, parkerita o cromita, així com d'aliatges de platí, iridi i osmi, o aliatges de platí i ferro.

## Referències

* ↑ «Mertieite-II» (en anglès). Mindat. [Consulta: 31 gener 2016].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 69». Mineralogical Magazine, 10-2022, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.115 [Consulta: 22 octubre 2022].
* 1 2 «Mertieite-II» (en anglès). Handbook of Mineralogy. [Consulta: 31 gener 2016].

## Enllaços externs

* Foto d'una mertieïta
# Metauranocircita

La metauranocircita és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al grup de la metaautunita. Va rebre el nom l'any 1904 per Paul Gaubert per la seva relació deshidratada amb la uranocircita.
Fins al mes de setembre de 2022 s'anomenava metauranocircita-I, canviant el nom a l'actual degut a les noves directrius aprovades per la CNMNC per a la nomenclatura de polimorfs i polisomes.

## Característiques

La metauranocircita és un fosfat de fórmula química Ba(UO₂)₂(PO₄)₂·7H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 2 i 2,5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «08.EB: Uranil fosfats i arsenats, amb ràtio UO₂:RO₄ = 1:1» juntament amb els següents minerals: autunita, heinrichita, kahlerita, novačekita-I, saleeïta, torbernita, uranocircita, uranospinita, xiangjiangita, zeunerita, metarauchita, rauchita, bassetita, lehnerita, metaautunita, metasaleeïta, metauranospinita, metaheinrichita, metakahlerita, metakirchheimerita, metanovačekita, metatorbernita, metazeunerita, przhevalskita, metalodevita, abernathyita, chernikovita, metaankoleïta, natrouranospinita, trögerita, uramfita, uramarsita, threadgoldita, chistyakovaïta, arsenuranospatita, uranospatita, vochtenita, coconinoïta, ranunculita, triangulita, furongita i sabugalita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al dipòsit d'urani de la vall de Krunkelbach, a Waldshut, dins la regió de Friburg (Baden-Württemberg, Alemanya). També ha estat descrita en altres indrets d'Alemanya, així com a Portugal, França, Àustria, Txèquia, Polònia, Gabon, el Brasil, els Estats Units i el Canadà.

## Referències

* ↑ «Metauranocircite-I» (en anglès). Mindat. [Consulta: 1r gener 2022].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 69». Mineralogical Magazine, 10-2022, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.115 [Consulta: 22 octubre 2022].
# Paralammerita

La paralammerita és un mineral de la classe dels fosfats. Rep el seu nom de la seva relació polimòrfica amb la lammerita. Fins al mes de setembre de 2022 s'anomenava lammerita-β, canviant el nom a l'actual degut a les noves directrius aprovades per la CNMNC per a la nomenclatura de polimorfs i polisomes.

## Característiques

La paralammerita és un fosfat de fórmula química Cu₃(AsO₄)₂. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2009. Cristal·litza en el sistema monoclínic. És un mineral dimorf de la lammerita, i és l'anàleg amb arsènic de la borisenkoïta.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «08.AB - Fosfats, etc. sense anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana» juntament amb els següents minerals: farringtonita, ferrisicklerita, heterosita, litiofilita, natrofilita, purpurita, sicklerita, simferita, trifilita, karenwebberita, sarcòpsid, chopinita, beusita, graftonita, xantiosita, lammerita, mcbirneyita, stranskiïta, pseudolyonsita i lyonsita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al volcà Tolbàtxik, un volcà que es troba a l'óblast de Kamtxatka, al districte Federal de l'Extrem Orient, Rússia. Es tracta de l'únic indret on ha estat trobada aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Lammerite-β» (en anglès). Mindat. [Consulta: 3 setembre 2017].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 69». Mineralogical Magazine, 10-2022, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.115 [Consulta: 22 octubre 2022].
# Mas Serrat de Nespla

El Mas Serrat de Nespla és una masia de Sant Pere de Torelló (Osona), catalogada com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es troba al peu del camí ral que va de Vidrà a Sant Pere de Torelló. És una masia de planta rectangular coberta a dues vessants amb el carener paral·lel a la façana, orientada a migdia. Presenta un gran portal dovellat amb decoracions a la dovella central. Les finestres del primer pis presenten motllures goticitzants. Al llevant observem un portal tapiat, que s'identifica per una biga de roure al mig del mur. Alguns carreus d'angle demostren ampliacions. A la part dreta d'aquest sector s'observa un cos afegit, construït amb tàpia, i sostingut per pilars de pedra.
La part baixa dels murs de l'edificació presenta antigues espieres. A la part esquerra de la façana hi ha diversos cossos destinats a les tasques agrícoles, construïts també amb pedra. L'estat de conservació és bo.

## Història

Encara que els seus orígens siguin possiblement anteriors, el mas conserva documentació des del segle xiii, i segons els propietaris, cap al 1400, els pagesos del Serrat van redimir el cens que pagaven al senyor feudal.
Els habitants del mas segueixen encara el mateix llinatge, encara que faci dues generacions que s'hagi perdut el cognom Serrat. A finals del segle xix, durant l'època de les famoses vagues de Manlleu, s'edificà una casa noca de tipus residencial al costat de l'antic mas.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Serrat de Nespla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
# Virgohamna

Virgohamna (en anglès: Virgo Bay) és un assentament abandonat situat a l'illa Danesa, una illa de la costa nord-oest de Spitsbergen, l'illa principal de l'arxipèlag de Svalbard, Noruega. L'assentament duu el nom de SS Virgo, el vaixell d'expedició del 1896 de l'enginyer i explorador Salomon August Andrée.

## Història

Els holandesos van ser els primers a utilitzar Virgohamna com a base la caça de balenes ja el 1633 (potser abans). Els primers habitants d'aquest assentament en fan referència com a "Houcker Bay". El 1662 els vaixells de Harlingen havien trobat poc ús per a l'estació, amb els comerciants de la carta original que ofereixen altres baleners holandesos seu ús per a una determinada taxa. El cirurgià alemany Friderich Martens va visitar la (llavors) estació abandonada el 1671, on es va trobar amb quatre edificis encara en peu ", cosa que, dos eren magatzems, en els altres que habiten". Allí va trobar eines i barrils congelats en el gel. Les excavacions arqueològiques han trobat les restes de cinc edificis i dos dobles-forns pertanyents a l'estació. Una altra estació es troba en Æøya (el nom dels eiders comuns que hi resideixen), una petita illa al costat oriental de la badia.
Va ser aquí, el 1896, que S.A. Andrée va construir la seva casa amb pilota. vents adversos obliguen a Andrée per tornar a casa en el seu primer intent d'arribar al Pol Nord en globus, va tornar a Virgohamna en l'estiu de 1897. Va deixar la badia a principis de juliol en el que seria un intent fatal per arribar al pol.
El 1906, Walter Wellman nord-americà va construir un hangar per a avions i camp base a la badia. L'hangar no es va completar fins a l'agost, el que obliga Wellman per tornar l'estiu següent, on una vegada més va fracassar en el seu objectiu al Pol Nord per la aeronau. Wellman va tornar a Virgohamna un cop més en 1909; que de nou no va poder arribar al pol.

## Notes

* ↑ Conway (1904), p. 165.
* ↑ Dalgård (1962), p. 258-59.
* ↑ White (1855), p. 23.

## Referències

* Conway, William Martin. Early Dutch and English Voyages to Spitsbergen in the Seventeenth Century. London, 1904.
* Conway, William Martin. No Man's Land: A History of Spitsbergen from Its Discovery in 1596 to the Beginning of the Scientific Exploration of the Country. Cambridge, At the University Press, 1906.
* Dalgård, Sune. Dansk-Norsk Hvalfangst 1615-1660: En Studie over Danmark-Norges Stilling i Europæisk Merkantil Expansion. G.E.C Gads Forlag, 1962.
* White (ed.), Adam. A Collection of Documents on Spitzbergen and Greenland. London; Hakluyt Society, 1855.
* Institut Polar Noruec Place Names of Svalbard Database Arxivat 2007-06-23 a Wayback Machine.
# Cal Veià

Cal Veià és una casa de Sunyer (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran casal de característiques semblants a Cal Gort, que es troba davant. Consta de planta baixa, pis i golfes. A la planta baixa s'obre la porta d'arc de mig punt amb grans dovelles. A la primera planta hi ha tres finestres, totes tenen l'ampit motllurat però dues d'elles també tenen motllures a la llinda i els brancals. A les golfes, en el mateix eix que les finestres del primer pis, s'obren tres obertures quadrangulars amb l'ampit motllurat i tot el contorn remarcat. La teulada té molt voladís el qual està sostingut per mènsules. El parament és de grans carreus de pedra col·locats en filades regulars. El pis de les golfes està emmarcat per una motllura que el separa del primer pis i un altre a la part superior i està arrebossat i pintat.
A l'interior, l'entrada que conserva l'ambient originari amb el pou, la pica i el terra amb emmarcat de codines fent rosetons i quadres. També es conserva l'escala.

## Referències

* 1 2 «Cal Veià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 6 octubre 2017].
# Casa del Marquès de Vallgornera

La Casa del Marquès de Vallgornera és una obra del Morell (Tarragonès) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La casa del Marquès de Vallgornera és la típica de dins el nucli antic del poble. Està situada a la plaça de la font i just davant ella, s'aixeca el castell dels Montoliu damunt un poderós mur en talús que recorda la primitiva muralla de l'antic castell.
Darrere la casa i tocant el carrer de la muralla cap a l'interior de la plaça de la font s'hi arriba mitjançant un carreró estret, de gust medieval i que està coronat per un arc de sustentació, a manera d'arcbotants.
Està construïda amb maçoneria enlluïda i carreus. Té planta baixa amb una porta d'arc adovellat, pis amb tres finestres emmarcades amb marcs pintats de blanc i golfes amb galeria correguda.
L'estat general de l'edifici és deficient, actualment no hi viu ningú i s'empra com a magatzem.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa del Marquès de Vallgornera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 7 octubre 2017].

## Enllaços externs

* «Casa del Marquès de Vallgornera». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Can Cruet (Sora)

Can Cruet és una casa de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular construïda amb carreus irregulars però ben tallats, i morter. Per la part exterior, els murs estan arrebossats. Tant les portes com les finestres tenen una llinda de pedra. La llinda de la porta principal presenta part d'una inscripció on es pot llegir: LA CR JOAN PALOV 03.

## Referències

* ↑ «Can Cruet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Vilademunt (Sora)

Vilademunt és una masia de Sora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular amb diverses construccions annexes que s'han utilitzat per pallisses i corts. Construïda amb petits carreus irregulars i paraments de fang. Les portes i finestres tenen llinda de pedra d'una sola peça. La llinda de la porta d'entrada és doble. A la de dalt encara es distingeix una mà cara avall, mentre que a la llinda de baix s'hi llegeix la data 1734. A algunes de les llindes de les finestres també es llegeixen dates: 1732, 1734, 1851, corresponents a diferents construccions o reformes.

## Història

Junt amb la casa de Viladevall s'anomenen les Viles, ambdues documentades com antics masos medievals que sofriren la pesta del segle xiv.

## Referències

* 1 2 «Vilademunt». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 octubre 2017].
# Casa Roca (Guàrdia de Noguera)

La Casa Roca és una casa de Guàrdia de Noguera, al municipi de Castell de Mur (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una casa renaixentista entre mitgeres, dominant el encreuament entre el c/ Major i el c/ Nou, eixos principals de la trama.
Tres plantes d'alçària i golfes. Composició simètrica a la façana, amb portal d'arc escarser amb brancals que continuen les mateixes motllures de la llinda. Porta amb arcada de mig punt al lateral esquerra. Tres balconades de ferro sobre lloses de pedra a les dues plantes superiors. Murs de carreus de pedra reblats o arrebossats. Coberta de teula àrab amb ràfec.

## Història

Hi ha una inscripció a la llinda del portal: "EX ANTIQUIS FORMA [escut] MODERNA PARATUR". / "ULTIMUS IN MAGNUM [heràldica] NOVITERQUE REDUXIT".
En els carrers hi ha dates dels segles XV al xix.

## Referències

* 1 2 3 «Casa Roca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2017].
# Mare de Déu del Rosari de Casa Miret

La Mare de Déu del Rosari de Casa Miret és una capella situada dins la finca de Casa Miret, al municipi de Castell de Mur (Pallars Jussà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

La capella és de planta rectangular i està coberta per una volta d'aresta. A l'exterior la coberta és inclinada feta de pedra del país a una sola vessant. La coberta és única tant per la capella com pel forn de pa. Per la seva ubicació només disposa de dues obertures a l'exterior: la porta d'accés, des de la plaça del poble i una petita finestra de poc més de quaranta centímetres de diàmetre.
La capella disposa d'un campanar d'espadanya d'un sol ull, ubicat a l'extrem sud-est de la construcció. Aquest consta de dos nivells, segon va ser afegit, posteriorment amb una campana a cadascun d'ells.
El forn ocupa l'espai entre la capella i Casa Monsó. Té una forma irregular i està cobert per un sostre de bigues de fusta que segueix la mateixa pendent de la coberta de la capella. Exteriorment hi ha una sola coberta. El pendent permet que hi hagi un segon espai interior que fa funció de magatzem. Disposa d'una petita finestra.
Exteriorment, la capella i el forn conformen un únic volum annexionat a la casa. Els murs són de carreus més o menys regulars i de petites dimensions.

## Història

La capella és una construcció senzilla del segle xi i segurament la primera construcció del poble dins dels dominis del Pabordat de Mur. Al llarg dels anys ha sofert diverses modificacions. Actualment, després de la restauració realitzada a l'any 2000 en que foren retirades restes de construccions veïnes, ens trobem davant dels volums originals de la capella.
El forn de pa que data del segle xii, disposava dels drets de pastar pa que li atorgava la Baronia de Mur. L'interior del forn és totalment de pedra de panal (una pedra que quan el forn arriba a la temperatura de cuita es torna de color blanquinós i quan es refreda és vermellosa). La mateixa pedra fa de termòstat per obtenir una bona cocció.
A partir del segle xiv, el forn va tenir molta importància donat que Vilamolat es troba a mig camí de la principal via pecuària que unia el pla de Lleida amb la Val d'Aran i era un lloc obligat d'avituallament.
El forn de Vilamolat va deixar de funcionar al segle xix, la qual cosa va fer que no patis transformacions. Altres elements que s'han conservat tal com eren originalment són: el molí de pedra de per a moldre el gra i el torn de passar la farina.
La capella juntament amb el forn formava part de la casa senyorial Casa Miret.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «Mare de Déu del Rosari de Castell de Mur». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2017].
# Llengua tsez

Tsez, també conegut com a dido (цез мец cez mec en tsez; დიდო (dido) en georgià), és una llengua caucàsica nord-oriental que utilitzen unes 15.000 persones del poble tsez, un grup musulmà a les muntanyes Tsunta districtes del sud i oest de Daguestan a Rússia. El terme georgià dido es deriva de didi "gran".
El tsez no posseeix una tradició literària i està pobrament representat quant a les seves formes escrites. L'avar i el rus s'utilitzen com a llengües literàries en l'àmbit local, també encara a les escoles. No obstant això, s'han realitzat alguns intents per desenvolupar una ortografia estable tant per a l'idioma tsez com per a les llengües que hi tenen una estreta relació, principalment amb el propòsit de recollir i registrar el folklore tradicional; per això, sovint s'usa l'alfabet ciríl·lic basat en el que es fa servir per a l'àvar. En general, els homes posseeixen més fluïdesa en l'avar que les dones, i la gent jove tendeix a tenir més fluïdesa en el rus que en tsez, una situació de diglòssia que probablement es deu a la falta d'educació en i sobre la llengua pròpia.

## Aspectes històrics, socials i culturals
### Dialectes

L'idioma tsez es divideix en els següents dialectes, amb els seus noms tsez entre parèntesis:
* Asakh (Asaq)
** Tsebari (Ceboru)
* Mokok (Newo)
* Kidero (Kidiro)
* Sagada (Sotaƛʼo)
El dialecte tsebari és utilitzat en els exemples donats en aquest article. El dialecte sagada es destaca per les seves notables diferències respecte als altres dialectes.
El bezhta, el hinukh, el hunzib i el khvarshi antigament es consideraven també dialectes de l'idioma tsez, encara que avui dia es consideren idiomes diferents encara que de la mateixa família.

## Bibliografia

* Alekseev, Mikhail E.; Rajabov, Ramazan N. «Prerequisites to the formation of Tsez writing system». Caucasian perspectives, 1993, pàg. 372-376.
* Alekseev, Mikhail E.; Rajabov, Ramazan N. «Tsez language». Indigenous languages of the Caucasus, 3.
* Khalilov, Majid Sh. Цезско-русский словарь (diccionari Tsez-Rus). Moscou: Acadèmia, 1999. ISBN 5-87444-086-0.
* Polinsky, Maria; Comrie, Bernard «Agreement in Tsez». Folia Linguistica, 33.2, Studies in Agreement, 1999, pàg. 109–130.

## Enllaços externs

* Glossed sample texts with àudio Arxivat 2006-11-29 a Wayback Machine.
* Tsez morphonology Arxivat 2006-11-01 a Wayback Machine. (by Ramazan Rajabov)
* The class category in Tsez Arxivat 2007-09-26 a Wayback Machine. (by Ramazan Rajabov)
* The double-absolutive construction in Tsez Arxivat 2007-09-29 a Wayback Machine. (by Ramazan Rajabov)
# El Pla (Tona)

El Pla o el Pla de Tona és una masia de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia d'un sol cos de planta rectangular, coberta a doble vessant. L'edifici original ha estat ampliat pels laterals i les teulades han estat també allargades, variant la tipologia d'acord amb uns cànons recurrents a la comarca. L'aparell està format per petits carreus irregulars disposats en filades més o menys uniformes. Les obertures són de testera recta i localitzades d'una manera basant arbitrària. Les cantonades estan reforçades amb carreus més grans, però tallats irregularment i sense polir. Aquest tipus de construcció contrasta amb les construccions de nova planta del segle xviii i que imiten un estil més senyorial.

### Cabanya

Part d'una dependència relacionada amb la masia, on es guardava la palla, els farratges o les eines. La construcció original devia tenir planta quadrada, coberta a doble vessant i un gran portal al centre de la façana. A l'interior els diferents pisos o estructures necessàries per dividir i organitzar l'espai són de fusta. L'aparell és de pedra sense tallat ni polir, agafada amb morter i disposada en filades irregulars. Actualment ha estat ampliada i restaurada.

## Història

Apareix documentada abans de l'any 1000 en relació a un alou que la Seu de Vic posseïa cap el Mas Pont o el Pla de Tona. D'acord amb aquesta notícia documental el Pla és una de les cases més antigues de Tona.

## Referències

* 1 2 3 «El Pla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].