OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Pere de Bausen

Sant Pere de Bausen és una església barroca del municipi de Bausen (Vall d'Aran) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es creu que aquest edifici substituí un d'origen romànic que segons Juli Soler i Santaló "(...) l'antiga parròquia era edificada a la part d'avall del poble i estava sota l'advocació de Santa Eulària. Actualment no se'n conserva ni despulles (...)".
Església d'una sola nau amb absis quadrat i campanar adossat. La cara nord està embeguda per una plaça del poble; la cara sud presenta una portalada d'estil neoclàssic on es conserva la dovella on s'indica l'any de construcció (a.1709) i per damunt d'ella una pedra amb simbologia de Sant Pere. L'església té contraforts i a la cara de migdia hi ha encastada un fragment d'urna funerària romana de marbre, on hi ha representat en baix relleu l'escena de tres bustos sota arcades de ferradura i signes astrals. Segons José Sarraté Forga es tracta de dues dones i un home, i la forma de ferradura dels arcs remet a les esteles pròpies de l'alt Imperi Romà, en aquest cas d'execució autòctona. També hi ha una altra pedra amb símbols paleocristians o precristians.
A la façana de migdia hi ha una llosa amb inscripcions gravades representant una decoració geomètrica; el conjunt representa una ziga-zaga que recorre de llarg a llarg la llosa; entre els espais buits hi han representats a la part superior cercles (gairebé tots amb un puntet al mig) i a la part inferior ratlles creuades.
El campanar és de base quadrada i de construcció tosca; conserva restes que poden ser d'origen romànic (suposadament aprofitats de la derruïda església de Santa Eulària) com poden ser una finestra arcada amb pedra tosca a la cara Est i una finestra espitllera tapiada a la cara Sud. A la part inferior de la cara Nord s'observa una porta d'entrada tapiada.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Pere de Bausen». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
# Çò des de Sirat

Çò des de Sirat és un edifici del municipi de Canejan (Vall d'Aran) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

"Auvitatge" en el centre de la vila amb diversos elements disposats en el vessant formant un clos. Abandonat de fa temps, bona part dels edificis es troben en ruïnes llevat d'una casa nova que s'aixeca en la banda nord. Conserva l'antic portal d'arc de mig punt rebaixat resolt amb peces de marbre de Sant Beat, amb la clau destacada. El pati interior comunicava amb la casa i amb un segon arc de pedra amb la data gravada en la llinda de 1781. Als costats de la casa, a la dreta, les cavallerisses per als carros i animals de muntar i a l'esquerra la torre de la finca que vigilava la costa que puja fins a Canejan. Aquesta torre probablement anterior a la resta, és de planta quadrangular (9 m) forma un cos sobresortint en l'angle sud-oest del conjunt, i manté finestres de fusta en dues plantes, així com la sortida del "polader", cosa que demostra que conté una talla; en el primer nivell destaca una curiosa capelleta formada per nínxol sota arc de descàrrega que conté una talla. En l'altra banda del pati hi havia altres edificis un dels quals seria la capella particular.

## Història

Els primers documents de la Val consignen ja un Pere Sirat Canejant (1310-13); posteriorment trobem el cognom en altres pobles de la Val (Vielh, Les, etc.). El qüestionari de Francisco de Zamora (1789) reporta que les cases de Canejan eren construïdes en pedra però sense cal "perquè no n'hi territori" per dintre de fusta, cobertes de palla i pobrament adornades. La bastida d'aquest tipus facilità la propagació d'un incendi que devastà 2/3 del poble l'any 1752 segons s'afirma. D'ençà del segle xix figuren els Sandaran Çò de Sirat. L'any 1962 s'hi produí un incendi, i el subsegüent saqueig.

## Referències

* 1 2 «Çò des de Sirat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 abril 2013].
# Iskandariyah... New York

Iskandariyah.. New York (àrab egipci: إسكندرية .. نيويورك) és una pel·lícula dramàtica franco-egípcia del 2004 dirigida per Youssef Chahine. Es va projectar a la secció Un Certain Regard al 57è Festival Internacional de Cinema de Canes.

## Argument

Amb motiu d'un homenatge que se li fa a Nova York, Yehiéa, un director egipci, es retroba amb Ginger, la seva estimada de la joventut. Tenien 19 anys. El somni americà va ser el virus del segle. Yehia l'alexandrí i Ginger l'americana estaven estudiant a l'institut de teatre més prestigiós de Califòrnia. S'havien jurat amor etern l'un a l'altre. Quaranta anys després, es retroben, el món ha canviat, el somni americà s'ha transformat... Tot els separa però no del tot perquè Yehia descobreix que Ginger li havia donat un... fill americà. A través d'un fresc frenètic, on els herois estimen, canten, ballen, riuen i ploren, Youssef Chahine revisa el seu passat i ens parla de les seves complexes relacions amb l'Amèrica que tant estimava.

## Repartiment

* Mahmoud Hemida - Yehia (vell) (com Mahmoud Hemeida)
* Ahmed Yehia - Yehia (jove) / Alexander
* Yousra - Ginger (vella)
* Yousra El Lozy - Ginger (jove)
* Lebleba - Jeannie
* Hala Sedki - Bonnie
* Magda El-Khatib - Shanewise (com Magda El Khatib)
* Nelly Karim - Carmen
* Mohamed Hasabo
* Sanaa Younes - El conserge
* Suad Nasr - Zoé
* Yousra Selim - Bonnie (jove)
* Mahmoud Saad - El director del Festival de Nova York
* Mahmoud El Lozy - El degà
* Hamdy El Sakhawy - Eric
* Bushra - Corinne

## Referències

* ↑ Alexandria, New York / Iskendereya, New York a Misr International FIlms
* ↑ «Festival de Cannes: Alexandria... New York». festival-cannes.com. Arxivat de l'original el 7 October 2012. [Consulta: 30 novembre 2009].
* ↑ Alexandria New York a unifrance.org

## Bibliografia

* Michel Berjon, « Alexandrie... New York », L'Annuel du Cinéma 2005, Editions Les Fiches du cinéma, Paris, 2005, 718 p., p.51, ISBN 978-2-902-51612-4
* Jean Tulard, « Alexandrie... New York », Guide des Films. A-E, Éditions Robert Laffont/Collection Bouquins, Paris, 2005, 1195 p., 77, ISBN 9782221104514

## Enllaços externs

* Tràiler de la pel·lícula a Dailymotion
# La Parellada

La Parellada és un edifici del municipi d'Alcover protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El mas està situat vora la carretera d'Alcover a Reus, en l'encreuament amb la de Vilallonga. És de grans dimensions i el formen diversos edificis i un gran jardí. La casa principal té planta rectangular i presenta coberta a 4 vessants, on es troben dues xemeneies recobertes de ceràmica blanca i blava. En els angles dels mur exteriors hi ha carreus. La façana té una distribució simètrica d'obertures, totes elles rectangulars llevat de les del pis superior, d'arc de mig punt. El coronament es fa per un ràfec sobresortint. Hi ha petits elements de ceràmica com a ornamentació de la façana, així com de la teulada. El material constructiu és la pedra amb argamassa, arrebossada. Hi ha dos panells de ferro forjat.

## Història

L'edifici va ser construït vers l'inici del segle xviii. La inscripció que es troba a la llinda de la porta d'entrada principal el data concretament el 1701. Posteriorment s'hi ha fet successives modificacions. Cal esmentar el canvi en l'ordre de les teules grogues i vermelles sobre fons verd que formaven la senyera catalana a la teulada i que després de la guerra es van transformar en la bandera espanyola. En una teula del ràfec apareix la data de 1953, segurament any en què es podria haver efectuat alguna obra.

## Referències

* 1 2 3 4 «La Parellada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 setembre 2013].

## Enllaços externs

* «La Parellada». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Casa de la Marquesa

Casa de la Marquesa és un monument del municipi del Pla de Santa Maria protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

L'estructura de l'edifici és de palau clàssic. Té planta baixa de serveis, planta primera noble i golfes. Són molt notables els esgrafiats de la façana principal, així com els balcons de pedra amb baranes de forja. La porta d'accés presenta un arc de mig punt rebaixat i suggereix un origen anterior al del conjunt. L'entrada d'ona a un ampli vestíbul des del qual es distribueixen els diversos àmbits interior. Dos esglaons condueixen a una porta de fusta noble amb escut nobiliari. Els embigats són de fusta. La coberta és plana, de teules.

## Història

La denominació de l'edifici ve donada pel títol nobiliari de la Marquesa de Vallgornera, que va habitar-hi. Els familiars de la marques i propietaris actuals de la casa pensen que probablement en el seu origen va pertànyer a la família Rovinat, la qual provenia de Ciutadells i s'instal·là al Pla en el segle xvi. El segle passat va haver-hi modificacions en els balcons.

## Referències

* 1 2 «Casa de la Marquesa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 setembre 2013].

## Enllaços externs

* «Casa de la Marquesa». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Creu de terme (Golmés)

Creu de terme és un monument del municipi de Golmés (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Creu llatina de braços escairats en angle recte. És sostinguda per un cub rectangular col·locat al capdamunt d'un fust estriat d'una sola peça. A les quatre cares del cub hi ha cisellades les paraules "Veritat", "Llibertat", "Justícia" i "Amor", cadascuna amb els seus respectius símbols (les claus, els coloms, les balances i les flors). La base és un gran bloc octogonal que reposa damunt quatre escales. Hi ha un relleu representant la humanitat enlairant els braços tot cercant l'estrella que s'anuncia mentre, a banda i banda, apareixen els mots "pau, pau, pau" i "Mai més cap guerra". A la part exterior que l'envolta hi ha una cita de Teilhard de Chardin.
La creu és nua, feta amb rajoleta marbrejada i perfilada de pedra; només du a la part central l'anagrama de Crist.

## Història

Aquesta creu fou regalada a la vila per l'agrupació "Fills i amics de Golmés" l'any 1969 en substitució de la destruïda l'any 1936 i que, probablement, deuria haver estat enderrocada pel vent 1869. Era una creu gòtica de gran riquesa ornamental, similar a la de Tàrrega.
La creu actual fou restaurada l'any 1994, tal com indica una placa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# La Font Vella (Linyola)

La Font Vella és un monument del municipi de Linyola (Pla d'Urgell) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Dipòsit d'aigua d'uns 6 m de fondària de forma sub-cilíndrica i fa 9,70 de radi. A l'angle nord-oriental hi ha les escales d'accés amb una amplada de 2,80 m. Són distribuïdes en dos trams separats per un replà. El primer tram té 15 esglaons mentre que el segon en té 6. Les parets són fetes de maçoneria lligada am ciment. A la part sud, al capdamunt del mur hi ha l'entrada d'aigua a la font de la bassa que existia a la vora. L'abocador és de pedra calcària ben treballada. L'aigua entre per filtració.

## Història

Precisar la cronologia és difícil. L'informe tècnic la situa el segle xviii o XIX. La biografia no concreta res respecta aquesta font i parla de basses a la sortida del poble. Suposem, però, que la seva construcció deuria ser anterior a l'arribada de l'aigua al poble els anys 80 del segle xix. Una pedra am la inscripció amb data 1908 fa pensar una possible reforma. La font fou abandonada i tapada l'any 1961. Aquesta font és una obra que destaca dins del conjunt de les existents al pla de Lleida. Un bon paral·lel és la Bassa Bona de Maials amb treballs de l'any 1881.

## Referències

* 1 2 «La Font Vella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2013].
# Sant Salvador de Puig-alder

Sant Salvador de Puig-alder és un monument del municipi de les Planes d'Hostoles inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

DESCRIPCIÓ TIPOLÒGICA
L'església està ubicada dalt d'un turó i edificada damunt d'una roca. És d'una sola nau, amb absis semicircular orientat a sud-est i porta dovellada protegida per un ampli porxo a dues aigües sostingut per bigues de fusta. En aquest porxo hi ha la cisterna. El campanar és d'espadanya d'un sol ull. La nau té la coberta de voltes d'aresta enguixades i conserva el cor. L'ermita és una continuació de la capella de l'antic castell de Puig-Alder. Aquesta antiga capella està documentada el 1184 com "Sanctum Salvatorem de Pugadder". Tot el conjunt, església i castell, era d'origen romànic. L'aparença actual correspon a les successives remodelacions efectuades al llarg de la baixa edat mitjana i l'edat moderna, en què es va ampliar la capella. El 1984 ha estat objecte d'una acurada restauració, en el decurs de la qual es trobà una talla romànica de la verge, a la qual es va donar el nom de "Mare del Salvador". Actualment la imatge es troba al Museu d'art de Girona, i a l'interior de la capella n'hi ha una còpia.

## Història

Antigament en aquest mateix lloc s'alçava el Castell de Puig-alder, del qual en tingueren l'alta sobirania els comtes de Besalú. Bernat Tallaferro, comte de Besalú, llegà el castell al seu testament, l'any 1020, al seu fill i successor Guillem. Als documents antics és anomenat Adcder, Podio-alder i Puigalder. El Castell estarà unit a la casa Hostoles fins a Miró III, que el donà en testament (1212) a la seva filla Dulcia. Aquesta, per enllaços familiars, el llegarà a Berenguer (1141) i a Pere (1142). Després el castell passà a mans de la família Palafolls (Ramon, 1259-1260; Pere, 1266-1277). L'any 1281, Ermessendis de Cartellà, senyora del castell d'Hostoles, el porta en dot, juntament amb el d'Hostoles i el de Rocacorba, pel seu casament amb Bernat Hug de Serrallonga, Baró de Cabrenç.
El castell va passar a la corona fins que el rei Joan II el cedí a Francesc de Verntallat. Mort aquest, els castells d'Hostoles i de Puigalder retornaren a la corona.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Salvador de Puig-alder». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 setembre 2013].
* ↑ «Goigs a la Mare del Salvador de Cogolls». [Consulta: 2016].
# Església del Carme (Valls)

L'Església del Carme és un monument del municipi de Valls (Alt Camp) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici de planta basilical d'una nau amb sis trams i capelles laterals. Els suports són pilars. La nau central i els braços del creuer es cobreixen amb volta de canó amb llunetes. El creuer amb cúpula sobre petxines, la capella major amb volta i la sagristia amb aresta. La façana, barroca, és simètrica, amb portada que conté un nínxol amb la imatge de la Verge del Carme damunt la porta principal. Als costats dues finestres i en la part superior un rosetó. El campanar, de base quadrada, s'eleva als peus, en el costat de l'Espítola i és de quatre pisos, progressivament més petits. L'edifici és de pedra i maçoneria amb arrebossat.

### Antic edifici del convent

L'Antic edifici del convent és un edifici de tres ales en angle recte. El quart extrem l'ocupa l'església del Carme. La façana és de composició simètrica, amb planta baixa, un pis, cambra d'aire i terrat amb balustres. A la planta baixa, emmarcades per pilastres, hi ha dues portes d'accés, una de les quals està modificada. Cal destacar que les portes tenen dos arcs, un exterior gairebé de mig punt, i un altre d'interior, rebaixat. La resta d'obertures, rectangular, es distribueixen simètricament per la façana. Les de la planta baixa tenen reixat, i les del primer pis, motllures ritmades. Són interessants els balcons del primer pis, amb balustres de ceràmica. Algunes obertures estan tapades i presenten vestigis de pintura. La separació entre les plantes està marcada per impostes. L'obra és de pedra, maó i maçoneria arrebossada.

## Història

L'any 1320 els Jurats de la Vila van fer donació de la terra necessària per a fundar el monestir i el convent dedicats a Santa Maria del Came. Van col·laborar vallencs filantrops i la Universitat de Valls. El 1512 el prior de Santa Maria del Carme va contractar el mestre de cases Peris de Tost per acabar l'església. La Universitat va recolzar també l'inici de les edificacions del monestir l'any 1678. La façana és del s. XVIII. El campanar es va bastir en dues èpoques. La darrera, probablement, pel mestre d'obres de Valls, Joan Pallà (actiu a inicis del s. XIX). El Temple i el Monestir van ser habitats fins a la primera meitat del s.XIX per Carmelites. Després de l'exclaustració dels frares el 1835, el convent fou adaptat com a hospital i pel que fa a l'església, fou convertida en parròquia el 1878.

## Referències

* 1 2 3 «Església del Carme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].

## Enllaços externs

* «Església del Carme». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Molí de Can Borràs

Molí de Can Borràs és un molí del municipi de Boadella i les Escaules (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al sud-est del nucli urbà del veïnat de les Escaules, integrat al municipi de Boadella. L'edifici està situat al marge dret del torrent de les Avalls, prop de la bifurcació amb el torrent de les Fontanilles.
Edifici aïllat de planta rectangular, format per dos cossos adossats, amb la coberta de teula d'un sol vessant i distribuït en planta baixa i dos pisos. La façana principal, orientada a tramuntana, presenta un portal d'accés d'arc rebaixat adovellat amb els brancals bastits amb carreus de pedra ben desbastats. Al primer pis hi ha una finestra rectangular bastida amb maons i, a la planta superior, una porta rectangular amb l'emmarcament arrebossat. Adossat a la façana posterior hi ha un cos cobert amb terrassa al nivell del pis superior, que presenta un portal arrebossat i reformat i, al pis, una finestra bastida amb carreus de pedra ben desbastats. La resta d'obertures de l'edifici són de la mateixa tipologia que el cas anterior. A l'interior, la planta baixa està coberta per una gran volta rebaixada bastida amb maons disposats a pla, dividida per arcs formers recolzats als murs laterals de l'edifici.
La construcció està construïda amb pedra sense treballar de diverses mides, lligada amb abundant morter de calç. Actualment, l'edifici està essent rehabilitat i ampliat per la banda de ponent.

## Història

La construcció de molins per a moldre el cereal va proliferar durant el segle xi. Segons els escrits de Gregori Pelliser, regidor del comú de Llers, menciona que l'any 1730 hi havia a les Escaules nou molins. Detalla que el molí de can Borràs està situat passat el salt de la Caula, que la seva funció era la de moldre els cereals i que es tenen notícies des del segle xiv. Així i tot, l'edifici actual es pot datar tipològicament als segles XVIII-XIX.

## Referències

* 1 2 3 4 «Molí de Can Borràs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Porxada del carrer Canal (Cabanes)

Porxada del carrer Canal és una porxada del municipi de Cabanes (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Cabanes, al bell mig del terme, formant cantonada entre els carrers Canal i Tetuan.
Es tracta d'una porxada situada als baixos d'un edifici de planta rectangular. Està formada per vuit arcs de mig punt bastits amb maons i sostinguts per pilars quadrats, amb basament i les impostes destacades. L'espai interior està cobert per una successió de voltes d'aresta, bastides amb maons disposats a pla i recolzades a la façana de l'edifici. Damunt de l'arc orientat al carrer Tetuan hi ha una placa commemorativa de la construcció de la porxada: "SOLAR PUBLICO DE BOVEDAS EDIFICADAS POR JUAN ALBERT AÑO 1858".

## Història

El carrer del Canal suposa el primer eixample urbà de la vila durant el segle xviii.
Porxada edificada l'any 1858 per l'arquitecte Juan Albert, tal com ho testimonia una placa de metall que es pot apreciar a la part superior d'un dels arcs.

## Referències

* 1 2 3 4 «Porxada del carrer Canal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Bòrda deth Gotèr

La Bòrda deth Gotèr és una obra de Canejan (Vall d'Aran) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Borda de "tet de palha" fonamentada directament sobre la roca del vessant, més petita que les altres atès que es troba vora el nucli de la població. D'acord amb el model usual de la Bòrda deth Gòter integra l'estable en la planta baixa i el paller en el pis superior, amb entrades diferenciades que queden a peu pla. L'obra de peredat amb cantonades travades, suporta una "charpanta" coberta amb garbes de palla que en el vèrtex foren reforçades amb dues files "d'estertèrs" per banda. La façana principal s'orienta a ponent paral·lela a la "capièra" essent centrada per la porta de l'estable (1,60 x 0,80m). La porta que dona al paller se situa sota l'estructura graonada dels "penaus" orientada al nord(1,30 x 1m) amb un parell d'esglaons per facilitar-ne l'accés, i la particularitat d'una llinda força desenvolupada resolta atmbé amb fusta.A l'altra banda el "penalèr" clou amb un emposstissat de taulons de fusta

## Referències

* ↑ «Bòrda deth Gotèr». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 7 juny 2021].
# Casa Pitxot

Casa Pitxot és un habitatge del municipi de Cadaqués (Alt Empordà) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada al sud del nucli urbà de la població de Cadaqués, a la Punta de sa Conca, a la zona denominada com es Pitxots.
Edifici de planta rectangular format per gran cos central allargat, al que s'adossen petits cossos de planta quadrada. L'edifici principal, format per diverses crugies adossades, té la coberta a dues vessants de teula i està distribuït en planta baixa, pis i golfes. La façana principal presenta un portal d'arc de mig punt adovellat, pintat de color blanc com la resta de la façana. Al pis, les obertures són rectangulars, amb els ampits bastits amb rajola vidrada verda. Destaca un gran finestral de vidre, obert posteriorment, i una gran obertura d'arc rebaixat cegada. Adossats a les cantonades, hi ha dos petits cossos que delimiten un pati davanter d'accés a l'edifici principal. El cos situat a l'extrem nord té la coberta a dues vessants, les obertures quadrades i rectangulars i el portal d'accés emmarcat en pedra. L'altre edifici té la coberta plana i presenta una finestra d'arc conopial amb columnetes i capitells, profusament decorada.

## Història

Antoni Pitxot prové de família d'artistes, i des de sempre han estat relacionats amb els Dalí (és el seu tiet Ramon Pitxot qui influeix Dalí en l'impressionisme i determina la seva vocació de pintor).
El 1964 s'instal·la definitivament amb la seva família a Cadaqués. És en aquest moment quan la seva carrera artística viu un gir decisiu, ja que dirigeix la seva atenció cap a l'estudi dels objectes del seu entorn: les pedres de Cadaqués, de les quals fa sorgir formes anamòrfiques, antropomòrfiques i al·legòriques. També durant aquesta època refà els seus vincles amb Salvador Dalí.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Pitxot». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].