OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Géraud de Cordemoy

Géraud de Cordemoy (París, 1620 o octubre de 1626 — París, octubre de 1684) fou un filòsof francès dedicat a la metafísica. Favorable al dualisme i seguidor de Descartes, afirmava que l'home està compost per cos i ànima, essent la segona superior, però creia que la unió era circumstancial, afavorida per Déu. També és Déu qui permet que l'ésser humà tingui el llenguatge, que és tan complex que no pot ser fruit de mecanicismes i, per tant, evita la caiguda en el solipsisme: hom sap que els altres existeixen com a ànimes independents i reals perquè existeix comunicació entre els subjectes i aquesta és massa complicada com no dependre de la voluntat i la intel·ligència. Les seves teories sobre el llenguatge influïren Noam Chomsky i Molière, entre d'altres.

## Referències

* 1 2 «Géraud de Cordemoy». Encyclopædia Britannica [Consulta: 29 novembre 2016].
* 1 2 Nadler, Steven; Cordemoy, Géraud de. «Géraud de Cordemoy: Life and Woks». A: Géraud de Cordemoy: Six Discourses on the Distinction Between the Body and the Soul; Treatises on Metaphysics. Oxford University Press, 2015, p. 3–10. ISBN 978-0-19-871331-9.
# La Ferreria (Tona)

La Ferreria és una farga reconvertida en hostal de Tona (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de mitjanes dimensions format per varis edificis amb un cos central i posteriors afegits. Tota la teulada a dues aigües. Hi ha un portal adovellat, amb funcions de lliça, que té un petit escudet amb motius propis de ferraria (martell, ferradura, enclusa...), datat l'any 1562. La lliça dona pas a un pati tancat per l'edifici principal i una altra edificació. A les façanes hi trobem un portal i finestres amb pedra treballada, algunes amb un cert regust gòtic. A la façana de ponent hi ha un cos afegit del 1191.

## Història

La primera notícia que tenim es remunta al segle xiv i es refereix al primer ferrer que la regentà, Feliu Fàbrega, d'ofici ferrer. La funció de ferreria de la casa encara és patent al segle xvi i així en l'escudet de l'edifici actual datat de l'any 1567 hi trobem motius propis d'aquest ofici. L'alternança de ferreria i hostal es decantà últimament al canviar-se el sistema de transport i perdre la funció del lloc de ferra cavall o encobertar rodes de tartanes que seguien el camí ral.

## Referències

* 1 2 «La Ferreria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Tlàloc

Tlàloc és un déu de la mitologia asteca encarregat de l'aigua i, per tant, de les precipitacions i la fertilitat a canvi de sacrificis de nens (escollits entre els infants malalts de cada poble). A la seva cara tenia unes serps i es cobria el cap amb plomes. La seva cara era negra o de tons blaus i verds, com les aigües. Vivia en un Paradís on anaven a parar els esperits dels ofegats i leprosos. Als temples i tòtems se'l dibuixava envoltat de llamps i pluges o bé amb una creu florida, el seu símbol. Un altre símbol més tardà és la serp amb dos caps que es miren l'un a l'altre.

## Referències

* ↑ GOMBRICH, E.H., Història de l'art, p.53
# Col·lectiu Soterranya

El Col·lectiu Soterranya és una a associació no governamental, sense ànim de lucre pel medi ambient i contra el canvi climàtic que desenvolupa les seves activitats a Torrent i resta de la comarca de l'Horta. És una associació cultural i social que des de 2004 té com a finalitat informar, reivindicar i crear consciència crítica a la ciutadania, animant-la a la construcció d'un entorn just, sostenible i humà. Soterranya treballa en les àrees de mobilitat sostenible, solidaritat i sensibilització, medi ambient i cultura. Realitzen tasques envers persones sense sostre, així com campanyes per facilitar bicicletes a persones sense recursos. Soterranya treballa també en la protecció i el respecte a la Serra Perenxisa amb activitats de conscienciació, de respecte a la natura i a la resta d'éssers vius, també en col·laboració amb la Xarxa JOVES.net porta diversos anys realitzant programes de voluntariat ambiental a través del seu programa Horta Neta, d'activitats per a joves de coneixement, millora i conservació del medi ambient.
L'any 2016 va rebre el tercer premi de la Setmana Europea de la Mobilitat al País Valencià per la campanya Bicis per a Totes, en la que recull bicicletes en desús, les repara i les lliura a persones necessitades a través d'altres ONG i els Serveis Socials, havent lliurat entre els anys 2015 i 2016 més de 267 bicicletes.

## Referències

* ↑ «DONACION DE BICICLETAS COL·LECTIU SOTERRANYA | Mensajeros de la paz - Comunidad Valenciana». mensajerosdelapazcv.org. Arxivat de l'original el 2016-12-30. [Consulta: 30 desembre 2016].
* ↑ «El Col·lectiu Soterranya presenta «La puerta azul»». Levante-EMV.
* ↑ «El Col·lectiu Soterranya presenta «La puerta azul»». Levante-EMV.com.
* ↑ «El Col·lectiu Soterranya pide que las entidades de Torrent no paguen por el uso de locales» (en castellà). Las Provincias.
* ↑ Moreno, C. «El Col·lectiu Soterranya difon la preocupació pel canvi climàtic a Torrent». El Punt Avui.
* ↑ Roca, 2016, p. 45.
* ↑ «La asociación Soterranya conciencia a los más pequeños con su "Proyecte Rius"». Laopiniondetorrent.es, 14-11-2013. Arxivat de l'original el 4 de gener 2017. [Consulta: maig 2015].
* ↑ «Horta neta 2015». Joves.net. Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: maig 2015].
* ↑ «El Col·lectiu Soterranya de Torrent y los ayuntamientos de Quart y Puçol, premiados en la Semana Europea de la Movilidad». www.hortanoticias.com. [Consulta: 30 desembre 2016].

## Bibliografia

* Roca, Paco; DEIH; Xèlon Xlf; Julio Guijarro; Gonzalo Sierra; José Ramón Prats, Gabriel Molinaro, Daniel Otero, Adrián Vidal, Hugo Díaz, Laura di Mascio, Óscar García, Itzel Milla, Sandra Morno, Javier Sprang, Aratxa Morcillo, Ariadna Guillem. «Col·lectiu Soterranya». A: Històries de superació. 14 històries increïbles de superació (en català i castellà). Torrent: Fundació Horta Sud, 2016, p. 45.
# José Paúl y Angulo

José Paúl y Angulo (Jerez de la Frontera, 1838 - París, 1892) va ser un polític i escriptor espanyol.

## Biografia

Pertanyent a una rica família, propietària de vinyers i celler, es dedica des de jove als negocis. Aquests el porten a Anglaterra, on es vincula amb el general Joan Prim i Prats, que es trobava exiliat en Londres.
Va formar part del grup promotor de la Revolució de 1868 i va acompanyar a Prim en el seu retorn a Espanya, per convertir-se més tard en el seu contrincant ideològic —la seva actitud enfront de Prim es va arribar a qualificar com «d'odi profund» i «aferrissat rancor». Va intervenir en les barricadas gaditanes de 1868 en pro de la revolució antiborbònica i autonomista i en les milícies cíviques. A les eleccions generals espanyoles de 1869 va ser elegit diputat a l'Assemblea Constituent per la seva ciutat natal i, en disconformitat amb la Constitució monàrquica del mateix any, s'uneix al front de lluita als pobles de la Sierra de Cádiz, al costat de Fermín Salvochea Álvarez i Guillén, refugiant-se més tard a Huelva i tornant a l'activitat política dirigint el periòdic El Combate, on apareix en 1870 una crida per enderrocar a Prim. Des de l'assaig històric d'Antoni Pedrol Rius, l'estudi més complet dedicat a l'atemptat contra el general Prim, se l'assenyala com a executor material de l'assassinat al capdavant d'un grup de nou republicans, comptant amb la complicitat de Solís y Campuzano, ajudant de l'Antoni d'Orleans, el duc de Montpensier, cunyat d'Isabel II, qui en seria en última instància l'instigador.
Exiliat a França, Paúl y Angulo va viatjar per Europa i Amèrica propagant les seves idees republicanes. Va estar en Perú, Equador, Xile i Estats Units, fins a arribar finalment a la Argentina, instal·lant-se a Buenos Aires. Allí, col·labora en el diari El Español, abans de fundar el seu propi periòdic: La España Moderna.
Entre les seves obres destaquen: Memorias íntimas de un pronunciamiento, Verdades revolucionarias, Manifiesto o Lo absurdo se elimina.

## Cultura popular

* Paúl y Angulo apareix al telefilm Prim, l'assassinat del carrer del Turco (2014) de TVE, en el que és representat per l'actor Víctor Clavijo.

## Referències

* 1 2 Flores García, 1916, p. 30.
* ↑ Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* ↑ Pérez Abellán, Francisco. Matar a Prim : por fin se resuelve el asesinato que cambió la historia de España (en castellà). Editorial Planeta, 2014, p. 30. ISBN 8408124544.

## Bibliografia

* Flores García, Francisco «Siluetas revolucionarias: José Paul y Angulo». Blanco y Negro, 13-02-1916, pàg. 30. ISSN: 0006-4572.
# Mina Peñasquito

La Mina Peñasquito, oficialment Mina Polimetálica Peñasquito és la cinquena mina de plata més gran del món i la segona més gran de Mèxic. Està situada a l'extrem nord-est de l'Estat de Zacatecas i és propietat absoluta de Newmont. Es tracta d'una explotació a cel obert que va iniciar operacions al març de 2010, però tot i així va aconseguir produir 13,952,600 unces d'argent aquell any. Les reserves estimades per a la Mina Peñasquito són 17.82 milions d'unces d'or, 1,070.1 milions d'unces de plata, 3,214 tones de plom i 7,098 milions de tones de zinc.

## Geologia

La roca nativa del lloc està formada per sediments mesozoics que es van dipositar a la Conca de Mèxic (Geosinclinal de Mèxic). Aquests sediments van ser intruidos per pòrfirs de quars-feldespat, pòrfirs de quars-monzonita i altres intrusius feldespat-fíricos des de finals de l'Eocè fins a mitjan Oligoceno, que formen llindars, dics i estocs . El mineral principal de la Mina Polimetálica Peñasquito es troba en dues bretxes diatremas, denominades Penyal i Bretxa Blava. La mineralització conté or, plata, plom i zinc. Les diatremas s'eixamplen cap amunt i estan plenes de roques rurals brechadas i intrusions. La roca que envolta les diatremas conté galena, esfalrita i sulsosales disseminades dins d'embolcalls d'alteració hidrotermal filica (sericita – pirita – quars ) i proplítica ( clorita – epidota – pirita). On les diatremas es creuen amb unitats de pedra calcària es produeixen dipòsits de mineralització de mena.

## Manifestacions de 2017

Una manifestació que va durar una setmana va interrompre les operacions en la mina Peñasquito durant la primera setmana d'octubre de 2017. Goldcorp es va veure obligada a "anunciar una suspensió temporal d'operacions a causa d'un bloqueig per part de camioners que protestaven per la pèrdua de contractes en el major dipòsit d'or del país".

## Referències

* 1 2 «10 Biggest Silver Mines in the World». , 15-12-2011.
* ↑ «Operations and Projects: Peñasquito». Newmont Goldcorp. [Consulta: 6 desembre 2019].
* 1 2 Staff. «Peñasquito Polymetallic Mine, Zacatecas, Mexico». Mining-technology.com of Net Resources International, 2011.
* ↑ Belanger, Maryse. «Peñasquito Polymetallic Operation, Zacatecas State, Mexico, NI 43-101 Technical Report», 31-12-2010.
* ↑ «Goldcorp says protesters end blockade at Peñasquito mine in Mexico». Reuters, 08-10-2017. [Consulta: 17 octubre 2017].
# Istor-o-Nal

L'Istor-o-Nal és, amb 7.403 msnm, la tercera muntanya més alta de la gran serralada de l'Hindu Kush. Es troba al districte de Chitral, a la província pakistanesa de Khyber Pakhtunkhwa. És la 68a muntanya més alta de la Terra, tenint en compte una prominència de 500 metres. És el punt culminant d'un petit massís amb onze cims per sobre dels 7.000 metres. Es troba a pocs quilòmetres al nord-est del Tirich Mir, el cim més alt de l'Hindu Kush. En estar situat rere el Tirich Mir no és fàcil veure'l des de molts punts i, per tant, és poc conegut.
La paraula "Istoro Nal" significa "ferradura" en chitrali (Istor significa "cavall"). No queda clar l'origen del nom.
La primera ascensió de l'Istor-o-Nal va tenir lloc el 8 de juny de 1955 per una expedició estatunidenca de la Universitat de Princeton. Els estatunidencs Joseph E. Murphy, Jr. i Thomas A. Mutch, i el Major pakistanès Ken Bankwala en van ser els responsables. Van seguir una ruta a través de l'aresta oest, començant a la cara sud del cim, a la glacera de Tirich. Aquesta petita expedició, amb un finançament mínim pels estàndards que hi havia en aquests anys, suposà el segon cim més alt coronat pels estatudinencs.

## Referències

* 1 2
# Heshen

Heshen (manxú: ᡥᡝᡧᡝᠨ) (Pequín, 1 de juliol de 1750 - Pequín, 22 de febrer de 1799), amb nom de naixement Shanbao, del clan manxú Niohuru, va ser un oficial de la Cort de l'emperador Qianlong famós per ser un dels oficials i ministres més corruptes de la dinastia Qing.

## Biografia

Va començar la seva carrera l'any 1772 com a guarda-espatlles al Palau Imperial, a les portes de la Ciutat Prohibida, fins a arribar a ser ministre de Qianlong l'any 1775, va ocupar diferents carrecs en el Gran Consell, el Gran Secretariat, el Departament d'Ingressos, el Departament de Càstigs i el Departament d'Assumptes Civils.
El 1790 el fill de Heshen es va casar amb una de les filles de Qianlong fet que va augmentar els lligams del ministre amb l'emperador i, per tant, la seva influència sobre aquest. El 1793 li van confiar l'organització de la recepció de l'ambaixador anglès George Macartney (1737-1806) enviat pel rei del Regne Unit, Jordi III. Macartney ve descriure a Heshen com un "home guapo, just, al voltant dels 40-45 anys, ràpid i fluid".
Gràcies a l'amistat amb l'emperador va tenir plena llibertat d'acció, practicant la corrupció i l'extorsió a gran escala amb poders i càrrecs oficials que li facilitaven actuar sobre les finances públiques i la gestió dels impostos. Heshen va acumular una gran fortuna. Després de la seva mort es la fortuna de Heshen es va xifrar en més de 800 milions de "tael" de plata que va acumular durant vint anys.
Cinc dies després de la mort de Qianlong va ser arrestar per ordre del nou emperador Jiaqing i condemnat a mort.

## Referències

* 1 2 «Top 10 corrupt officials in ancient China (10)» (en anglès), 04-03-2013. Arxivat de l'original el 2021-03-31. [Consulta: desembre 2015].
* ↑ McMahon, Daniel. «Dynastic Decline, Heshen and the Ideology of the Xianyu Reforms» (en anglès). Tsing Hua Journal of Chinese Studies, 11-04-2008. Arxivat de l'original el 2021-01-16. [Consulta: desembre 2015].
* ↑ Spence, Jonathan D. The Search for Modern China. Nova York: W.W. Norton & Co, 1990, p. 115. ISBN 0-393-30780-8.
* ↑ Rowe, William. China's Last empire (en anglès). Cambridge: Belknap Press, 2012, p. 153. ISBN 9780674066243.
* ↑ Chaussende, Damien. La Chine au XVIIIe siècle (en francès). París: Les Belles Lettres, 2013, p. 269. ISBN 978-2-251-41051-7.
# Joan Maria Forgas i Frígola

Joan Maria Forgas i Frígola (Figueres, Alt Empordà, 29 de setembre de 1862 - Barcelona, 10 de febrer de 1932) fou un polític català.

## Biografia

Era propietari de Figueres, però fou elegit diputat pel Partit Liberal pel districte de Vilafranca del Penedès a les eleccions generals espanyoles de 1898 i 1901. També fou senador per la província de Tarragona el 1910-1911 i el 1916-1917.
Fou comissari reial d'Agricultura i Foment. El 22 de gener de 1919 li fou concedit el vescomtat de Forgas i fou condecorat amb la Gran Creu d'Isabel la Catòlica.

## Enllaços externs

* «Joan Maria Forgas i Frígola». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Fitxa del Senat
* Fitxa del Congrés dels Diputats (castellà)
* Vizcondado de Forgas a Revista Hidalguía número 45 (1961), p. 174.
# La Regrippière

La Regrippière (en bretó Skouvlant) és un municipi francès, situat a la regió de país del Loira, al departament de Loira Atlàntic, que històricament ha format part de la Bretanya. L'any 2006 tenia 1.422 habitants. Limita amb els municipis de Vallet al Loira Atlàntic, Le Puiset-Doré, La Chaussaire, Gesté i Tillières a Maine i Loira.

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 |
| 930 | 957 | 850 | 905 | 1.093 | 1.088 |
| Des de 1962: població sense dobles comptes ||||||

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | René Baron | Divers gauche |
# Estàtua d'Ebih-Il

L'estàtua de l'Ebih-Il és una escultura datada cap a l'any 2400 aC de la figura orant Ebih-Il, superintendent de l'antiga ciutat estat de Mesopotàmia de Mari a l'est de Síria. L'estàtua va ser descoberta al temple d'Ishtar a Mari, durant les excavacions dirigides per l'arqueòleg francès André Parrot. Està realitzada d'alabastre, amb incrustacions d'esquist, conquilles i lapislàtzuli. Iselin Claire del Museu del Louvre, on es mostra l'estàtua al departament d'Antiquitats Orientals, la descriu com «una obra mestra en virtut de la seva artesania, estat de conservació, i l'estil expressiu»."

## Descripció

L'estàtua, està realitzada en una translúcida pedra d'alabastre, representa la figura d'un home assegut en un coixí de vimet. El personatge es mostra en una actitud d'oració amb les mans creuades sobre el pit.
El cap de l'home està completament afaitat. La seva llarga barba es compon de rínxols verticals amb forats perforats, on anteriorment anteriorment hi havia incrustacions de material ara perdut. La barba accentua les galtes de la figura i els llavis finament esculpits que transmeten un mig somriure. Sembla que mira fixament amb els ulls blaus realitzats amb especial cura i atenció en els seus detalls. Una combinació d'esquist, conquilles i lapislàtzuli van ser utilitzats per representar les pestanyes i parpelles, la còrnia i l'iris, respectivament. Les incrustacions de lapislàtzuli utilitzades van ser portades des de l'est fins a l'Afganistan.

## Excavació

L'estàtua va ser descoberta en dues parts per l'equip d'excavació francés sota la direcció d'André Parrot. El cap va ser trobat al paviment de l'atri exterior del temple d'Ishtar. El cos, juntament amb l'estàtua més petita del rei Lamgi-Mari, es va trobar a pocs metres de distància. Quan es va realitzar la seva descoberta, el braç esquerre i el colze es van trencar, i es va destrossar a miques la base del colze dret. Les estàtues van ser la primera descoberta important en aquestes excavacions, que es van iniciar a l'hivern de 1933, a l'indret de Mari.

## Galeria

* Expressió facial de l'estàtua
* Perfil
* Mans
* Ulls
* Detall del seient de vimet

## Referències

* 1 2 3 4 Iselin, Claire. «Ebih-Il, the Superintendent of Mari» (en francés). Museu del Louvre. Arxivat de l'original el 2022-03-16. [Consulta: 8 gener 2017].
* 1 2 3 Parrot, 1935, p. 26.
* 1 2 Cluzan i Lecompte, 2011, p. 5.
* ↑ Parrot, 1935, p. 1.

## Bibliografia

* Cluzan, Sophie; Lecompte, Camille; Museu del Louvre. Département des antiquités orientales. Ebih-Il (en francés). París: Louvre éditions, 2011. ISBN 9782757205099.
* Parrot «Les fouilles de Mari (Première campagne)Vol.16» (en francés). Syria. Institut français du Proche-Orient, 1935. Arxivat de l'original el 2015-09-24. DOI: 10.3406/syria.1935.8338 [Consulta: 8 gener 2017]. Arxivat 2015-09-24 a Wayback Machine.
# Julián Henríquez Caubín

Julián Henríquez Caubín (Arucas, 19 de setembre de 1907-Ciutat de Mèxic, 30 de gener de 1979) va ser un polític, advocat i militar espanyol.

## Biografia

Va néixer en la localitat gran canària d'Arucas en 1907. Va iniciar estudis superiors a la Universitat de La Laguna, encara que els continuaria a la Universitat Central de Madrid —on en 1932 es llicenciaria en dret. Membre del Partit Comunista d'Espanya (PCE), va ser empresonat en diverses ocasions per activitats polítiques. Durant el període de la Segona República va arribar a ostentar llocs rellevants en l'administració de l'estat.
Després de l'esclat de la Guerra civil es va integrar en el Batalló «Canàries», ajudant a organitzar les milícies del Cinquè Regiment. Posteriorment es va diplomar com a oficial d'Estat Major a l'Escola Popular de Guerra. Al llarg de la contesa seria cap d'Estat Major en la 37a Brigada Mixta i posteriorment en la 35a Divisió Internacional. Arribaria a aconseguir la graduació de tinent coronel. Com a cap d'Estat Major de la 35a Divisió —composta per diverses Brigades Internacionals— va tenir un paper rellevant durant la batalla de l'Ebre. Les seves capacitats van ser elogiades pel general Vicent Rojo Lluch. Al final de la guerra va passar a França al costat de la resta de l'Exèrcit.
Es va exiliar a Mèxic, on va aconseguir refer la seva vida. Arribaria a ser docent en la Universitat Nacional Autònoma de Mèxic (UNAM).

## Obres

* —— (1944). La Batalla del Ebro. Ciudad de México: Unda y García.

## Referències

* 1 2 3 4 Alpert, 2013, p. 336.
* ↑ Engel, 1999, p. 48, 215.
* ↑ Castells Peig, 1974, p. 340.
* ↑ de Mora, 2008, p. 159.
* ↑ Bolloten, 1991, p. 972.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. The Republican Army in the Spanish Civil War, 1936-1939. Cambridge University Press, 2013.
* Bolloten, Burnett. The Spanish Civil War: Revolution and Counterrevolution. University of North Carolina Press, 1991.
* Castells Peig, Andreu. Las brigadas internacionales de la guerra de España. Editorial Ariel, 1974.
* de Mora, Juan Miguel. La libertad, Sancho... testimonio de un soldado de las Brigada. Universidad de Castilla-La Mancha, 2008.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. 84-922644-7-0.
# Hipotoont

Segons la mitologia grega, Hipotoont (en grec antic: Ἱπποθόων) va ser un heroi fill de Posidó i d'Àlope, la filla del malvat Cercíon.
Va ser rei d'Eleusis com a successor de Cerció, i es va lliurar de la mort d'una manera prodigiosa. La seva mare, Àlope, quan el va tenir, i sense que el seu pare ho sabés, el va entregar a una dida perquè l'abandonés. Quan plorava de gana, va arribar una euga (animal consagrat a Posidó) que el va alletar. Un pastor que cercava l'euga va veure el nen, el va recollir i el va portar a la seva cabana. Portava vestits reials, i un altre pastor li va demanar que li donés el nen. Li va entregar sense la roba, i els pastors es van posar a discutir, perquè el que l'havia rebut reclamava les riques robes que portava. Es van presentar davant del rei Cercíon per dirimir la seva disputa i el rei va reconèixer els vestits, que havien estat fets amb roba de la seva filla. Espantada, la dida d'Àlope va explicar que el nen era fill de la seva filla i el rei va ordenar tancar Àlope fins a la seva mort i llençar el nen a les feres. Uns altres pastors el van recollir quan una euga l'alimentava, i van entendre que estava protegit pels déus. Li van posar el nom d'Hipotoont (segons altres fonts, Hipòtous), epònim d'Hipotòntida (Ἱπποθοντίς), un dels dems de l'Àtica, segons diu Pausànias.
Quan Teseu va passar per aquell indret va matar Cercíon, i Hipòtou va anar va veure l'heroi i li va demanar el tron del seu avi. Teseu li va donar perquè sabia que era fill de Posidó i, per tant, del seu mateix llinatge.

## Referències

* ↑ «Hippothoon 1». A: Realencyclopädie der classischen Altertumswissenschaft.
* 1 2 Gai Juli Higí. Faules, 187
* ↑ Pausànias. Descripció de Grècia, I, 5,2; I, 38,4
# Joaquim Maria Barraquer i Rovira

Joaquim Maria Barraquer i Rovira (Sant Feliu de Guíxols, 8 de desembre de 1834 - 4 de març de 1906) fou un militar i enginyer català, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

Fill del general Joaquim Barraquer i Llauder i germà del també general Carles Barraquer i Rovira. El 1848 ingressà a l'Acadèmia d'Artilleria de Segòvia, assolint els graus de subtinent en 1853, tinent en 1855 i capità en 1856. Des de 1858 treballà per a l'Institut Geogràfic Nacional d'Espanya com a membre de la Comissió Geodèsica del Mapa Topogràfic d'Espanya i col·laborà en l'aixecament de la xarxa geodèsica espanyola. Treballà principalment a Extremadura i Madrid. El 1864 fou ascendit a comandant, en 1868 a tinent coronel i en 1876 a coronel. Va fer diversos viatges a França i a Suïssa, i des de 1880 fou membre de l'Associació Geodèsica Internacional.
En 1878 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals; en va prendre possessió en 1881 amb el discurs Aplicación e importancia del péndulo en la investigación de la figura de la Tierra.

## Referències

* ↑ Joaquim Maria Barraquer i Rovira a geni.com
* ↑ «Joaquim Barraquer | enciclopedia.cat». Arxivat de l'original el 2022-07-18. [Consulta: 18 juliol 2022].
* ↑ Ernesto Zaragoza Pascual. Recull de documents i articles d'història guixolenca. Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 2007, p.355-358.
* ↑ Biografia al web de la RAC