OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Colin Groves

Colin Groves (Londres, 24 de juny de 1942 - Canberra, 30 de novembre de 2017) va ser un antropòleg angloaustralià, catedràtic d'Antropologia biològica de la Universitat Nacional d'Austràlia de Canberra (Austràlia).
El 1963 completà el seu BSc i el 1966 el seu PhD, ambdós a Londres. Ensenyà a la Universitat de Califòrnia a Berkeley, al Queen Elizabeth College de Londres i a la Universitat de Cambridge abans d'emigrar a Austràlia el 1974, on ensenya a la Universitat Nacional d'Austràlia.
Els seus interessos de recerca van ser l'evolució dels humans, els primats, altres mamífers, l'anàlisi d'esquelets, l'antropologia biològica i l'etnobiologia. És especialment conegut pel seu treball sobre els primats, l'evolució humana i els seus debats habituals amb creacionistes i antievolucionistes.
Juntament amb Mazak, Groves fou el descriptor de l'espècie Homo ergaster. Va ser un membre actiu de l'Australian Skeptics i va publicar molts articles escèptics, així com articles d'investigació sobre els seus altres interessos de recerca.

## Obres principals

* 1989 A Theory Of Human And Primate Evolution Oxford Science Publications
* 1989 Skeptical. (editat per Donald Laycock, David Vernon, Colin Groves i Simon Brown.) Australian Skeptics
* 1996 From Ussher to Slusher; from Archbish to Gish; or, not in a million years... Archaeology in Oceania, 31:145-151.
* 2001 Primate Taxonomy, Smithsonian Institution Press, Washington D.C.
* 2003. The science of culture. Being Human: Science, Culture and Fear: Royal Society of New Zealand, Miscellaneous Series, 63:3-13.
* 2004 (amb David W. Cameron) Bones, Stones and Molecules. Amsterdam, Boston, etc.: Elsevier Academic Press
* 2008 Extended Family: Long Lost Cousins. A Personal Look at the History of Primatology. Conservation International, Arlington, Virgínia, EUA.
# Riu de Queixigar

El riu de Queixigar (o barranc de Mil Homes a la capçalera) és un afluent del riu Guart o riera de Calladrons, per l'esquerra. Pertany a la conca de la Noguera Ribagorçana.
El riu transcorre en direcció nord-sud per les terres del municipis de Monesma i Queixigar, on neix; Castigaleu, situat a la vall alta del riu, on el riu de Queixigar transcorre engorjat i el cap del terme s'assenta a la seua vora; Tolba (el poble de Lluçars, es troba a la dreta del riu) i Benavarri (el poble d'Entença, està situat a l'esquerra del riu; Siscar està a la dreta). Tot el seu curs fluvial transcorre per la Baixa Ribagorça, a la Franja de Ponent de l'Aragó. Desemboca finalment a Estopanyà.

## Afluents

* Barranc de Monema, format pels barrancs de Sant Antoni i Subirana.
* Barranc de Montanui.
* Barranc de Ribanyé, desemboca a Castigaleu.
* Barranc de Viacamp.

## Referències

* ↑ «Riu de Queixigar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ La Puebla de Roda. Madrid: Ministerio de Fomento - Instituto Geográfico Nacional, 1.997 (Mapa Topográfico Nacional de España escala 1:25.000, 251-I).
* ↑ «Riu de Queixigar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu de Queixigar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Vilà i Valentí, J. [et al.].. Atles Universal Català (Gran Enciclopèdia Catalana). Barcelona: Enciclopèdia Catalana, abril de 1986. ISBN 8485194411. p. 26 K-2
* ↑ «Riu de Queixigar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Gran Enciclopèdia Aragonesa, Castigaleu». Arxivat de l'original el 2020-07-10. [Consulta: 22 octubre 2015].
* ↑ «Riu de Queixigar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu de Queixigar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Riu de Queixigar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Arén. Madrid: Direcció General de l'Institut Geogràfic i Catastral (Mapa Topogràfic, escala 1:50.000, 251).
* ↑ Cruchaga, Luis Javier. PRAMES. Turbón y Sierra de Sis (en espanyol). PRAMES, 2002, p. 40 (Mapas excursionistas, 12). ISBN 84-8321-123-8.
* ↑ «Riu de Queixigar». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Graiòcels

Els graiòcels (llatí: Garocelli o Graiocelli) eren un poble gal alpí que va lluitar contra Juli Cèsar aliats als ceutrons i als caturiges el 58 aC, durant la marxa del cap romà des d'Ocelum (la ciutat més occidental de la Gàl·lia Cisalpina), cap al país dels voconcis.
No són esmentats per cap més escriptor a part del mateix Cèsar i, per tant, la seva situació no pot ser fixada més que per la referència de què havien de viure prop dels ceutrons i caturiges. D'Anville suposa que Ocelum i garoceli estan relacionades i els situa a la Cisalpina, a la vall del Prajalats i el Cluson, però aquesta hipòtesi té poca acceptació. Walckenaer els situa a la Maurienne, a la Val di Viù, on va trobar un poble de nom Usseglio que suposa derivat d'aquest poble i a més esmenta que Sant Joan de Maurienne és anomenat en un antic document Johannes Garocellius.

## Vegeu també

* Alps de Graies
* Alpes Graiae

## Referències

* ↑ Cèsar, Bello Gallico I 10,4
* ↑ Smith, William (ed.). «Garocelli». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 6 agost 2021].
# Proto-mixezoque

El proto-mixezoque és una llengua que els estudiosos del llenguatge i els historiadors de Mesoamèrica creuen que van parlar els habitants de l'Istme de Mèxic durant el període formatiu inicial (c. 2000-1200 aC).
Les evidències d'aquesta llengua proto-mixezoque són limitades i els investigadors han reconstruït només una petita quantitat del seu vocabulari, unes 450 paraules.

## Marcador ètnic

La influència olmeca sobre els grups i les cultures veïnes i les que les van seguir suggereixen que compartien un llenguatge similar, o bé que tenien arrels en un llenguatge similar, el proto-mixezoque En les llengües mesoamericanes posteriors les evidències de manlleus lingüístics suggereix que en les primeres èpoques la influència dels olmeques arribà no sols als fets materials, sinó també als lingüístics. Moltes de les paraules prestades per aquestes civilitzacions primerenques mostren una significació compartida sobre la importància de conreus mesoamericans, fesols, carbassa, tomàquet, blat de moro i la preparació d'aliments. El vocabulari revela que els parlants mesoamericans tenien una cultura sofisticada per al seu temps.

## Fonologia

Una vocal podria o bé ser curta o llarga, i el nucli d'una síl·laba podria implicar una vocal curta o llarga, o ser seguida per /?/ o /h/.

## Llengua mixezoque

La cultura que els arqueòlegs anomenaren Mokaya vol dir “poble del moresc” en llengua contemporània mixezoque. L'evidència arqueològica indica que la llengua mixezoque es parlava a través de l'istme i, per tant, compartia les seves arrels en aquesta tradició de llengua olmeca, i un ancestre comú, el proto-mixezoque.

## Vegeu també

* Llengües mixezoque
* Zoque

## Referències

* ↑ Campbell, Lyle; Kaufman, Terrence «A Linguistic Look at the Olmecs». American Antiquity, 41, 1, 1976, pàg. 80–89.
* ↑ Campbell, Lyle; Kaufman, Terrence (1976). "A Linguistic Look at the Olmecs". American Antiquity 41 (1): 80-89.
* ↑ Evans, Susan Toby 2008 Ancient Mexico and Central America: Archaeology and Culture History, second edition. London: Thames & Hudson Ltd.
* ↑ Elson, Benjamin F. «Reconstructing Mixe-Zoque». Summer Institute of Linguistics, 1992, pàg. 577–592.
* 1 2 Evans, Susan Toby 2008 Ancient Mexico and Central America: Archaeology and Culture History, second edition. London: Thames & Hudson Ltd.

## Bibliografia

* Evans, Susan Toby. Ancient Mexico and Central America: Archaeology and Culture History. 2a edició. Londres: Thames & Hudson, 2008. ISBN 0-500-28440-7.
# Cal Patiràs

Cal Patiràs és una casa de Sedó, del municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra) inclosa, a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici que formava part d'una antiga casa senyorial. Té tres plantes. A la planta baixa de la façana est (la que dona a la plaça), al centre, hi ha una entrada amb porta de fusta moderna. Al següent pis, hi ha un balcó amb barana de ferro, al que s'accedeix per una porta de fusta amb vidriera. Aquesta es troba emmarcada per carreus. Just a sobre hi ha una petita obertura quadrada. Al darrer pis, hi ha una finestra amb ampit i reixa. Remata la part superior de la façana una cornisa amb ràfec amb rajoles fent decoració geomètrica.
A la façana sud (la que dona al carrer de Baix), a la part esquerra, hi ha un balcó interior amb barana de ferro. Al pis següent, a la part dreta, hi ha una finestra amb ampit i, més a l'esquerra, un balcó amb barana de ferro. A l'extrem de la façana hi ha una altra finestra amb ampit. Al darrer pis, hi ha dues finestres amb ampit i reixa a la part dreta. Falta la part esquerra de la façana.

## Història

En origen la casa que avui coneixem era la part esquerra d'un casal senyorial de la darreria del segle xvi manat construir per Joan Carbonell, mercader de Sedó, vers el 1558. A la segona meitat del segle xviii el casal fou dividit en tres cossos, ocupant la part esquerra la casa que actualment es coneix com a Cal Patiràs.
En els primers anys fou habitat pel propietari Joan Carbonell i la seva família; en passar a la filla d'aquest deixà de ser la residència principal de la família i als inicis del segle xviii apareix habitada per masovers, tenint un ús exclusivament residencial i agrícola. A la darreria del segle xviii pogué combinar aquesta funció amb la de ferreria i durant el primer quart de segle XX i fins a l'esclat de la Guerra Civil funcionà com a Cafè i Sala de ball.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Patiràs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Isodon

Isodon és un gènere d'angiospermes, amb 150 espècies, que pertany a la família de les lamiàcies.

## Descripció

Arbustos, subarbustos o herbes perennes amb rizomes llenyosos i massius. Les fulles generalment són peciolades i dentades. Les flors pedicelades s'agrupen en cims compost per 3 a moltes flors, en tirs, més o menys laxos o estrets, o panícules obertes, rarament en espigues denses. El calze es presenta des de campanulat a tubular-campanulat, rectes o declinats, sovint dilatats. El limbe és pentadentat o bilaviat, llavi superior tridentat i el llavi superior bidentat. El tub de la corol·la està projectat cap a fora. Aquesta és més o menys sacciforme, bilaviada, i còncava. Presenten 4 estams declinats. Els filaments són lliures i desdentats. Les anteres estan formades per 2 cèl·lules, l'àpex generalment són confluents. L'estil és curt. Presenten núcules subcirculars o ocasionalment d'oblongues a ovoides, glabres o peludes i suaus.

## Distribució

Nativa de les regions tropicals i subtropicals del Vell Món. La major varietat es troba a l'Àsia, només hi ha algunes espècies en l'Àfrica.

## Taxonomia

| Isodon adenanthus Isodon adenolomus Isodon albopilosus Isodon alborubrus Isodon amethystoides | Isodon angustifolius Isodon anisochilus Isodon assamicus Isodon atroruber Isodon bifidocalyx |

## Sinònims

* Rabdosia (Blume) Hassk., Flora 25(2 Beibl.): 25 (1842).
* Dielsia Kudô, Mem. Fac. Sci. Taihoku Imp. Univ. 2: 143 (1929), nom. illeg.
* Amethystanthus Nakai, Bot. Mag. (Tokyo) 48: 785 (1934).
* Homalocheilos J.K.Morton, J. Linn. Soc., Bot. 58: 249 (1962).
* Skapanthus C.Y.Wu i H.W.Li, Acta Phytotax. Sin. 13: 77 (1975).
* Rabdosiella Codd, Bothalia 15: 9 (1984).

## Enllaços externs

* «Isodon (Genus)».
# Cinqfontaines

Cinqfontaines (en luxemburguès: Pafemillen; alemany: Fünfbrunnen) és una vila de la comuna de Wincrange, situada al districte de Diekirch del cantó de Clervaux. Està a uns 56 km de distància de la ciutat de Luxemburg.

## Història

El poble consta d'un monestir i uns pocs edificis. Es va fer conèixer com l'únic lloc d'internament per a jueus durant l'ocupació nazi de Luxemburg. Des de 1941 es trobava la «casa vella del poble jueu» al monestir, darrere el nom de la qual era en realitat un camp de trànsit per a deportacions als camps de concentració i extermini. Als terrenys del monestir avui es troba un monument realitzat per Lucien Wercollier i un una placa informativa sobre la deportació i assassinat de jueus a Luxemburg.

## Referències

* ↑ «Cinqfontaines». [Consulta: 29 octubre 2015].
* ↑ Schulz, 2008, p. 203-208.

## Bibliografia

* Schulz, Jürgen Michael. «Fünfbrunnen». A: Lieux de mémoire au Luxembourg. Erinnerungsorte in Luxemburg. Luxemburg: Éditions saint-paul, 2008. ISBN 978-2-87963-705-1.

## Vegeu també

* Llista de viles de Luxemburg
# Cal Muntades

Cal Muntades és una obra del municipi de Rubí (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Cal Muntades es troba al centre nord de Rubí, zona on s'assentava la indústria tèxtil de Rubí. Es tracta d'una nau industrial situada entremig d'altres dues mancades d'interès històric o artístic. Constitueix un edifici de planta quadrangular i amb dues plantes; la plataforma de separació entre la planta baixa i la superior està sostinguda per columnes de ferro. Es conserva pràcticament intacta la seva estructura i aspecte originaris de finals del segle xix. Entre filera i filera la plataforma pren la forma d'una volta d'arc rebaixat reforçada per un tensor de ferro horitzontal entre columna i columna. La tanca exterior al conjunt d'edificis manté les seves característiques originals.

## Història

Aquesta fàbrica, fundada per Josep i Francesc Serrat, va començar la seva activitat de producció de teixits de cotó l'any 1891. La primera peça va ser teixida el 1896. Va experimentar dos pics d'activitat: al llarg de la Guerra de Cuba, abans de 1898 i durant la Primera Guerra Mundial. La crisi va arribar l'any 1934, en què va tancar les portes deixant sense feina els 170 treballadors que tenia. Va ser confiscada per les milícies antifeixistes l'any 1936 i s'hi va instal·lar una farinera organitzada per una col·lectiva de flequers, aprofitant material que havien aconseguit al front. Acabada la Guerra va ser comprada pels Espona, els quals amplien el negoci de les farines.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Muntades». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 abril 2015].
# Jennifer Fallon

Jennifer Fallon (Carlton, 1959) és una autora australiana de fantasia i ciència-ficció. També és empresària, formadora i consultora empresarial. Té un màster a la facultat d'Arts Creatives de QUT. Jennifer, entrenadora d'informàtica i especialista en aplicacions en el seu treball diari, treballa actualment a la indústria de les TI i passa un mes cada any treballant a la base Scott de l'Antàrtida.
Jennifer Fallon va néixer a Melbourne i després de viure a Austràlia Central durant diversos anys, ara resideix a l'illa del sud de Nova Zelanda. Ha venut més de 750.000 llibres a tot el món, incloses tres trilogies i una tetralogia. És publicada per Snapping Turtle Books a tot el món, a més d'alguns títols a través de Voyager Books a Austràlia, Tor i Random House als Estats Units, Orbit al Regne Unit, AST a Rússia, Heyne i Egmont a Alemanya i Luitingh Fantasy als Països Baixos. També ha estat coautora d'una novel·la de lligam, Stargate SG-1: Roswell.

## Publicacions

Nota: Als Estats Units i al Canadà, The Demon Child i Hythrun Chronicles s'han comercialitzat sota la mateixa sèrie, The Hythrun Chronicles.

### La trilogia del nen dimoni

* Medalon (2000)
* Treason Keep (2001)
* Harshini (2001)

### La trilogia dels segons fills

* Lleó de Senet (2002)
* Ull del laberint (2003)
* El senyor de les ombres (2003)

### Les cròniques Hythrun

* Wolfblade (2004)
* Warrior (2004)
* Warlord (2005)

### Els senyors de la marea

* The Immortal Prince (2007)
* Gods of Amyrantha (2007)
* The Palace of Impossible Dreams (2008)
* The Chaos Crystal (2008)

### Rift Runners

* The Undivided (2011)
* Dark Divide (2012)
* Reunion (2013)

### Trilogia de lladres de lira

* The Lyre Thief (2016)
* Retribution (2017)
* Covenant (TBA)
* Brakandaran the Halfbreed (TBA)
* Stargate SG-1: Roswell (2007) (coautor amb Sonny Whitelaw)

### Històries curtes

Les històries apareixen a les antologies següents:
* Baggage (2010) editat per Gillian Polack MacReadie V The Love Machine
* More Tales of Zorro Yours and Mine (2009)
* Australia's Legends of Fantasy (2009) editat per Jack Dann i Jonathan Strahan The Magic Word
* Chicks In Capes Diary of a Superchick (2010)

## Enllaços externs

* Bibliografia d'obres
* Pàgina d'inici de Jennifer Fallon
* El lloc oficial
* Bibliografia d'obres a Ficció fantàstica
# Pujol d'Orpinell

El Pujol d'Orpinell és una muntanya de 736 metres que es troba entre els municipis de Mediona a l'Alt Penedès i de Carme, la Llacuna i Orpí a l'Anoia.
Al cim s'hi troba un vèrtex geodèsic (referència 276120001).

## Jaciment arqueològic

Al mateix Pujol d'Orpinell, al vessant sud-est, a 736 m.s.n.m, es localitza el que s'ha interpretat com un lloc d'explotació o treball del sílex que, per les tècniques emprades en les eines localitzades d'aquest material, s'ubica cronològicament en la franja Paleolític Superior - Epipalolític - Neolític (11.000 - 2.200 abans del present). Aquest espai apareix representat en l'Atlas de Prehistoria d'Amador Romaní, i, per tant, ja era conegut a principis del segle passat, no obstant, s'hi ha documentat activitats "d'afeccionats" i clandestins a l'espai que fan que la història de la troballa sigui incerta.

## Materials arqueològics

Els materials descrits en l'Atles de Prehistoria d'Amador Romaní i a les notes inèdites de Pere Giró sols informen de la presència d'eines lítiques "genèriques" descrites com a ascles sense retocar o gratadors, tal com podem apreciar al Museu Municipal de Mediona. Així, la manca d'excavacions i l'amplitud cronològica en la que les eines lítiques localitzades foren emprades (Paleolític Superior - Neolític) fan que aquest espai encara s'hagi d'investigar per a poder descriure'l i interpretar correctament.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Romaní Guerra, Amador. Atles de Prehistòria.. Manuscrit inèdit, 1905-1923, p. 220 - 221.
* ↑ Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura «Inventari del Patrimoni Cultural Immoble. Patrimoni Arqueològic.». Número de registre 4134.
# Casa Viles

Casa Viles és una obra de Selvanera, al municipi de Torrefeta i Florejacs (Segarra) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Gran edifici senyorial de tres plantes. Es caracteritza per la utilització de grans carreus horitzontals de pedra. A la façana sud, la que dona al carrer Sant Antoni, hi ha una entrada amb gran llinda de pedra, on posa la data de 1699. Aquesta entrada dona a un passadís on hi han diferents entrades a l'interior de l'edifici. A la dreta de l'entrada, hi ha una obertura. Al pis següent, hi ha diverses obertures, al darrer, hi ha un balcó suportat per mènsules. Hi ha una entrada balconera, on, a la llinda, hi vindria a posar que aquesta llinda està dedicada pel reverend jesuïta Miquel Viles al Josep Viles, l'any 1700. A l'esquerra del balcó hi ha una finestra. Aquesta façana dona a un petit pati. A la façana est hi ha dues finestres amb ampit al darrer pis. La resta de façanes cobertes per edificis adjacents. La coberta és pràcticament plana.

## Història

Josep Viles (pare) va néixer el 1658 i va morir el 1704 a Selvanera amb quaranta-sis anys. Josep Viles (fill) va néixer el 1676 i va morir el 1716 a Selvanera amb quaranta anys.

## Referències

* 1 2 «Casa Viles de Selvatera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 5 gener 2017].
# Remena-rocs comú

El remena-rocs comú, picaplatges, pitnegre o girapedres (Arenaria interpres) és un ocell menut del gènere Arenaria.

## Particularitats

El picaplatges és un ocell migratori que es reprodueix a la tundra de les zones àrtiques, generalment no gaire lluny de les platges o ribes d'estuaris. Es troba des de l'Àrtic fins a les zones tropicals. Durant l'hivern arriba ocassionalment a les platges de les Illes Balears, sobretot a Mallorca i a les Pitiüses, i també, ans que més rarament, al País Valencià.
Es coneix amb el nom de "picaplatges" perquè viu a les platges, caminant a la zona propera a la línia de marea, i picant contínuament la sorra a la vora de l'aigua. El nom "remena-rocs" (o "girapedres") és una traducció del nom anglès turnstone.
Menja generalment crustacis marins dels gèneres Gammarus, Idothea, Talitrus, Orchestia i Ligia, caragols marins del gènere Littorina a més d'insectes, cucs o restes de peixos i mol·luscs que pugui trobar remenant la sorra o entre les algues.

## Subespècies

* Arenaria interpres interpres (Linnaeus, 1758)
* Arenaria interpres morinella (Linnaeus, 1766)

## Referències

* ↑ «Butlletí d'Ornitologia del GOB-Mallorca». Arxivat de l'original el 2010-03-10. [Consulta: 10 maig 2010].
* ↑ Isabel Saval Guardiola, Nomenclatura Popular i Científica de la Fauna Ornitològica Valenciana
* Harrison, Colin (1975) A Field Guide to the Nests, Eggs and Nestlings of British and European Birds. Collins, London.
* Robinson, R.A. (2005) BirdFacts: profiles of birds occurring in Britain & Ireland (v1.1, Jan 2006). BTO Research Report 407, BTO, Thetford (http://www.bto.org/birdfacts).
* Rosair, David & Cottridge, David (1995) Hamlyn Photographic Guide to the Waders of the World. Hamlyn, London.
* Snow, D. W. & Perrins, C. M. (1998) Birds of the Western Palearctic: Concise Edition Vol. 1. Oxford University Press, Oxford.

## Enllaços externs

* La Natura a la Baixa Tordera
# Andy Bausch

Andy Bausch (Dudelange, 12 d'abril de 1959) és un guionista i director de cinema luxemburguès. Mitjançant el seu interès en la música rock, Bausch va entrar en contacte amb el cinema luxemburguès.

## Filmografia
### Com a director

* 1986: Gwyncilla: Legend of Dark Ages
* 1988: Troublemaker
* 1989: A wopbopaloobop A lopbamboom
* 1991: Ex und hopp - Ein böses Spiel um Liebe, Geld und Bier (TV)
* 1992: V comme vengeance (sèrie TV)
* 1993: Three Shake-a-Leg Steps to Heaven
* 1994: Immer wenn sie Krimis liest (sèrie TV)
* 1994: Fünf Millionen und ein paar Zerquetschte (TV)
* 1993: Section K3 (Die Männer vom K3) (sèrie TV)
* 1995: Doppelter Einsatz (sèrie TV)
* 1996: Letters Unsent
* 1997: Back in Trouble
* 1999: Balko (sèrie TV)
* 2000: Helicops e (sèrie TV)
* 2001: Le Club des chômeurs
* 2001: Zwei Brüder (sèrie TV)
* 2003: Dirty Sky
* 2003: L'Homme au cigare
* 2004: Visions of Europe
* 2004: La Revanche
* 2006: Deepfrozen
* 2008: Inthierryview
* 2010: Trouble No More
* 2010: Schockela Knätschgummi a brong Puppelcher (documental)
* 2012: D'Belle Epoque (documental)
* 2013: D'Fifties (documental)

### Com a guionista

* 1988: Troublemaker
* 1989: A Wopbobaloobop a Lopbamboom
* 1997: Back in Trouble
* 2001: Le Club des chômeurs
* 2004: Visions of Europe
* 2004: La Revanche
* 2006: Deepfrozen

## Referències

* ↑ «Biography Andy Bausch» (en anglès). imdb.com. [Consulta: 4 novembre 2015].
* ↑ «Andy Bausch dreht Anti-Cannabis-Spot». Luxemburger Wort [Consulta: 4 novembre dew 2015].

## Bibliografia

* Roderes, Richard. Zelluloid Cowboy: Die Filme von Andy Bausch.. Echternach: Prophil / Ediciones Phi, 1993. ISBN 3-88865-100-X.