OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Secció de futbol del Nea Salamis Famagusta

Nea Salamis Famagusta o Nea Salamina Famagusta (grec modern:Νέα Σαλαμίς Αμμοχώστου) és un club de futbol professional amb seu a Famagusta, Xipre. És la secció de futbol del club Nea Salamina Famagusta. Esdevingué un club de refugiats des de la invasió turca de Xipre de 1974, quan Turquia ocupà la part nord de l'illa. El club té la seu temporalment a Làrnaca. Prengué el nom de l'antiga ciutat grega de Salamina (grec: Σαλαμίς), a prop de l'actual Famagusta.
Els seus èxits més destacables foren les victòries a la Copa xipriota de futbol i a la Supercopa xipriota de futbol de 1990. La seva posició més alta a la Lliga xipriota de futbol és un tercer lloc. Durant els seus primers cinc anys (1948-1953), l'equip participà en els campionats de la Federació Amateur de Futbol de Xipre. El 1953, el club s'uní a l'Associació Xipriota de Futbol, on participà regularment en campionats i competicions de copa. Ha jugat en més de 50 temporades de la lliga xipriota de futbol.
L'equip participà per primer cop en competicions europees el 1990 en la Recopa d'Europa de futbol, i jugà la Copa Intertoto de la UEFA dels anys 1995, 1997 i 2000. L'equip de futbol és una secció del club d'esports Nea Salamina Famagusta, fundat el 1948.

## Palmarès
### Futbol masculí

* Copa xipriota de futbol (1): 1990
* Supercopa xipriota de futbol (1): 1990
* Segona divisió de Xipre (4): 1955, 1980, 2002, 2004

### Futbol femení

* Supercopa xipriota (1): 2007/08

## Bibliografia

* Gavreilides, Michalis; Papamoiseos, Stelios. Ένας αιώνας Κυπριακό (en grec). Nicòsia: The writer, 2001. ISBN 9963-8720-1-8.
* Meletiou, Giorgos. Κυπριακό ποδόσφαιρο 1900–1960 (en grec). Nicòsia: Power Publishing, 2011. ISBN 978-9963-688-87-6.
* Stilianou, Pampos; Georgiou, Neofitos. Νέα Σαλαμίνα, 40 χρόνια πρωτοπόρας αθλητικής (en grec). Xipre: Nea Salamina Famagusta, 1988.
* Stilianou, Pampos. 50 χρόνια Νέα Σαλαμίνα 1948–1998 (en grec). Xipre: Nea Salamina Famagusta, 1998. ISBN 9963-8370-0-X.
* Stephanidis, Giorgos. 40 χρόνια κυπριακές ομάδες στην Ευρώπη (en grec). Nicosia: Haravgi, 2003. ISBN 9963-8841-1-3.

## Enllaços externs

* Secció de futbol del Nea Salamis Famagusta - Lloc web oficial (grec)
# Font Clepsidra

La Font Clepsidra (grec antic: Κλεψύδρα) era la fortalesa de l'antiga font del turó del nord-oest de l'Acròpolis d'Atenes.
L'estructura es trobava a prop d'un santuari d'Apol·lo d'una cova, i es va edificar al nord del monument dels Propileus, en la cruïlla de la Via Panatenaica de l'Àgora i el Perípatos que envoltaven l'Acròpoli. La font ja estava en ús en època micènica. La fortalesa construïda al començament del període clàssic en època de Cimó II es remodelà en el segle iv abans de la nostra era. L'edifici va romandre en ús durant el període romà d'Orient, quan era una capella dedicada als Apòstols, i en èpoques posteriors.
La font contenia pous i dipòsits d'aigua, i un sostre amb volta. Es va trobar una cova al cementeri connectada amb la construcció originària, dedicada a les nimfes. A l'est de la Font Clepsidra hi havia unes coves que servien com a santuari, com ara la Cova d'Apol·lo Hipoacreu, la Cova de Zeus Olímpic i la Cova de Pan.

## Referències

* ↑ «Acropolis - North Slope» (en anglés). The Ancient City of Athens [Consulta: 12 agost 2018].
* ↑ «The Acropolis Peripatos Walk» (en anglés). The Athens Key. Arxivat de l'original el 11 d'agost de 2016. [Consulta: 12 agost 2018].
* ↑ Pausànias, Descripció de Grècia, I, 28, 4.
* ↑ «Athens - Peripatos» (en anglés). Pausanias Project. Arxivat de l'original el 12 d'agost de 2018. [Consulta: 12 agost 2018].

## Vegeu també

* Cova d'Apol·lo Hipoacreu
# Museu Arqueològic d'Amfípolis

El Museu Arqueològic d'Amfípolis és un dels museus de la zona de Macedònia Central, a Grècia.
És en un edifici construït entre 1976 i 1987 per albergar els objectes que es trobaven en les excavacions de la zona, realitzades sobretot per la Societat Arqueològica d'Atenes sota la direcció de Dimitrios Lazaridis entre 1956 i 1984.

## Col·leccions

El museu conté una col·lecció d'objectes que mostren la història de l'antiga ciutat d'Amfípolis i de la seua àrea circumdant.
Es divideix en seccions temàtiques. La primera correspon a la prehistòria, que alberga una sèrie d'objectes de períodes compresos entre el neolític mitjà (5000 ae) i l'edat del ferro primerenca (750 ae). Tot seguit hi ha la secció del període històric primerenc, en què les troballes trobades en tombes de la zona, sobretot de ceràmica, testifiquen el progressiu establiment a l'àrea de població grega a partir del segle VII ae.
Una tercera secció és la dels períodes clàssic i hel·lenístic, en què s'exposa l'expansió de la ciutat d'Amfípolis, que havia estat fundada com a colònia atenesa al 437 ae, però aviat esdevingué una ciutat independent fins que va ser absorbida pel Regne de Macedònia al 357 ae. En aquesta secció s'exposen troballes procedents d'alguns santuaris de la ciutat, dedicats tant a divinitats locals com als déus olímpics i del gimnàs, que degué ser un lloc important. La vida quotidiana i pública de la ciutat es reflecteix també en monedes, ceràmica, productes artesans i escultures. A més a més, s'exposen les pràctiques funeràries amb aixovars funeraris pertanyents a persones de diferents classes socials.
La quarta secció correspon a l'època romana, en què la ciutat també tenia importància, com testifiquen els sòls de mosaic i altres obres d'art d'aquest període trobades a l'àrea. La cinquena secció exposa l'època dels primitius cristians, en què es mostren troballes de diverses basíliques com mosaics i elements arquitectònics amb una rica decoració. Al segle vi, però, les invasions eslaves provoquen el declivi de la ciutat. En acabant, una sisena secció exposa les troballes del període romà d'Orient, en què l'àrea més densament poblada de la zona era la de la ciutat portuària de Crisòpolis, mentre entre les restes de la ciutat d'Amfípolis hi havia només un petit llogaret.
* Sarcòfag de fang i argent i corona d'or de fulles d'olivera
* Crater del s. VI ae procedent d'Eon
* Pedestal d'una estàtua trobat a Amfípolis amb una inscripció en honor d'un defensor de la ciutat d'Eon
* Dos mosaics del període romà, representant Posidó i Files i les nimfes

## Referències

* ↑ Museu Arqueològic d'Amfípolis en la pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: història. (en grec)
* ↑ Museu Arqueològic d'Amfípolis en la pàgina del Ministeri de Cultura de Grècia: descripció. Arxivat 2018-07-05 a Wayback Machine. (en grec)
# Recopa de la CONCACAF

La Recopa de la CONCACAF (també anomenada Copa de Campions de Copa de la CONCACAF) fou un torneig de futbol de la CONCACAF que disputaven els campions de les diferents competicions de Copa de les federacions estatals. La competició no reeixí, ja que moltes federacions no disposaven de competicions de Copa regulars. Els darrers tres tornejos foren abandonats per la manca d'interès. L'any 2001 es creà la Copa Gegants de la CONCACAF, una competició per invitació que reemplaçava la Recopa, però només durà una temporada.
Resum dels principals campionats de la CONCACAF de clubs:
Continentals :
| Campionat de la CCCF (1959-1961) Lliga/Copa de Campions (1962-avui) Recopa de la CONCACAF (1991-1998) Copa Gegants de la CONCACAF (2001) |||
| Amèrica del Nord | Amèrica Central | Carib |
| Superlliga Nord-americana (2007-2010) Campeones Cup (2018-avui) Leagues Cup (2019-avui) | Copa Interclubs UNCAF (1971-2007) Lliga de la CONCACAF (2017-2022) Copa Centreamericana (2023-avui) | Campionat de clubs CFU (1997-2022) Caribbean Club Shield (2018-avui) Copa del Carib (2023-avui) |

## Historial

Font:
| Any | Campió | Resultat | Finalista |
| 1991 | Atlético Marte (SLV) | lligueta | Comunicaciones (GUA) |
| 1992 | no es disputà | no es disputà | no es disputà |
| 1993 | Monterrey (MEX) | lligueta | Real España (HON) |
| 1994 | Necaxa (MEX) | 3–0 | Aurora (GUA) |
| 1995 | Tecos (MEX) | 2–1 | Firpo (SLV) |
| 1996 | torneig abandonat, només es disputà la ronda preliminar | torneig abandonat, només es disputà la ronda preliminar | torneig abandonat, només es disputà la ronda preliminar |
| 1997 | torneig abandonat, no es disputà la final | torneig abandonat, no es disputà la final | torneig abandonat, no es disputà la final |
| 1998 | torneig abandonat, només es disputà la fase d'Amèrica Central | torneig abandonat, només es disputà la fase d'Amèrica Central | torneig abandonat, només es disputà la fase d'Amèrica Central |

## Referències

* ↑ «Recopa de la CONCACAF». rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
# Sokolo

Sokolo és una població i municipi (comuna rural) del cercle de Niona a la regió de Ségou. El municipi té una superfície aproximada de 2.219 km² i el formen una ciutat i 17 llogarets o viles rurals; la seva població al cens de 2009 era de 23.338 habitants.
La ciutat era parada de les caravanes que es dirigien al sud, cap a Djenné i, per tant, un punt clau del comerç transsaharià. Sokolo va pertànyer a al-Hadjdj Umar i a l'Imperi Tuculor, però durant el regnat d'Ahmadu va adquirir autonomia fins que finalment es va separar completament i es va posar sota domini del cap maure de Tenenkou, Abidina. Aquest fou derrotat per Tidjani i Tenekou va quedar reduïda a ruïnes i va haver de fugir cap al nord, abandonant Sokolo que va passar a mans d'un cap bambara de Minioukala, Diégué Couloubaly, els descendents del qual van seguir governant la població com a caps locals (a la mort de Diégué el va succeir el seu fill i mort aquest al cap de poc temps el va succeir Abderaman). Abderaman Couloubaly el 1887 va signar un tractat amb els capitans Tantin i Quiquandon. El 1891 va ser considerada dependència del nou regne de Sansanding, segregat del regne de Ségou. El 1892 Abderaman va participar en la revolta contra Mademba Sy de Sansanding però les seves forces foren dispersades pel comandant Bonnier al combat de Dosséguéla; un fill d'Abderaman i va resultar ferit greu. Bonnier va advertir a Abderaman que si no es sotmetia bombardejaria Sokolo, i Abderaman finalment es va rendir.
El maig de 1893 es va crear el cercle de Sokolo, que incloïa Ségala (o Sakala), Sokolo, Bassikounou (avui dia forma l'extrem sud-est de Mauritània) i Monimpé, i del qual es va concedir el govern al capità Cogniard el 5 de juny de 1893. El juny de 1893 va morir a la població el tinent coronel Déporter, encarregat pel govern d'aprendre l'àrab, que anava a la columna que es dirigia a conquerir Djenné. El cercle de Sokolo es va organitzar en cantons que corresponien a grans trets en els antics territoris independents: Nampala, Akhor, Ségala, Dia-Dioura, Monimpé (o Monempé), i Sokolo; els tres darreres eren administrats pel comandant del cercle i els altres tenien al seu front un cap de cantó. Les capitals del cantó eren els punts importants, fora de les quals només es pot esmentar a Boudjiguiré, lloc de recaptació al cantó d'Akhor.

## Referències

* Histoire de la conquête du Soudan français (1878-1899)" pel Tinent Gatelet
* Cercle de Sokolo
# Molí d'oli d'Escaleta

El Molí d'oli d'Escaleta és una obra de Maials (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El molí d'oli està situat prop del Mas del clot d'Adar a la vall de Camporers dins del terme municipal de Maials. L'antiga construcció del molí és de planta rectangular amb coberta d'un sol aiguavés. L'obra original ha sofert diverses modificacions i dels murs laterals originals del molí es conserven només fragments de parament construïts amb maçoneria rústica. De la mateixa manera, l'antiga porta d'entrada, d'arc de mig punt rebaixat, ha estat tapiada. D'aquest accés original destaquen els dos grans carreus trapezoidals per sobre de les impostes rectangulars. El vell molí s'usa com a magatzem.
A pocs metres de la façana de llevant hi ha les restes d'una sínia que s'usava per l'extracció d'aigua. Es conserven també parts de l'antiga canalització de pedra que transportava aquesta aigua fins al molí.

## Referències

* 1 2 «Molí d'oli d'Escaleta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 agost 2021].
# Cardea

En la mitologia romana, Cardea (del llatí cardo, cardinis, que vol dir polleguera) era la deessa de la salut, els llindars i les frontisses i els poms de les portes; també se l'associava amb el vent. És, junt amb Limentinus i Janus un dels déus lars (protectors de la casa). Protegia els infants dels vampirs i les bruixes, i era també benefactora dels artesans.
El seu culte va ser important a l'antiga Roma, i era adorada en la festivitat de Beltane i també l'1 de juny, que era el carnai o calenda de les faves, en ser ambdós vistos com una «frontissa» metafòrica de l'any. Es penjaven màscares, boles i figures (oscilla) en les entrades o els arbres en el seu honor per fomentar el creixement de les collites. L'arç blanc era l'arbre consagrat a ella i també l'arbocer. Explica la llegenda que aquesta nimfa vivia al Lucus Helerni, un bosc sagrat a les ribes del Tíber. Allà s'insinuava als incauts amb la finalitat d'atreure'ls al cor del bosc, on desapareixia sense que ningú aconseguís trobar-la. Allò es va acabar quan Janus se'n va enamorar i ella no es va poder amagar del déu de les dues cares, que, a canvi de l'amor robat, li va concedir el poder d'espantar les bruixes i de curar els nens, els malalts i els embruixats.
Ovidi comenta de Cardea, en paraules que tenen quelcom de fórmula religiosa: «el seu poder és obrir el que està tancat i tancar el que està obert».

## Referències

* ↑ Ovidi, Fasti 6.311
# Mantra

Mantra (en devanagari तन्त्र) és un mot d'origen sànscrit format pels termes manaḥ i trāyate, que es tradueixen com a "ment" i "alliberació". És un concepte del pensament de l'Índia que es presenta com un instrument per alliberar la ment del flux constant de pensaments que la confonen. Un mantra pot ser una síl·laba, una paraula, una frase o un text llarg, que en ser recitat i repetit va portant a la persona a un estat de profunda concentració (dhāraṇā).

## Utilització

En el budisme tibetà, cada mantra es considera el so corresponent a un cert aspecte de la il·luminació i es recita per a identificar-se amb aquest aspecte de la ment il·luminada.
Per exemple, el mantra om mani padme hum correspon a la compassió. Es tradueix "Oh, joia en el lotus!", sent originalment el cèlebre mantra om, el símbol sonor corresponent a Brama, tot i que aquest mantra va passar a formar part de la cèlebre frase budista.
Segons la tradició budista pollivetana, un mantra no té efecte complet si la pràctica de la seva recitació no és supervisada per un mestre competent (lama en tibetà, guru en sànscrit), recolzat alhora per un llinatge de mestres que –en el cas del budisme- remunten fins al mateix Buda. Segons el budisme, a més de recitar-se, un mantra es pot escriure en determinats llocs per a beneficiar-se de la seva influència espiritual.

## Mantres coneguts

* Om
Mantres hinduistes
* Mantra Hare Krixna
* Mantra Gayatri
* Mantra Mahamrityunjaya
* Mantra Soham
* Mantra Namokar
* Mantra Swaminarayan
* Om namah shivaya (mantra de Xiva)
* Om namo narayanaya (mantra de Vixnu)
* Om namo bhagavate vasudevaya (mantra de Vasudeva)
* Om sri ramaya namah (mantra de Rama)
* Om sri durgayai namah (mantra de Durga)
* Om sri ganeshaya namah (mantra de Ganeixa)
* Om sri maha Lakshmyai namah (mantra de Lakxmi)
* Om sri hanumate namah (mantra de Hanuman)
* Om aim saraswatyai namah (mantra de Sarasvatí)
* Om kalikayai namah (mantra de Kali)
Mantres budistes
* Om mani padme hum (mantra del bodhisattva de la compassió Avalokiteshvara)
* Om vajrapani hum (mantra del bodhisattva Vajrapani, protector del dharma)
* Om vajrasattva hum (mantra del bodhisattva Vajrasattva, purificador del karma)
* Om ah hum vajra guru padma siddhi hum (mantra de Padmasambhava)
* Om muni muni maha muniye sakyamuni svaha (mantra de Buda)
* Om gate gate paragate parasamgate bodhi svaha (mantra del Sutra del cor)
* Om tare tuttare ture svaha o Om tare tutare ture soha (mantra de la Tara verda)
* Om tare tuttare ture mama ayurjnana punye pushting svaha (mantra de la Tara blanca)
* Nam Myoho Renge Kyo (Daimoku)

## Referències

* ↑ Bach, Eva. Com cuidar la salut emocional. Plataforma, 2022-09-28. ISBN 978-84-19271-54-9.
* ↑ Merlo, Vicente. Meditar: En el hinduismo y el budismo (en castellà). Editorial Kairós, 2023-02-22. ISBN 978-84-1121-153-6.

## Vegeu també

* Meditació

## Enllaços externs

* "Els Mantres" al programa de ràdio "L'ofici de viure" de Catalunya Ràdio, 12 de febrer de 2010
* Mantres vèdics (anglès)
# Problema del mal

El problema del mal o també, paradoxa d'Epicur, és estudiat en filosofia de la religió, en teodicea i en metafísica com el problema que resulta en considerar la compatibilitat entre la presència del mal i del patiment en el món amb l'existència d'un Déu omniscient, omnipresent, omnipotent i omnibenevolent.

## Definició del problema

El problema del mal sorgeix de la suposició que un Déu omniscient i totpoderós hauria de ser capaç d'arreglar el món segons les seves intencions. Com el mal i el sofriment existeixen, pot semblar que Déu vulgui o permeti que hi hagi mal, per la qual cosa no seria perfectament bo, o no seria omniscient perquè no s'adona de tot el sofriment del món, o no és totpoderós, ja que no pot arreglar el món per eliminar de soca-rel el mal. O efectivament, no és plenament benevolent. Es relaciona amb el problema de l'infern.
Hi ha hagut diverses rèpliques dels creients per tal de tractar de reconciliar el problema del mal amb l'existència de Déu. Entre elles, les que afirmen que el mal és el resultat del lliure albir humà.
# Grill Room

El Grill Room és un antic cafè situat al carrer dels Escudellers, 8 de Barcelona, catalogat com a establiment d'interès (categoria E2).

## Història

A començaments del segle xx, el torinès Flaminio Mezzalama es va establir a Barcelona amb l'objectiu d'introduir-hi el vermut Martini & Rossi, un aperitiu alcohòlic aleshores molt estès per Itàlia. El 1902 es van inaugurar dos cafès oberts per Mezzalama, tots dos decorats per Ricard de Capmany i Roura. El primer, ara desaparegut, estava situat al passeig de Gràcia (vegeu Bar Torino) i el del carrer dels Escudellers, obert uns mesos més tard, s'anomenà Petit Torino. El revestiment de fusta exterior conserva avui encara pràcticament tots els seus detalls originals. En la decoració interior, que ha perdut la major part dels seus elements, hi van participar acreditats artesans de l'època com el tapisser Ventosa, que hi penjar les seves obres amb motius torinesos i imatges de la verema; els escultors Massana i Bussi, l'ebenista Calonja, el marbrista Bussi i el vitraller Gabarró, entre d'altres, que donaven a l'establiment una esplèndida imatge de riquesa artística.
El 1914, va passar a mans de Joan Alamany, que va canviar-li el nom a «Oriental Bar»; el 1916, a Pierre Porta, que el batejà com a «Grill Room»; el 1924, a Jaume Gibert i, finalment, a Agustí Bofarull.

## Descripció

Al carrer dels Escudellers, dues grans arcades queden dividides per un pilar on hi ha un aparador de fusta i un escut al capdamunt amb un brau rampant. La part superior de les portes està acabada amb vidrieres decorades amb motius geomètrics. Les decoracions de fusta amb motius geomètrics i florals s'acosten a l'estètica modernista.
Al l'interior també destaca la decoració modernista: motllures de fusta amb motius florals i el mobiliari de formes curvilínies i materials ceràmics decorant les parets. L'espai es divideix en dos: una primera amb les barres, amb la funció de bar i una segona, a l'interior, destinada a menjador. Es conserven alguns mobles i elements originals com el moble boteller de darrera la barra, antics llums de gas, el moble del comptador, l'escala i la barana de l'entresòl.

## Referències

* ↑ «Grill Room». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Catàleg del Patrimoni Arquitectònic, Històric-Artístic i Paisatgístic dels Establiments Emblemàtics de la Ciutat de Barcelona. Categoria E2: Establiments d'interès, 26-02-2016, p. 73-74.
* 1 2 3 4 «Grill Room». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «El Grill Room». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# O Globo

O Globo és un diari fundat el 29 de juliol de 1925 amb seu a Rio de Janeiro (Brasil). És el 2n diari amb major tirada del país i amb major nombre de lectors en la versió en línia.
Fou fundat pel periodista Irineu Marinho, propietari del diari vespertí A Noite. Per intentar ampliar el públic del diari creà un nou diari matutí. A la mort d'Irineu, poques setmanes després de la fundació del diari (21 d'agost), aquest fou heretat pel seu fill Roberto Marinho, qui liderà l'empresa fins a la seva mort el 2003. Gràcies a l'èxit del diari, aconseguí un ascensió econòmica i política que creà un conglomerat de mitjans de comunicació, el Grupo Globo, que avui dia agrupen una televisió (TV Globo), una ràdio i l'Editorial Globo, entre d'altres.
Es considera que la seva línia editorial és conservadora. En el passat, O Globo va donar suport als cops militars de 1930 i 1964. El 1986, el consorci va rebre el Premi Príncep d'Astúries de Comunicació i Humanitats per la «considerable tasca comunicativa duta a terme en l'àmbit de la premsa, ràdio i televisió al món iberoamericà».

## Notes

* ↑ Dades del 1r semestre de 2023.

## Referències

* ↑ «Acervo digital do jornal ‘O Globo’» (en portuguès brasiler). Observatório da Imprensa, 20-08-2013. [Consulta: 8 gener 2025].
* ↑ Yahya, Hanna. «Jornais registram queda no digital pela 1ª vez desde 2017» (en portuguès brasiler). Poder 360, 01-08-2023. [Consulta: 4 octubre 2023].
* 1 2 «Morre jornalista Roberto Marinho» (en portuguès brasiler). Assemblea Legislativa de São Paulo, 07-08-2003. [Consulta: 4 octubre 2023].
* ↑ «IRINEU MARINHO» (en portuguès brasiler). Museu da TV. [Consulta: 4 octubre 2023].
* ↑ Schuh, Antonio; Díez Vial, Isabel «La diversificación en las empresas de medios: el caso de Globo en Brasil». GCG: revista de globalización, competitividad y gobernabilidad, 3, 3, 2009, pàg. 90–105. ISSN: 1988-7116.
* ↑ «Roberto Marinho influiu durante sete décadas» (en portuguès brasiler). Folha de S.Paulo, 07-08-2003. [Consulta: 4 octubre 2023].
* ↑ da Silva, Heber Ricardo. «Jornais liberais e o campo político durante a transição democrática». A: A democracia impressa: transição do campo jornalístico e do político e a cassação do PCB nas páginas da grande imprensa, 1945-1948 ( PDF) (en portuguès). São Paulo: UNESP, 2009. ISBN 978-85-7983-012-9.
* ↑ «Grupo de Comunicación Globo - Premiados» (en castellà). Premios Princesa de Asturias. [Consulta: 4 octubre 2023].

## Vegeu també

* Folha de S.Paulo
* O Estado de S. Paulo
* Correio Braziliense
* Empresa Brasil de Comunicação

## Enllaços externs

* O Globo Online (portuguès)
# Agustí Valls i Vicens

Agustí Valls i Vicens (Barcelona, 21 de juny de 1860 - Barcelona, 22 de gener de 1920) fou un escriptor i poeta català.
Fou fill del sastre Magí Valls i Bosch, natural de Castellserà, i de la seva esposa Anna Vicens i Gelabert, de Sant Feliu de Guíxols. Va ser inscrit amb els noms de Agustí, Joan i Lluís Gonçaga.
Era germà de Josep Maria Valls i Vicens i amic de Josep Torras i Bages, i fou soci fundador de la Lliga Espiritual de la Mare de Déu de Montserrat i del Cercle Artístic de Sant Lluc. Des del 1878 col·laborà regularment a La Renaixença i, ocasionalment, a La Veu del Montserrat i a L'Olotí (1896-98). Entre els anys 1883 i 1893 guanyà diversos accèssits als Jocs Florals de Barcelona. Destaquen els seus poemes de contingut patriòtic, com Davant l'estàtua d'En Casanova, un poema llegit en una vetllada dedicada a Rubió i Ors considerat el probable origen del tradicional homenatge de la Diada Nacional de Catalunya, i també els de contingut religiós. La seva poesia va rebre la influència de Jacint Verdaguer i de Marià Aguiló i Fuster i, en part, fou recollida a Lectura Popular (1916). A Flors lul·lianes (1918) versificà el Llibre d'Amic e Amat.

## Referències

* 1 2 «.xml Agustí Valls i Vicens». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Registre de Naixements de l'Ajuntament de Barcelona, any 1860, número de registre 2610.