OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Escuma de mar

Escuma de mar és un terme que es fa servir per anomenar la sepiolita quan de vegades es troba surant al mar Negre. La sepiolita és un mineral blanc de baixa duresa. Pot ser marcada amb l'ungla (duresa 2 en l'escala de Mohs), té una estructura porosa i fractura concoidal. La seva fórmula química és H₄Mg₂Si₃O$_{10}$ (hidrosilicat de magnesi). És una material que s'empra per fer pipes.
La producció més important se situa a l'Àsia Menor, a Turquia, a les planes d'Eskişehir situades entre Ankara i Istanbul. Sol trobar-se associada també a magnesita.

## Usos

L'ús principal de l'escuma de mar consisteix en la fabricació de pipes i portacigars, generalment amb talles molt elaborades. La producció tradicional d'aquests productes estava centralitzada a Viena (Àustria). Des del 1970 Turquia va prohibir l'exportació de mineral en brut i els artesans austríacs varen desaparèixer gairebé del tot.

## Referències

* ↑ «Ecume de mer» (en anglès). Mindat. [Consulta: 26 desembre 2015].
* ↑ Charles Dickens. Household words. Bradbury & Evans, 1853, p. 234– [Consulta: 9 febrer 2011].
* ↑ William Phillips. An elementary introduction to the knowledge of mineralogy: including some account of mineral elements and constituents; explanations of terms in common use; brief accounts of minerals, and of the places and circumstances in which they are found, 1816, p. 42– [Consulta: 9 febrer 2011].
* ↑ James D. Dana. A System of Mineralogy Comprising the Most Recent Discoveries, 1854, p. 1– [Consulta: 31 juliol 2011].
* ↑ Henry William Bristow. A glossary of mineralogy. Longman, Green, Longman, and Roberts, 1861, p. 224– [Consulta: 31 juliol 2011].
* ↑ John Timbs. Hints for the table: or, The economy of good living [by J. Timbs.]. Kent and Co., 1859, p. 143– [Consulta: 9 febrer 2011].
# Nimlot A

Nimlot o Nimlot A (nm3rṯ) va ser un gran cap dels ma en temps de la dinastia XXI d'Egipte. És conegut principalment per ser el pare del fundador de la dinastia XXII, el faraó Xeixonq I.
Nimlot en jeroglífic :
Nimlot A era fill del Gran Cap dels Ma Xeixonq A i de la "Mare del Rei" Mehtenueskhet A i, per tant, germà del faraó Osorkon el Vell de la dinastia XXI. La seva dona era Tentsepeh A de qui va tenir un fill, Xeixonq B, que més tard esdevingué faraó (Shoshenq I). Per aquest motiu Nimlot i Tentsepeh van ser anomenats pòstumament "Pare de Déu" i "Mare de Déu". És probable que la parella també tingués una filla, Mehtenweskhet B, que es va casar amb el Summe Sacerdot de Ptah Xedsu-nefertum.
Quan Nimlot A va morir, el seu fill Xeixonq va heretar el títol de Gran Cap dels Ma; Xeixonq va obtenir pel faraó Psusennes II el permís per construir a Abidos una gran inscripció dedicatòria en honor del seu pare. Nimlot A i Tentsepeh A també apareixen a la genealogia gravada a l'estela de Pasenhor.

## Referències

* ↑ Dodson, 2012, p. 72.
* 1 2 Kitchen, 1996, p. §§ 85, 88, 90, 239, 437.
* ↑ Dodson, 2017, p. 161.

## Bibliografia

* Dodson, Aidan. Afterglow of Empire: Egypt from the Fall of the New Kingdom to the Saite Renaissance (en anglès). Oxford University Press, 2012. ISBN 9789774165313.
* Dodson, Aidan. Monarchs of the Nile (en anglès). El Caire: American Univ in Cairo Press, 2017. ISBN 978-1-61-797733-6.
* Kitchen, Kenneth A. The Third Intermediate Period in Egypt: 1100-650 BC (en anglès). Liverpool University Press, 1996. ISBN 978-0856682988.
# Acte de cort

* Pactisme
* Constitució
* Capítol de cort
* Acte de cort
Durant les edats medieval i moderna es va donar el nom genèric d'acte de cort (acta curiae) a moltes accions i/o pactes acordats durant una Cort tinguda en els estats de la Corona d'Aragó.

## Característiques

Teòricament els actes de cort eren aquelles decisions menors o quotidianes preses pels Braços en el transcurs de les sessions, i sense la necessitat de l'aprovació formal del rei, la qual sovint era implícita. Tenien una funció momentània i no tenien pas la importància de lleis generals com ara les constitucions o els capítols de cort. Alguns exemples pràctics eren les provisions d'oficis, deliberacions econòmiques, habilitacions de suplicacions, mandats als diputats, etc.

### Un terme elàstic

Però l'ús d'aquest terme fou sempre en un sentit ampli i poc precís en els textos legals. Hi hagué actes de cort que tingueren una vigència duradora o fins i tot definitiva: Alguns foren lleis particulars proposades només per un o dos braços; No tenien la solemnitat dels capítols o les constitucions i, per tant, mancaven d'un caràcter universal, per la qual cosa habitualment es posaven al rang de les pragmàtiques. També hi hagué altres d'actes de cort decretats pel rei a petició dels tres braços (com si fos un capítol); aquests casos eren de fet ratificacions de disposicions emeses pel rei amb anterioritat a la reunió de les Corts, és a dir emesos extra curiam (edictes, ordinacions, sentències, etc.) que es consideraven prou adequades per ser elevades a la categoria de llei pactada pel general del país reunit en corts (per aquest motiu aquest tipus d'acte de cort es considerava de la mateixa força que les constitucions i els capítols).

## Vegeu també

* Constitucions catalanes
* Furs de València
* Corts catalanes

## Referències

* ↑ «Acte de cort». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Diccionari d'Història de Catalunya; p. 9; ed. 62; Barcelona; 1998; ISBN 84-297-3521-6
* 1 2 3 4 Víctor FERRO : El Dret Públic Català. Les Institucions a Catalunya fins al Decret de Nova Planta; p. 296-297; Eumo Editorial; Vic; reimpressió del maig de 1999; ISBN 84-7602-203-4
# Garudimimus brevipes

Garudimimus brevipes ("imitador de Garuda") és una espècie de dinosaure ornitomimosaure basal, conegut gràcies a un únic espècimen fòssil descobert als sediments del Cretaci superior de Bayshin Tsav, Mongòlia.

## Descripció

Aquest dinosaure feia uns 4 metres de longitud i podria haver sigut omnívor. Garudimimus brevipes no semblava estar adaptat per a la carrera com la majoria dels ornitomímids derivats. Tenia unes potes relativament curtes, peus pesats i un ílium més curt a la pelvis, indicant que la musculatura de les cames no estava tan ben desenvolupada com la dels ornitomímids derivats. Els peus presentaven quatre dits i un vestigi del primer dit, mentre que tots els altres ornitomímids tenien 3 dits amb el primer i el cinquè perdut. El crani tenia un morro més arrodonit que la resta de gèneres del grup i uns ulls més grans.
Antigament es pensava que aquest membre primitiu dels ornitmimosaures tenia una banya a la part superior del crani. Estudis recents han mostrat que aquesta "banya" era simplement un os del crani mal col·locat.

## Referències

* ↑ Dixon, Dougal. The Complete Book of Dinosaurs. Londres: Hermes House, 2006, p. 190. ISBN 0-681-37578-7.
* ↑ Kobayashi, Y. and Barsbold, R. (2005). "Reexamination of a primitive ornithomimosaur, Garudimimus brevipes Barsbold, 1981 (Dinosauria:Theropoda), from the Late Cretaceous of Mongolia." Canadian Journal of Earth Sciences, 42: 1501–1521.
# Campaneria

La Campaneria és un edifici de Torelló (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El més interessant de la casa són unes dependències annexes a la casa, al voltant d'una era, construïdes amb aparell de carreus sense escairar a la base del mur i a la resta de tàpia. Aquestes estructures són les més ben conservades.

## Història

A la vall del Ges hi ha moltes masies en molt mal estat de conservació. Moltes d'elles han estat abandonades, seguint la tendència dels pagesos de construir noves cases més a prop de l'antiga casa o dels pobles. La Campaneria és un exemple d'aquestes cases, que si no es restauren, fàcilment són abandonades. Malgrat tot, aquesta encara resta habitada.

## Referències

* 1 2 «Campaneria». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 març 2019].

## Enllaços externs

* Campaneria Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Piatnitzkysaure

El piatnitzkysaure (Piatnitzkysaurus, "llangardaix de Piatnitzky") és un gènere de dinosaure teròpode que va viure al Juràssic mitjà (Cal·lovià). Les seves restes fòssils es van trobar a l'Argentina. Diferents estudis sostenen que podria ser tant un megalosàurid com un carnosaure basal. Es coneixen esquelets parcials (dos cranis fracturats i parts de l'esquelet post-cranial) que mostren que el piatnitzkysaure era un carnívor bípede de mida mitjana, 4,3 metres de longitud i uns 275 kg de pes, amb braços robusts.
L'espècimen tipus, Piatnitzkysaurus floresi, fou descrit per José Bonaparte l'any 1979.

## Referències

* ↑ Paul, Gregory S. Predatory Dinosaurs of the World. Nova York: Simon & Schuster, 1988, p. 288. ISBN 0-671-61946-2.
* (anglès)
# Plaça Major de Conques

La Plaça Major de Conques és una obra de Isona i Conca Dellà (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Plaça principal del poble. Situada a la part alta, s'accedeix per costeruts carrerons medievals. Els edificis que l'envolten són de tres a quatre plantes d'alçada, destacant les arcades en pedra de la planta baixa. Les façanes són des de carreus de pedra bona a murs reblats o arrebossats. Les cases antigues tenen ràfecs a la coberta de fusta i teula àrab.

## Història

El castell és del 1055 i el conjunt de la plaça quedà molt malmesa a causa la guerra del 36.

## Referències

* 1 2 «Plaça Major de Conques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Louis Aleman

Louis Aleman, en occità Loís Aleman (Castell d'Arbent, senyoria de Baugé, Ain, ca. 1390 - Selon de Provença, Boques del Roine, 16 de setembre de 1450) fou un cardenal francès, bisbe de Magalona i arquebisbe d'Arle. És venerat com a beat per l'Església catòlica.

## Biografia

Loís Aleman va néixer en una família noble al castell d'Arbent, a la Senyoria de Baugé (diòcesi de Belley) en 1390. Mercès a la influència del seu parent François de Conzié, arquebisbe de Narbona i xambelà del papa, Aleman esdevingué un personatge influent a l'església occitana. Fou nomenat bisbe de Magalona en 1418 (o 1419) per Martí V, que li encarregà anar a Pavia per participar en el concili ecumènic de 1423.
El desembre de 1423 fou nomenat arquebisbe d'Arle i en 1426 fou nomenat cardenal. Va tenir un paper important al Concili de Basilea a partir de 1436: amb Giuliano Cesarini, va defensar la superioritat de l'autoritat dels concilis per sobre del papa. El 14 de febrer de 1438 el cardenal fou elegit president del concili, però el papa, l'endemà, va llençar l'anatema contra totes les decisions preses pel concili. Aleman va obtenir el suport de Segimon I del Sacre Imperi Romanogermànic i del duc de Milà. El 25 de juny de 1439, el concili va deposar el papa Eugeni IV i fou nomenat papa el duc Amadeu VIII de Savoia, que serà conegut com a antipapa Fèlix V i va provocar un nou cisma a l'Església catòlica.
Eugeni IV excomunicà l'antipapa i desposseí Louis Aleman dels seus càrrecs eclesiàstics. Finalment, per acabar amb el cisma, Fèlix V va abdicar a una assemblea a Lió (1449), aconsellat per Aleman. El nou papa Nicolau V, successor d'Eugeni IV des de 1447, va restituir Aleman als seus títols i el va nomenar legat papal a Alemanya en 1449.
En tornar-ne, Louis Aleman es va retirar a Arle, on es dedicà a la instrucció del clergat. Morí de pesta el 16 de setembre de 1450 al castell familiar de Selon de Provença.

## Veneració

La seva tomba, a la catedral de Sant Tròfim d'Arle, es convertí en comptes de pelegrinatges ja a mitjan segle xv, i se li atribuïren nombrosos miracles. Fou beatificat per Climent VII en 1527.

## Bibliografia

* catholic encyclopedia(anglès)
* Le Cardinal Louis Aleman de Perouse (Paris, 1904)(francès)
# San Ignacio Miní

Les ruïnes de San Ignacio Miní són el que resta d'una missió fundada a començaments del segle xvii per evangelitzar els nadius guaranís. Es troben en l'actual localitat de San Ignacio, Departament de San Ignacio, a la província de Misiones (Argentina), distants a uns 60 km de la capital provincial, Posadas. El primer enclavament de la missió de San Ignacio Miní havia sigut a l'extrem nord de l'actual estat brasiler del Paraná quan entre els segle xvi i XVIII el territori d'aquest estat formava la regió hispanojesuítica de la Guayrá.
Des de l'any 1983 forma part del Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Jesuit Missions of the Guaranis: San Ignacio Mini, Santa Ana, Nuestra Señora de Loreto and Santa Maria Mayor (Argentina), Ruins of Sao Miguel das Missoes (Brazil)» (en anglès). [Consulta: 4 març 2021].
# Ajà

Ajà és un orisha que pertany al panteó yoruba, Ajà és un orisha menor de la religió ioruba. Ajà és l'orisha dels remolins, és el patró de la selva, els animals dins d'ell i el remeier que utilitza el secret de les herbes. Ajà va ser l'esposa d'Olokun, l'Orisha de l'oceà i, per tant, fou la mare de Yemayà. Les llegendes expliquen que si algú és portat per Ajà, a la terra dels morts o dels cels (Orun) en un viatge que té una durada de 7 dies i 3 mesos quan torni esdevindrà un poderós jujuman o babalawo. Ajà és temut i conegut per ser de caràcter prepotent i sempre estar discutint, un fet molt comú fins a principis del segle xx, però per alguna raó ja no es coneix tan àmpliament perque probablement va ser reemplaçat per Inle i per Osain. Es fa servir en la religió ioruba un feix de varetes de palma de coco i aquest feix és adornat amb cargols.

## Vegeu també

* Religions africanes tradicionals

## Bibliografia

* Morales, Ed: The Latin Beat (pàg. 277). Dona Capo Press, 2003. ISBN 0-306-81018-2.
* Alcamo, Iyalaja Ileana: The Source Iya Nla Primordial Yoruba Mother. Athelia Henrietta Press, 2007. ISBN 1-890157-41-4.
* O'Brien, David M., Animal Sacrifice and Religious Freedom: Church of the Lukumi Babalu Aye v. City of Hialeah
* Houk. James T., Spirits, Blood, and Drums: The Orisha Religion of Trinidad (‘esperits, sang i tambors: la religió orishá de Trinidad'), Tremp University Press, 1995.
* Pulleyblank, Douglas (1990). «16. Yoruba». En B. Comrie. The major languages of South Àsia, the Middle East and Africa. Taylor & Francis Routledge. ISBN 978-0-415-05772-1.
* Orisha ayé: unitat mítica del Carib al Brasil, Edicions Pontón, 1996, Digitalitzat en 27 Feb 2008, ISBN 8486138078, 9788486138073.
* McR El Pensador, Déus i Orishas Del Panteon de Yoruba: Santoral Yoruba II, Palibrio, 2012 ed, ISBN 1463339143, 9781463339142.

## Referències

* ↑ Bolívar Aróstegui, Natalia. Orishas del panteón afrocubano. Quorum Editores, 2008. ISBN 8488599986..
* ↑ Assef, Carlos Renato. El Candomblé y sus Orishás. Ed. LeBooks, 2003. ISBN 978-85-66833-69-0.
* ↑ Spencer King, Charles. Traducido por Gabriel Ernesto Arevalo Luna. IFA Y Los Orishas: La Religion Antigua De La Naturaleza. ISBN 1-46102-898-1.
# Ca Fàbregas (Valls)

Ca Fàbregas, o Ca Vives Pi, és un edifici del municipi de Valls (Alt Camp) obra de Cèsar Martinell protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici en cantonada, entre mitgeres, compost de planta baixa, entresòl, tres pisos i terrat. Hi ha una clara diferència entre l'estructura constructiva de l'edifici, pròpia del segle xix, i la seva decoració en façana i vestíbul, corresponent als corrents estilístics de principis del segle xx. En el primer aspecte cal remarcar els volums de balcons decreixents en alçada i la simplicitat compositiva. Propis del segle xx, en canvi, són el forjats dels balcons (especialment els del primer pis), el tractament de la porta d'accés i el vestíbul, i la decoració general de la façana (motllures i esgrafiats).

## Història

L'origen de l'edifici s'inscriu en el procés de desenvolupament urbanístic de la plaça del Pati al llarg del segle xix. A principis del segle xx, coincidint amb la construcció d'una sèrie d'edificis que donaven al Pati una fesomia de representativitat social (edificis antics, modernistes, noucentistes), es va encarregar a Cèsar Martinell la remodelació del l'edifici, que va quedar integrat en el conjunt de la Plaça. Martinell utilitzà en aquesta obra el programa decoratiu noucentista (esgrafiats) amb elements del llenguatge modernista (forja).

## Referències

* 1 2 «Ca Fàbregas». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2013].

## Enllaços externs

* «Ca Fàbregas». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Ramon Parramon i Castany

Ramon Parramon i Castany (Montesquiu de Ripollès, Osona, 1883 - Barcelona, 1961) va ser violoncel·lista i lutier.

## Obres

* Simfonia en re menor
* Sardanes: Adéu, vila de Ripoll; L'almogàver; Cant del pastor; Escolta'm nineta; La fontada; La forastera; L'Hereu Escampa; Idil·li camperol; Muntanya amunt; Santquirzenca; Sardanista pinturera; Seny i alegria

### Enregistraments

* Cobla Barcelona. Adéu vila de Ripoll. Barcelona: Compañía del Gramófono Odeón, 1951. ref 184770 SO 10694. «Digitalització».
* Cobla Barcelona. Cant del pastor. Barcelona: Compañía del Gramófono Odeón, 1951. ref 184795 SO 10692. «Digitalització».
* Cobla Albert Martí. L'Hereu Escampa. Barcelona: La Voz de su Amo, 1943. ref GY 555. «Digitalització».
* Cobla Barcelona. Muntanya amunt. Barcelona: Compañía del Gramófono Odeón, 1951. ref 184770 SO 10691. «Digitalització».
* Cobla Albert Martí. Santquirzenca. Barcelona: La Voz de su Amo, 1944. ref GY 585. «Digitalització».
* Cobla Barcelona. Seny i alegria. Barcelona: Compañía del Gramófono Odeón, 1951. ref 184795 SO 10693. «Digitalització».

## Vegeu també

* Salvador Ibáñez
* Guitarres Joan Estruch

## Referències

* ↑ «Sardanes de Ramon Parramon, al web "Boig per la sardana"». [Consulta: 10 juny 2018].
# Casa a la plaça Major, 12 (Conques)

Casa a la plaça Major, 12 és una obra de Isona i Conca Dellà (Pallars Jussà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge unifamiliar entre mitgeres de planta baixa, pis i golfa. Tipologia típica amb gran entrada a la que s'accedeix per un portal adovellat. Hi ha dues petites finestres en planta baixa afegides posteriorment, que trenquen la composició original. Façana de carreus de pedra picada i balconada de pedra antiga. Llinda de pedra més moderna a les finestres. Escut de ferro.

## Referències

* ↑ «Casa a la plaça Major, 12». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 març 2019].
# Bernat Ortín Benedito

Bernat Ortín Benedito (València, 1893 - València, 1940) va ser un escriptor i activista lingüístic valencià.
Mestre de professió va ser autor d'una Gramàtica Valenciana orientada a l'escola com a part de la seua tasca d'introducció del valencià en l'ensenyament. Fou secretari general de Nostra Parla. Col·laborà en El Vers Valencià, i els anys 1923 i 1934 obtingué el premi en els Jocs Florals de Lo Rat Penat. Va escriure també algunes obres teatrals de caràcter popular. Va ser un dels signataris de les Normes de Castelló.

## Obres
### Lingüística

* Coberta de la Gramàtica valenciana de Bernat Ortín (València: Editorial Valenciana, 1918), il·lustrada per Lluís Dubón Portolés1918 Gramàtica Valenciana. Nocions elementals per a escoles de primeres lletres

### Teatre

* El dimoni fa un milacre
* Les dones i l'amor
* Festes en l'horta
* La pallola

## Bibliografia

* Sansano et al., G. [2005]. «Bernat Ortín Benedito». A: Teatre Popular Valencià. Recerca finançada per l'acció (AE99-05) de la Direcció General d'Ensenyaments i Investigació de la Conselleria de Cultura, Educació i Ciència de la Generalitat Valenciana.. Alacant: Institut Interuniversitari de Filologia Valenciana, 2005 [Consulta: 23 setembre 2007]. Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine..
* Enciclopèdia Catalana
* Cent anys de la primera gramàtica escolar valenciana
# Els sirgadors del Volga

Els sirgadors del Volga (en rus: Эй, ухнем) és una famosa cançó tradicional russa, recollida per Mili Balakirev i publicada en el seu llibre de cançons tradicionals el 1866. Es tracta d'una autèntica cançó de sirgadors o arrossegadors de barcasses (en rus Бурлак, burlak). Balakirev va publicar només la primera estrofa de la cançó. Les altres dues van ser afegides posteriorment. La cançó es va inspirar en el quadre d'Ilià Repin Els sirgadors del Volga (Бурлаки на Волге), que representa el sofriment de les classes baixes de la societat en la Rússia Imperial.
Aquesta cançó va ser popularitzada per Fiódor Xaliapin el 1936. L'arranjament que en feu Glenn Miller va arribar al número 1 en les llistes d'èxits dels EUA de l'any 1941. El campositor andalús Manuel de Falla va escriure un arranjament de la cançó, que va ser publicat sota el nom de Canto de los remeros del Volga (del cancionero musical ruso) el 1922, a instàncies del diplomàtic Ricardo Baeza, que treballava amb la Societat de Nacions per a proporcionar ajuda financera per als més de dos milions de refugiats russos que havien estat desplaçats i empresonats durant la Primera Guerra Mundial. Tots els guanys de la publicació de la cançó van ser donats a aquesta causa.

## Referències

* ↑ «Sirgador». Diccinari català-valencià-balear. [Consulta: 27 març 2024].
* ↑ Fuld, James J. The book of world-famous music: classical, popular, and folk. Courier Dover, 2000, p. 520.
* ↑ Hess, Carol A. Sacred Passions: The Life and Music of Manuel de Falla, Oxford University Press, 2005, p. 134. ISBN 0195145615

## Enllaços externs

* (rus) cançó a YouTube: Els remers del Volga — Cor de l'Exèrcit Roig
* YouTube: Els remers del Volga — Paul Robeson
# Prefecte dels campaments

Prefecte dels campaments (en llatí Praefectus castrorum) era el prefecte o superintendent del campament militar romà.
Apareix esmentat el càrrec per primer cop sota August. N'hi havia un en cada legió i, per tant, n'hi podia haver més d'un a cada campament. Flavi Renat Vegeci explica que ell prefecte era l'encarregat de totes les feines en relació a la construcció del campament, con el vallum, la fossa, etc., i de l'economia interna. Sembla que es triava entre els centurions.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Praefectus Castrorum». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 10 maig 2022].