OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Teoria espectral

En matemàtiques, la teoria espectral és un terme que inclou des de les teories de l'ampliació del Valor propi, vector propi i espai propi d'una matriu simple, fins a una teoria més àmplia de l'estructura dels operadors en una varietat d'espais matemàtics. És el resultat dels estudis d'àlgebra lineal i les solucions de sistemes d'equacions lineals i les seves generalitzacions. La teoria està connectada a la de les funcions analítiques, ja que les propietats espectrals d'un operador es relacionen amb les funcions analítiques del paràmetre espectral.

## Referències

* ↑ Jean Alexandre Dieudonné. History of functional analysis. Elsevier, 1981. ISBN 0444861483.
* ↑ William Arveson. «Chapter 1: spectral theory and Banach algebras». A: A short course on spectral theory. Springer, 2002. ISBN 0387953000.
* ↑ Viktor Antonovich Sadovnichiĭ. «Chapter 4: The geometry of Hilbert space: the spectral theory of operators». A: Theory of Operators. Springer, 1991, pàg. 181 et seq. ISBN 0306110288.
# Oscil·lació neural

Una oscil·lació neural és una activitat neural periòdica del sistema nerviós central. Els teixits neurals poden generar una activitat oscil·latòria induïda per l'activitat d'una neurona o una població de neurones. Si són generats per un nombre important de neurones, aquests sistemes oscil·lants poden originar camps oscil·latoris elèctrics observables en un electroencefalograma.
Un exemple d'oscil·lació neural és la d'alguns fèlids i vivèrrids: una oscil·lació neural situada a prop de l'hipotàlem provoca la contracció de la laringe i consegüentment el ronc.

## Referències

* ↑ (francès) Joël Dehasse. Tout sur la psychologie du chat. Odile Jacob, 2008, p. 608. ISBN 2738119220 / 9782738119223.
* ↑ (anglès) J.E. Remmers i H. Gautier «Neural and mechanical mechanisms of feline purring». Respiration Physiology, 16, 3, 13-07-1972, pàg. 351-361.

## Bibliografia

* Jean Delay, Les ondes cérébrales et la psychologie, 1942, PUF
* Jean Delay, L'électricité cérébrale, 1973, PUF
# Rectoria de la Jonquera

La Rectoria de la Jonquera és una casa de la Jonquera (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta rectangular, situada al centre del poble, que consta de planta baixa, dos pisos i coberta a duess aigües. El parament del mur està realitzat amb blocs de pedra ben treballats i escairats. Les obertures també han estat emmarcades per carreus ben treballats d'un material diferent. Al primer pis, sobre la porta principal, s'obre una finestra amb un arc gòtic que dona a un petit balcó. Les altres obertures són més petites i no presenten cap element decoratiu d'interès. Tot i així l'articulació de la façana, pel seu equilibri i elegància concedeix a la casa un aspecte força noble. La casa té un ràfec força remarcat.

## Referències

* ↑ «Rectoria de la Jonquera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 octubre 2017].
# Kongo dia Nlaza

Els set regnes de Kongo dia Nlaza era una confederació d'estats a l'oest d'Àfrica central que van ser absorbits al regne del Congo al segle xvi. Aquesta política o regió es va esmentar per primera vegada en els textos del regne del Congo a finals del segle xvi, entre els títols del rei Álvaro I del Congo a la dècada de 1580 com els "Set regnes del Congo Riamulaza", encara que probablement va existir molt abans. Només es va incorporar llavors al Congo, a través de la província oriental del regne del regne de Mbata. No és clar el que eren els Set Regnes, encara que potser incloguessin Kundi i Okanga. Presumiblement, aquests regnes representaven una aliança de diverses unitats polítiques més petites, tot i que les fonts del moment no ens diuen res sobre això.
Els set regnes també es van anomenar momboares en el text del sacerdot jesuïta portuguès del segle xvii, Mateus Cardoso, que ofereix una extensa descripció de la regió. El terme momboares prové segurament del kikongo, o de la llengua bakongo, la paraula mbwadi significa set. Cardoso va assenyalar que la regió era famosa en el seu moment per la gran quantitat de tela que produïa, algunes de les quals es van exportar a la ciutat colonial portuguesa de Luanda, Angola. Els informes de principis del segle xvii suggereixen que els set regnes exportaven fins a 100.000 metres de tela anuals a aquest mercat en solitari, el que suggereix que la seva producció total hauria estat diverses vegades superior, juntament amb altres grans centres tèxtils del món, incloent quantitats equivalents a Europa i l'Índia.
Quan el regne del Congo es va fer càrrec de Kongo dia Nlaza, es va integrar a la província de Mbata, que va liderar l'expansió cap a l'est.

## Referències

* ↑ Thornton, John Kelly. The Kongolese Saint Anthony: Dona Beatriz Kimpa Vita and the Antonian Movement, 1684-1706. 2nd. Cambridge University Press, 1998, p. 51. ISBN 9780521596497.
* ↑ Heywood, Linda Marinda; Thornton, John Kelly. Central Africans, Atlantic Creoles, And The Foundation Of The Americas, 1585-1660. Cambridge University Press, 2007. ISBN 9780521779227.
* ↑ Mateus Cardoso, "Relação de alevamento de Dom Afonso, irmão de rei de Congo D Álvaro III," (1622) in António Brásio, Monumenta Missionaria Africana (15 vols., Lisbon, 1952-88) 15: 533-34.
* ↑ Thornton, John, "Pre-Colonial African Industry and the Atlantic Trade, 1500-1800," African Economic History Review 9 (1992)

## Fonts

* Graziano Saccardo, Congo e Angola con la storia del antica missione dei cappuccini, (3 vols, Milan, 1982-83)
# Pinus monophylla

Pinus monophylla és una espècie de conífera de la família Pinaceae nadiua del sud-oest dels Estats Units i nord-oest de Mèxic. Produeix pinyons comestibles.

## Distribució i ecologia

La distribució d'aquest pi va del sud d'Idaho, oest de Utah, Arizona, sud-oest de Nou Mèxic, Nevada, est i sud de Califòrnia i nord de Baixa Califòrnia. Apareix en altituds moderades des d'uns 1.200 m a 2.300 m però pot baixar fins a 950 m i pujar a 2.900 m. Està molt estès i sovint molt abundant a la seva regió sovint es barreja amb espècies de ginebre en la comunitat de plantes Arbredes de ginebre- Pinyon (Pinyon-juniper woodland).

## Característiques

Aquest pi té la característica de ser l'única espècie de pi del món amb les fulles en fascicles habitualment d'una sola fulla acicular en lloc de fascicles de dos, tres o més fulles com és freqüent en altres pins. És un pi de mida mitjana petita amb alçades de 10 a 20 m. Les pinyes són relativament grosses i els pinyons d'un a 16 mm de llargada són usats com a menjar, de la mateixa manera que es mengen els de pi pinyoner de la Conca del Mediterrani.

## Subespècies

* Pinus monophylla subsp. monophylla.
* Pinus monophylla subsp. californiarum (D. K. Bailey) Zavarin.
* Pinus monophylla subsp. fallax (E. L. Little) Zavarin.
Està molt relacionat am el Pinyon de Colorada amb el qual s'hibrida.

## Usos

La fusta i els seus pinyons comestibles han tingut gran importància històrica, econòmica i cultural pels amerindis. De vegades es té com a planta ornamental, però és difícil de trobar en els vivers, ja que germina amb dificultat.
És un dels tres arbres oficials de l'estat de Nevada. El seu descobriment per part occidental s'atribueix a l'explorador John C. Frémont.

## Referències

* ↑ Gerry Moore et al. 2008

### Fonts

* C. Michael Hogan. 2009. Elephant Tree: Bursera microphylla, GlobalTwitcher.com, ed. N. Stromberg
* Gerry Moore, Bruce Kershner, Craig Tufts, Daniel Mathews, Gil Nelson, Richard Spellenberg, John W. Thieret, Terry Purinton and Andrew Block. National Wildlife Federation Field Guide to Trees of North America. Nova York: Sterling, 2008, p. 93. ISBN 1-4027-3875-7.
* Conifer Specialist Group (1998). Pinus monophylla. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 12 maig 2006 (en anglès).
* Ronald M. Lanner, 1981. The Piñon Pine: A Natural and Cultural History. University of Nevada Press. ISBN 0-87417-066-4.

## Enllaços externs

* Gymnosperm Database: Pinus monophylla
# Poppó II de Carniola

Poppó II de Carniola i Ístria (mort el 1098) va ser marcgravi de Carniola i d'Ístria a la primera des 1070 fins al 1098 i a la segona del 1070 al 1077. Fou fill i successor d'Ulric I. La seva mare era Sofia, filla de Bela I d'Hongria i, per tant, de sang reial.
El 1077 (o el 1086 segons altres fonts) la família Eppenstein prengué el control del ducat de Caríntia sota Luitpold o Luitold; el seu germà Enric va rebre llavors el govern d'Ístria que hauria conservat fins al 1090 (fins al 1093 segons altres fonts). Poppó va conservar Carniola.
Es va casar amb Richgarda, filla d'Engelbert I de Sponheim, el qual finalment va rebre la investidura del marcgraviat d'Ístria el 1090 (o 1093) i el va governar fins a la seva mort l'1 d'abril de 1096 i llavors Poppó va poder recuperar el govern d'Ístria. Poppó i Richgarda van tenir, segons la Welforum Historia, dues filles:
* Sofia, que es va casar amb Bertold I d'Andechs
* Hedwiga, es va casar en primer lloc amn Herman I de Windberg i en segon lloc amb Adalbert II de Bogen.
No va deixar fills i a Carniola el va succeir a la seva mort (1098) el seu germà petit Ulric II.

## Referències

* [*Medieval Lands Project: Nobility of Northern Italy (900–1100)
# Aquelarre (joc de rol)

Aquelarre és un joc de rol creat per Ricard Ibáñez publicat per primera vegada el 1990 per l'editorial barcelonina Joc Internacional essent el primer joc de rol de producció autòctona espanyola; s'ha convertit també en el més veterà i el que més aguanta "viu" al mercat. El joc està ambientat a la península Ibèrica durant l'edat mitjana, més exactament entre els segles xiii i xiv. Té un ambient marcadament històric però amb un important rerefons fantàstic: Aquelarre assumeix que tots els mites i llegendes d'aquella època són reals, que el diable camina entre els mortals i que es lliura una eterna batalla entre dues realitats, la racional (l'humà, les ciències, la lògica, el dia) i la irracional (la nit, la bogeria, la fantasia, les criatures llegendàries i la màgia). Des de la seva primera edició fins a l'actualitat Aquelarre ha passat per quatre editorials, Joc Internacional, La Caja de Pandora, Proyectos Editorials Crom i Nosolorol Ediciones.
Aquelarre es desenvolupa a la península Ibèrica durant l'edat mitjana. Els territoris de la Península estan repartits en diversos regnes (Castella, Aragó, Portugal, Navarra i Granada) amb les seves cultures, idiomes i religions. Regnes que en moltes ocasions estan en guerra. L'ambientació també reflecteix el sistema feudal de senyors i vassalls, així com la fam i les malalties de l'època que poden afectar els mateixos jugadors. El joc inclou un llistat amb els esdeveniments més importants que van succeir durant els segles on s'ubica el joc a fi de poder ser una "guia" per al director de joc en la creació de les històries.

## Referències

* ↑ «Enrola’t portarà a Tarragona el creador del famós joc de rol “Aquelarre”». [Consulta: 14 octubre 2015].
* ↑ Sevillano Pareja, Héctor. Estudio del sector editorial de los juegos de rol en España :historia, tipología, perfil de lector, del autor, del traductor y del editor. Universidad de Salamanca, 18 de juny de 2009, p. 1237.
* ↑ «El juego de rol en español cumple 25 años». La nueva España, 31-07-2015. [Consulta: 14 octubre 2015].

## Vegeu també

* Història dels jocs de rol als Països Catalans

## Enllaços externs

* Dramatis Personae Arxivat 2010-03-06 a Wayback Machine., fanzine dedicat al joc
* AQUELARREADVANCED, base de dades dedicada al joc
* Aquelarre: la tentación Arxivat 2018-04-18 a Wayback Machine., guia resumida de la segona edició del joc
# Bakht Zamina

Bakht Zamina (paixtú: بخت زمينه, va morir el 15 de juliol de 1981) va ser una cantant afganesa que va actuar en els principals esdeveniments de música Paixtu a Kabul.

## Vida i mort

Bakht Zamina era de Nangarhar. Es va traslladar a Kabul per continuar la seva carrera musical. Zamina era famosa tant per les cançons folk com per les cançons pop paixtu. Era simpatitzant del Partit Democràtic Popular de l'Afganistan, cantant algunes cançons en el seu suport. Fa temps que ha estat oblidada pels mitjans de comunicació principalment per motius polítics, durant les dècades posteriors a la seva mort. Es creu que Bakht Zamina va morir el 1981 a causa de la tuberculosi. No obstant això, alguns especulen que va ser assassinada per mujahidins afganesos després de cantar la seva famosa cançó Khaija Pa Morchal Bande. La veritable naturalesa de la seva mort no s'ha confirmat, ja que havia estat envoltada de rumors.

## Obres

Algunes de les seves cançons van ser:
* Ma La Ta Juda Kawena
* Yara Ghamjan ba Shay
* Zama Khoga Janana
* Bey Dildara Mey
* Zama da Meene Yaara
* Raasha Raasha
* Khalqi Akhtar dey Mazidar
* Tapey Pashto
* Khaista Zaan em Jorr Karay de
* Ay Sarbaza Yaraa
* Khejja pa Morchal Bande

## Referències

* ↑ «Tribute to vocalist». Kabul New Times, 26-07-1984.
# Cal Canal (Solsona)

Cal Canal és una casa de Solsona protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici en xamfrà construït a finals del segle xviii d'estil neoclàssic té dues façanes i es desenvolupa en planta baixa, dues plantes pis i terrat. Les façanes s'han estucat simulant carreus de pedra tallada.

## Referències

* ↑ «Cal Canal». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 octubre 2017].
# Azul (cràter marcià)

Azul és un cràter d'impacte del planeta Mart situat amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -41.9 ° de latitud Ni 317.71 ° de longitud E. La col·lisió va causar una obertura de 19.53 quilòmetres de diàmetre en la superfície del quadrangle Argyre del planeta. El nom va ser aprovat el'any 1976 per la Unió Astronòmica Internacional en honor de la ciutat d'Azul (Argentina).

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.

## Referències

* ↑ "Azul (cràter marcià)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ National Geographic Society. National Geographic Atlas of the World, 1970 (i altres edicions)..
# Euglenòfits

Euglenòfits són protòfits. Poden ser heteròtrofs o autòtrofs segons els convingui. Euglena és el gènere tipus. Són comuns en aigües dolces. Tenen una forma allargada amb un flagel (o més) que els serveix per desplaçar-se. La reproducció és senzilla, per divisió cel·lular.

## Referències

* ↑ lee, R.E.. Phycology, 4th edition. Cambridge University Press, 2008. ISBN 978-0521638838.

## Enllaços externs

* «Euglenòfits». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* http://euglena.msu.edu Arxivat 2013-07-21 a Wayback Machine.
* http://tolweb.org/Euglenida/97461
# Federico Carlo Gravina

Federico Carlo Gravina (Palerm, 1756 – Cadis, 1806) fou un marí sicilià al servei dels Borbó d'Espanya. Comandà els vaixells hispànics de l'esquadra hispanofrancesa derrotada pels britànics a Trafalgar.

## Biografia

Federico va ser el comandant en cap de l'armada espanyola en la batalla de Trafalgar on les va comandar des del vaixell insignia Principe de Asturias. Abans de la batalla l'objectiu era arribar a Cadiz, la majoria dels almiralls francesos van decidir partir ja però Don Federico i alguns altres almiralls es va oposar optant per partir quan la mar estigues en millors condicions. Això no va canviar el pla inicial I els britànics els van agafar per sorpresa.
El seu vaixell contava amb 1141 homes, 112 canons. El vicealmirall era Antonio de Escaño. El vaixell no tenia prou homes per què molts havien mort per la febre groga i la majoria de mariners eren lleves mal entrenades però Federico va lluitar igualment.
Enmig de la batalla Federico va perdre un braç i va rebre ferides molt fortes. Quan l'armada espanyola i françesa estava a punt de colapsar Federico va donar l'ordre de retirada i per sort va aconseguir sortir viu d'alla juntament amb el seu vaixell que va tenir 52 ferits i 110 morts. Despres de la batalla de Trafalgar Federico moriria el nou de maig de 1806 a causa de les ferides patides, amb 49 anys d'edat.

## Referències

* ↑ «Biografía de don Federico Gravina y Nápoli.» (en castellà). Todo a Babor. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ Cayuela Fernández, José Gregorio; Pozuelo Reina, Angel Antonio. Trafalgar: hombre y naves entre dos épocas, 2004. ISBN 978-84-344-6760-6.
* ↑ «El navío español de tres puentes y 112 cañones. Guía visual» (en castellà). Todo a Babor, 03-01-2013. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ Terrón Pernía, Julio. «La verdadera historia de Trafalgar y gestas de buques españoles» (en castellà), 01-11-2013. [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ «Historia del navío de línea Príncipe de Asturias (2)» (en castellà). Todo a Babor. [Consulta: 10 gener 2025].
# Casa al carrer del Riu, 1 (Sant Pere Pescador)

La Casa al carrer del Riu, 1 és una obra de Sant Pere Pescador (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Sant Pere Pescador, al sud de l'antic recinte medieval de la vila, al costat de la plaça Major.
Edifici entre mitgeres de planta rectangular, amb la coberta a dues vessants de teula i un petit pati a la part posterior. Està distribuït en planta baixa i dos pisos. Sembla que la construcció podria haver format part, en origen, de la casa del costat, el número 3. La façana principal presenta la planta baixa transformada per al nou ús de l'edifici. Al pis hi ha un balcó exempt, amb el finestral d'arc rebaixat bastit amb maons, i una finestra rectangular bastida amb carreus de pedra, que es repeteix a la segona planta. La construcció és de pedra desbastada de diverses mides lligada amb morter, amb algunes refeccions amb maons. Hi ha carreus ben desbastats a la cantonada de l'edifici.

## Història

En el nucli antic de Sant Pere Pescador hi ha algunes cases dels segles XVI, XVII i XVIII amb interessants elements arquitectònics. Amb l'acabament de les guerres remences la vila de Sant Pere Pescador s'expandí més enllà del nucli fortificat al centre, on hi havia l'església i la casa Caramany, sobretot vers migdia on es formà un extens barri entre la muralla i el riu. L'habitatge del carrer Riu 1, tocant a la plaça major, és possiblement del segle xvii.

## Referències

* 1 2 3 «Casa al carrer del Riu, 1». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 21 octubre 2017].
# (2784) Domeyko

(2784) Domeyko és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert per Carlos Torres des de l'estació de Cerro El Roble, Xile, el 15 d'abril de 1975.
Inicialment va ser designat com 1975 GA. Més tard es va anomenar en honor del químic i mineralogista xilè d'origen polonès Ignacio Domeyko (1802-1889).
Domeyko orbita a una distància mitjana de 2,243 ua del Sol, podent allunyar-se fins a 2,631 ua i acostar-s'hi fins a 1,854 ua. La seva excentricitat és 0,1733 i la inclinació orbital 6,695°. Empra 1227 dies a completar una òrbita al voltant del Sol.

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=2784.
* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 29 gener 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «(2784) Domeyko» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 12 novembre 2018].

## Vegeu també

* Llista d'asteroides (2001-3000)
* Cos menor del sistema solar

## Enllaços externs

* «(2784) Domeyko» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 14 novembre 2018].
* «(2784) Domeyko» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 14 novembre 2018].
# Estadi de Domicià

L'Estadi de Domicià era un estadi per a competicions atlètiques a l'antiga Roma. Fou construït en el Camp de Mart per l'emperador Domicià, no tenia spina ni carceres (llocs per a la sortida de cavalls i carros) per a les curses. L'actual Plaça Navona ocupa l'emplaçament de l'estadi i ha conservat les seves dimensions i la seva forma.

## Història

L'emperador Domicià (81-96) va fer restaurar els edificis del Camp de Mart danyats pel gran incendi de l'any 80. A causa d'això, Cèsar i August van construir un estadi de fusta que va ser renovat per Neró i reconstruït amb pedra per Domicià l'any 86 dC.
El centre d'aquest estadi mesurava 276 metres de llarg i tenia una amplada de 54 metres. Les graderies, que tenien una capacitat per 20.000 persones, estaven sostingudes per un seguit d'arcs.
Al segle tercer, després d'un incendi del Colosseu, l'estadi va ser utilitzat temporalment com a amfiteatre. Prop de l'estadi, estava l'entrada. Domicià va construir un petit teatre per espectacles musicals i certàmens de poesia. Aquest teatre tenia una capacitat per uns 8.000 espectadors.
L'estadi de Domicià estava carregat de decoració arquitectònica, entre elles l'obelisc que es trobava anteriorment al Circ de Maxenci; tant va ser així que al segle V va ser considerat una de les set meravelles de la ciutat de Roma.

## Llegat

La Piazza Navona actual s'assenta sobre les arenes de l'interior de l'estadi. El conjunt dels edificis que abracen la plaça incorporen les arcades inferiors originals de l'Estadi. Entre aquests s'hi inclou la reconstrucció més recent de l'Església de Santa Agnese in Agone, fundada en primera instància al segle IX en el lloc on la tradició situa el martiri de Santa Inés.

## Vegeu també

* Chiesa di Nostra Signora del Sacro Cuore
* Fontana dei Quattro Fiumi

## Referències

* ↑ Marvin Trachtenberg. Arquitectura, de la prehistoria a la postmodernidad: la tradición occidental. Ediciones AKAL, 1 octubre 1990, p. 149–. ISBN 9788476006283 [Consulta: 3 juny 2011].
* ↑ Enrica Errera. Roma de los Cesares. Bonechi-Edizioni, 1979, p. 88.
* ↑ Mariano Armellini,Li Chiese di Roma dal Secolo IV al XIX , pubblicato dalla Tipografia Vaticana, 1891: (només en italià; S.Agnese_in_Agone link)

## Enllaços externs

* LacusCurtius, article de Samuel Ball Platner, A Topographical Dictionary of Ancient Rome (anglès)
* Maqueta de l'Estadi de Domicià Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine.(francès)
* GoogleMaps Piazza Navona
# Jean-Baptiste Descamps

Jean-Baptiste Descamps (Dunkerque, França, 28 d'agost de 1714, 30 de juny de 1791) va ser un pintor i escriptor francès.

## Biografia

Descamps va néixer a Dunkerque, però va viure principalment a París, fins que una circumstància accidental el va portar a Rouen el 1740. En el seu camí cap a Anglaterra, va fer amistat amb Le Cornier of Cideville, l'amic de Voltaire, qui va convèncer el jove artista per fixar-hi la seva futura residència. Un cop instal·lat, va fundar, seguint les línies bàsiques dels filòsofs de la Il·lustració, una escola d'art amb matrícula gratuïta, que tindria tenir un paper clau en el desenvolupament de l'art pictòric de Normandia. Descamps va escriure una memòria sobre aquesta escola amb què va guanyar un premi de l'Acadèmia Francesa.

## Obres publicades

* La Vie des Peintres Flamands (1753)
* Le Voyage Pittoresque (1769)
A través d'aquestes obres que va renovar l'interès en els Primitius flamencs, especialment Hans Memling i Jan van Eyck. També van tenir l'efecte advers de ser utilitzat per l'Exèrcit Revolucionari Francès, qui després de la seva invasió de Flandes el 1790, va seleccionar les millors pintures per al seu transport al Musée Central des Arts, del Louvre, a París.

## Referències

* ↑ Jean Baptiste Descamps. La vie des peintres flamands, allemands et hollandois,: avec des portraits gravés en taille-douce, une indication de leurs principaux ouvrages, & des réflexions sur leurs différentes manieres. Chez Charles-Antoine Jombert, 1660 [Consulta: 12 desembre 2010].

## Enllaços externs

* Le Voyage Pittoresque Arxivat 2012-02-07 a Wayback Machine. (francès)