OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Varlamoffita

La varlamoffita és un mineral de la classe dels òxids. Rep el nom de Nicolas Varlamoff (1910-1976).

## Característiques

La varlamoffita és un òxid de fórmula química (Sn,Fe)(O,OH)₂. La seva duresa a l'escala de Mohs oscil·la entre 6 i 6,5. Originàriament va ser descrita a Cerro Rico (Bolívia) com "Souxita", pel Dr. Roberto Herzenberg, qui va descobrir que alguns dels òxids d'estany secundaris resultants de l'oxidació de les sulfosals riques en aquest element eren solubles en àcids i, per tant, no eren cassiterita. El material millor estudiat es va anomenat més tard com "varlamoffita", per alguns considerada simplement una varietat de cassiterita, tot i que probablement no ho sigui. El seu estatus actual per l'Associació Mineralògica Internacional és qüestionable.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la varlamoffita pertany a «04.DB - Metall:Oxigen = 1:2 i similars, amb cations de mida mitjana; cadenes que comparteixen costats d'octàedres» juntament amb els següents minerals: argutita, cassiterita, plattnerita, pirolusita, rútil, tripuhyita, tugarinovita, byströmita, tapiolita-(Fe), tapiolita-(Mn), ordoñezita, akhtenskita, nsutita, paramontroseïta, ramsdel·lita, scrutinyita, ishikawaïta, ixiolita, samarskita-(Y), srilankita, itriocolumbita-(Y), calciosamarskita, samarskita-(Yb), ferberita, hübnerita, sanmartinita, krasnoselskita, heftetjernita, huanzalaïta, columbita-(Fe), tantalita-(Fe), columbita-(Mn), tantalita-(Mn), columbita-(Mg), qitianlingita, magnocolumbita, tantalita-(Mg), ferrowodginita, litiotantita, litiowodginita, titanowodginita, wodginita, ferrotitanowodginita, wolframowodginita, tivanita, carmichaelita, alumotantita i biehlita.

## Formació i jaciments

Tot i els possibles orígens bolivians de l'espècie, l'exemplar millor estudiat i el qual es considera exemplar tipus va ser descobert a la localitat de Kalima, a Maniema, a la República Democràtica del Congo. Tot i no tractar-se d'un mineral gens abundant, ha estat descrit en tots els continents del planeta a excepció de l'Antàrtida.

## Referències

* ↑ «Varlamoffite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 29 gener 2018].
# Marco Boschini

Marco Boschini (1602-1681) va ser un pintor i gravador italià del període pre-barroc a Venècia. Es guanyava la vida com a marxant d'art, va ser l'agent del cardenal Leopoldo de' Medici.
Nascut a Venècia, va estudiar a l'escola de Palma el Jove. Va pintar El darrer sopar per a la sagristia de San Girolamo de Venècia. També va destacar com a gravador i com a teòric de l'art. Va publicar diversos escrits, com La Carta del Navegar pittoresco (1660), Le minere della pittura veneziana (1664) i Le ricche minere della pittura veneziana (1674), on defensà la seva teoria que el color predominava sobre el dibuix en la pintura, i I gioieli pittoreschi. Virtuoso ornamento della città di Vicenza (1676) una guia de la seva ciutat.

## Referències

* ↑ «Marco Boschini». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Bryan, Michael. Robert Edmund Graves. Dictionary of Painters and Engravers, Biographical and Critical (Volume I A-K). York St. #4, Covent Garden, London; Original from Fogg Library, Digitalitzat el 18/05/07: George Bell and Sons, 1886, page 161.
* De Boer, Waldemar H. Marco Boschini, I gioieli pittoreschi. Virtuoso ornamento della città di Vicenza (1676). Edizione critica illustrata con annotazioni. Florence, Italy: Centro Di, 2008.
# Ventricle cardíac

Els ventricles cardíacs són aquelles cavitats dins del cor, que, durant la seva contracció, bomben la sang al sistema circulatori. En un cor amb quatre cambres, com que en els éssers humans, hi ha dos ventricles: el ventricle dret que bomba la sang en la circulació pulmonar dels pulmons, i el ventricle esquerre que bomba la sang en la circulació sistèmica a través de l'aorta per a la resta del cos. (Vegeu el sistema de doble circulació per a més detalls). Els ventricles tenen parets més gruixudes que les aurícules i, per tant, poden suportar una pressió més alta de la sang. La comparació dels ventricles esquerre i dret, el ventricle esquerre té parets més gruixudes, ja que necessita bombar la sang a tot el cos. Els dos reben la mateixa quantitat de sang.
# Secció d'handbol del Sporting Clube de Portugal

El Sporting Clube de Portugal és la secció d'handbol del Sporting CP.

## Palmarès

* Lliga portuguesa d'handbol: 19
** 1951–52, 1955–56, 1960–61, 1965–66, 1966–67, 1968–69, 1969–70, 1970–71, 1971–72, 1972–73, 1977–78, 1978–79, 1979–80, 1980–81, 1983–84, 1985–86, 2000–01, 2016–17, 2017-18
* Copa portuguesa d'handbol: 15
** 1971–72, 1972–73, 1974–75, 1980–81, 1982–83, 1987–88, 1988–89, 1997–98, 2000–01, 2002–03, 2003–04, 2004–05, 2011–12, 2012–13, 2013–14

## Referències

* ↑ Handbol - Sporting CP Web

## Enllaços externs

* Web del club
# Castellnou de Llinars

El Castellnou de Llinars és un castell renaixentista de la localitat de Llinars al Vallès Oriental, declarat Bé Cultural d'Interès Nacional.

## Descripció

El Castellnou de Llinars es dreça en un petit turó enjardinat que presideix el poble, en un costat de la carretera de Sant Celoni a Cardedeu, pràcticament integrat dins del nucli urbà. És un edifici de planta quadrada, d'uns 27 m de costat, organitzat entorn d'un pati central. La façana té un portal d'amples dovelles, damunt del qual hi ha un entaulament que conté l'escut dels Corbera sostingut per dos lleons rampants. Un vestíbul d'arc rebaixat mena al pati, al fons del qual hi ha amples estances amb volta de creueria rebaixada.
A la dreta del pati hi ha una arqueria amb columnes toscanes de granit. Al pis, presenta un arc central molt ample i rebaixat, flanquejat per dos arcs de mig punt, i, al segon pis, sis arcs lleument apuntats. Aquesta galeria o llotja dona accés a l'escala principal, que condueix a la sala noble de la casa, un rectangle de 14 x 7 m i de dues plantes d'alçada, amb un magnífic enteixinat de cassetons i un fris pintat de temàtica profana.
L'enteixinat, dividit en sis sectors per poderoses jàsseres,consta de 234 cassetons quadrats, i és finament decorat per motllures, dentells, arquets i cordó. És prolongat, ja a nivell dels murs, per un fris pintat al tremp de caràcter al·legòric, que consta de 32 ovals emmarcats per estípits amb basament grotesc. Els sis ovals del mur de ponent inclouen els escuts de llinatges emparentats amb els Corbera, l'escut dels quals és a sota el fris, voltat de llorer. Els 26 ovals restants representen els dotze mesos de l'any, amb el seu nom escrit en català i el seu signe zodiacal, repetint la iconografia medieval de les labors agrícoles. Set planetes amb els seus signes astrològics. I finalment, les set virtuts -les teologals i les cardinals- acompanyades de textos sagrats en llatí, que hi fan al·lusió. És obra d'un pintor anònim i provincià, que hi va infondre una gràcia manierista de caràcter netament popular.

## Història

Fou edificat per Riambau de Santcliment (o de Corbera-Santcliment), baró de Llinars, entre 1548 i 1558, dins d'una concepció netament renaixentista de palau residencial, en substitució de l'antic castell del Far, que havia estat aterrat un segle abans pel terratrèmol de 1448. En el nou palau, hom no oblidà l'aspecte defensiu, concretat en petits baluards i en unes torrelles angulars situats als angles. Aquestes obres de fortificació foren suprimides el segle passat, arran de les guerres carlines, i només en resten els baluards de la part nord.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Castellnou de Llinars». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Castellnou de Llinars». Castells Catalans (blog), 13-12-2011.
# Uki-e

Uki-e (浮絵, literalment 'quadre flotant', i per extensió 'quadre en perspectiva') és un gènere de la xilografia japonesa que fa ús de les convencions occidentals de la perspectiva lineal. Tot i que mai va passar de ser un gènere menor, els artistes japonesos van dibuixar i gravar quadres en perspectiva a partir de la seva introducció a finals de la dècada de 1730, fins a la meitat del segle xix.
Cap al 1739, Okumura Masanobu va estudiar els gravats europeus a fi d'aprendre les regles de la perspectiva. Els seus gravats es van fer camí al Japó a través de Dejima o de la Xina. Masanobu va ser el primer a aplicar el terme uki-e a les imatges en perspectiva, i Utagawa Toyoharu va acabar de desenvolupar aquesta forma a finals de la dècada del 1750, quan va fer xilografies en color que eren còpies de gravats de Canaletto i Guardi. Toyoharu també va ser el primer a adaptar aquestes tècniques als temes japonesos.
L'interior dels teatres kabuki era un tema comú en els gravats uki-e; les escenes d'interior són agraïdes a aquesta tècnica perquè és més fàcil d'aplicar un punt de fuga a l'arquitectura que a un paisatge.

## Vegeu també

* La impressió xilogràfica al Japó.
* Yokohama-e.
* Yoga (art).

## Referències

* 1 2 3 Hockley 79

## Bibliografia

* Hockley, Allen. Public Spectacles, Personal Pleasures: four centuries of Japanese prints from a Cincinnati collection. Cincinnati: Cincinnati Art Museum, 2006. ISBN 0-931537-29-0.

## Enllaços externs

             A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Uki-e
* Article curt sobre el gènere (en anglès).
# Tub de Prandtl

El tub de Prandtl combina en un sol instrument un tub de Pitot i un tub piezomètric: El tub de Pitot mesura la pressió total, el tub piezomètric mesura la pressió estàtica, i el tub de Prandtl mesura la diferència de les dues, que és la pressió dinàmica. Va ser una idea de Ludwig Prandtl.
Al croquis s'aprecia esquemàticament, un tub de Prandtl immers en un fluid de densitat $\rho$ , connectat a un manòmetre diferencial el líquid manomètric té densitat $\rho _{m}$ .
El tub de Prandtl, igual que el tub de Pitot, en ser introduït en el fluid en moviment, produeix una pertorbació que es tradueix en la formació en el d'un punt d'estancament, de manera que:
$\ p_{1}=p_{t}$
$\ v_{1}=0$
En el punt 0 el corrent no pertorbada té la pressió $\ p_{0}$ i la velocitat $\ v_{0}$ que és la que es vol mesurar.
El punt 1 és l'entrada del tub de Pitot, i el punt 2, on s'indica a la figura. En el punt 2 el que es té és un tub piezomètric, amb diverses entrades laterals interconnectades que no pertorben el corrent i que per tant mesuren la pressió estàtica.
Menyspreant les diferències d'alçada de velocitat i geodèsica entre els punts 0 i 2 que sol ser molt petita per ser el tub molt fi, i estar el corrent en 2 pràcticament normalitzada després de la pertorbació en 1, es té, menyspreant també les pèrdues:
$\ v_{2}=v_{0T}$
$\ p_{2}=p_{0}$
On: $\ v_{0T}$ = velocitat teòrica a la secció 0.
L'equació de Bernoulli entre 0 i 1 ($\ z_{0}=z_{1}$, $\ v_{1}=0$ - punt d'estancament)
${p_{0}}+\rho .{V_{0T}^{2} \over 2}={p_{1}}$ i expressat d'una altra manera: ${p_{1}}-{p_{0}}=\rho .{V_{0T}^{2} \over 2}$
D'altra banda anant d'1 a 2 per l'interior del manòmetre, estant tant el fluid principal com el fluid manomètric en repòs, es pot aplicar l'equació fonamental de la hidroestàtica entre 1 i 2 ($\ z_{1}$ ≈ $\ z_{2}$) de la següent manera:
$\ p_{1}=p_{2}+\rho .g.a+\rho _{m}.g.l-\rho .g.l-\rho .g.a$
De les equacions anteriors es dedueix:
$\ \rho .{v_{0t}^{2} \over 2}=(\rho _{m}-\rho ).g.l$
(pressió dinàmica teòrica, tub de Prandtl)
Aïllant es té:
$v_{0T}={\sqrt {2.g.l(\rho _{m}-\rho ) \over {\rho }}}$
En el cas particular que la mesura de velocitat s'efectuï en un flux d'aigua:
$v_{0T}={\sqrt {2.g.l(\delta -1)}}$
(velocitat teòrica del corrent, tub de Prandtl)
On: $\delta$ - densitat relativa del líquid manomètric.
A la pràctica $\ v_{2}$ és una mica més gran que $\ v_{0}$ i, per tant, segons l'equació general de Bernoulli $\ p_{2}$ és una mica menor que $\ p_{0}$. Addicionalment, en el punt 1, si l'eix del tub de Prandtl està inclinat en relació amb les línies de corrent, pot produir-se una velocitat diferent de zero i, per tant, una pressió $\ p_{1}<p_{t}$. Cal introduir per tant un coeficient $\ C_{v}$., Anomenat coeficient de velocitat del tub de Prandtl , que té valors propers a 1, determinats experimentalment en laboratori.
La velocitat real $\ v_{0}$ serà determinada, per a l'aigua, per l'expressió:
$v_{0}=C_{v}.{\sqrt {2.g.l(\delta -1)}}$

## Referències

Mecànica de Fluids i Màquines Hidràuliques. Claudio Mataix Plana, 1982.

## Vegeu també

* Tub de Pitot
# Hiroyuki Taniguchi

Hiroyuki Taniguchi (japonès: 谷口博之) (Yokosuka, 27 de juny de 1985), és un futbolista japonès.

## Selecció japonesa

Va formar part de l'equip olímpic japonès als Jocs Olímpics d'estiu de 2008.

## Referències

* ↑ «FIFA». Arxivat de l'original el 2017-11-16. [Consulta: 16 novembre 2017].
# Castèu-rainard

Castèurainard (en francès Châteaurenard) és un municipi francès situat al departament de les Boques del Roine i a la regió de Provença – Alps – Costa Blava. L'any 2005 tenia 14 200 habitants.

## Demografia

Evolució de la població Ehess i INSEE :
| 1793 | 1800 | 1806 | 1821 | 1831 | 1836 | 1841 | 1846 | 1851 |
| 2 958 | 3 154 | 3 395 | 3 816 | 4 151 | 4 376 | 4 744 | 5 107 | 5 358 |
| 1856 | 1861 | 1866 | 1872 | 1876 | 1881 | 1886 | 1891 | 1896 |
| 5 511 | 5 532 | 5 409 | 5 708 | 5 554 | 5 801 | 5 934 | 5 960 | 6 194 |
| 1901 | 1906 | 1911 | 1921 | 1926 | 1931 | 1936 | 1946 | 1954 |
| 7 398 | 8 036 | 8 638 | 8 016 | 8 646 | 8 872 | 8 695 | 8 604 | 9 063 |
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2006 | 2011 | 2016 |
| 9 602 | 10 220 | 11 027 | 11 072 | 11 790 | 13 070 | - | - | - |
| 2019 | - | - | - | - | - | - | - | - |

## Administració

Llista d'alcaldes :
| Període | Identitat | Partit |
| 2001- | Bernard Reynes | Divers droite |

## Agermanaments

* Villanova d'Asti
* Altenholz
# Cementiri de Torelló

El Cementiri de Torelló és una obra de Torelló (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El cementiri es desenvolupa a partir d'un eix central en forma de passeig que finalitza davant d'una capella. El recinte és de forma rectangular amb l'entrada orientada a sud. La tàpia que l'envolta és emblanquinada i amb un coronament de merlets en forma de ziga-zaga. S'hi accedeix mitjançant un portal d'arc de mig punt adovellat de pedra, amb guardapols i coronat per una creu, precedit per nou graons també de pedra.
El passeig central té grans xiprers i es compon de tres parts que es divideixen en dos encreuaments. Als dos laterals de l'eix hi ha un pla de gespa amb alguna tomba a terra, a segon terme se situa un el pla vertical de nínxols col·locats de manera enteixinada, en el mur que limita el recinte. A cada encreuament trobem quatre panteons col·locats en estrella que pertanyen a les famílies benestants de Torelló.
Alguns d'aquests conjunts monumentals estan signats. Aquestes són algunes de les signatures: "I. Ripoll 1963", "J. Barba aqte", "Josep Maria Pericas i Morros aqte".
Abans d'arribar a la capella trobem una creu de terme.

## Història

El cementiri vell era a l'entorn de l'església de Sant Feliu. L'any 1884 es va reformar l'atri de l'església, sota la direcció de l'arquitecte municipal Josep Yllla, i això va provocar el trasllat del cementiri.
Les obres del nou cementiri van començar el 1862 i varen ser dirigides per l'arquitecte Bladó i els mestres d'obres Rafael Plana, autor del portal i creu de pedra d'una sola peça i Ramon Tomamira encarregat de l'aixecament dels murs.
El principal benefactor del nou cementiri fou Antoni Saüquer Masmitjà, que feu construir la capella central.
L'any 1891 es va ampliar el clos murallat, obra que fou finançada per Antoni Saüquer.
Les modificacions que ha sofert el cementiri al llarg del segle xx, n'han canviat parcialment l'estètica. Els tres rengles de nínxols es convertiren en sis. L'alçada es va duplicar. Els xiprers i parterres del voltant de la capella es van convertir en mòduls per a nínxols durant la dècada de 1970.
La darrera ampliació, 1999-2000, ha consistit a ampliar la part nord-est. Aquesta obra recent no manté l'estètica del conjunt. Fou projectada pels Serveis Tècnics Municipals i realitzada pel constructor Lluís Dachs.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Cementiri de Torelló». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 març 2019].

## Enllaços externs

* Cementiri de Torelló Arxivat 2018-09-14 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# MFSB

MFSB va ser un conjunt de més de 30 músics d'estudis basat en el reeixit Sigma Sound Studios de Philadelphia.

## Discografia

* MFSB (1973)
* Love Is The Message (1973)
* Philadelphia Freedom (1975)
* Universal Love (1975)
* Summertime (1976)
* MFSB & Gamble Huff Orchestra (1978)
* The End of Phase One (1978)
* Mysteries of the World (1980)

## Referències

* ↑ Nite, Norm N. Rock On: The Illustrated Encyclopedia Of Rock N' Roll, 1964 - 1978. Nova York: Thomas Y. Crowell, 1978, p. 320. ISBN 0-690-01196-2.

## Enllaços externs

* MFSB en Philly Soul Classics Arxivat 2009-12-24 a Wayback Machine. (anglès)
* Pàgina web i blog de Carl Dixons Bandtraxs (anglès)
# Tudiya

Tudiya (accadi: 𒂅𒁲𒅀, Ṭu-di-ia) és el primer rei mencionat a les llistes reials assíries. Inicialment els reis assiris «vivien en tendes», és a dir eren nòmades. No hi ha certesa sobre la seva existència, però segons alguns autors podria haver regnat a la segona meitat del segle xxv aC.
El seu govern com el d'altres llistes és més aviat simbòlic, i la Llista de reis assiris té similituds amb la Llista dels reis de Babilònia. Hi ha evidència d'un personatge real amb aquest nom, que va ser contemporani del rei Ibrium d'Ebla, documentat pels arxius locals. Segons això, seria un cap tribal que dominava la regió propera al Tigris on després va sorgir Assur, a l'entorn del 2400 aC (el 2300 aC en la cronologia curta). La llista dona 17 reis "en tendes", i és el penúltim rei de la llista, Uixpia, el que sembla que va fundar el temple i, per tant, de la ciutat d'Assur, uns 400 anys després. La mitjana del temps de regnat de cadascun d'ells estaria a l'entorn dels 21 anys.

## Referències

* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 27 octubre 2021].
* ↑ Meissner, Bruno. Reallexikon der Assyriologie vol 6. Berlin: W. de Gruyter, 1990, p. 103. ISBN 3110100517.

## Bibliografia

* Assyria, per Sebastian Münster, a
# Viselia

La lex Viselia o lex Viscelia va ser una llei romana publicada potser l'any 23 en el consolat de Servi Corneli Ceteg i Luci Visel·li Varró.
La llei prohibia als lliberts que no tenien un privilegi conegut com dels "anells d'or" i, per tant, tenien dret llatí, la utilització dels drets que corresponien als ingenus.

## Referències

* ↑ Puente y Franco, Antonio de; José Francisco Díaz. Historia de las leyes, plebiscitos y senadoconsultos más notables des de la fundación de Roma hasta Justiniano. Madrid: Imprenta de Vicente de Lalama, 1840, p. 169 [Consulta: 27 abril 2022].
# Campionat d'escacs d'Andorra

El campionat d'escacs d'Andorra és un torneig d'escacs estatal celebrat a Andorra per determinar el campió del país.

## Quadre d'honor

    #AnyGuanyador 12000Òscar de la Riva 22001Òscar de la Riva 32002Daniel José Queraltó 42003Josep Oms i Pallisé 52004Josep Oms i Pallisé 62005Josep Oms i Pallisé 72006Josep Oms i Pallisé 82007Òscar de la Riva 92008Joan Mellado Triviño 102009Raül Garcia 112010Daniel José Queraltó 122011Raül Garcia 132012Óscar de la Riva 142013Raül Garcia 152014Óscar de la Riva 162015Óscar de la Riva 172016Robert Alomà 182017Oscar de la Riva Robert Alomà 192018Jordi Fluvià 202019Robert Alomà 212021Serni Ribera 222022Felipe Porras 232023Serni Ribera 242024Serni Ribera

## Referències

* ↑ «Palmares Josep Oms». Arxivat de l'original el 17 de febrer 2015. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Biografia Òscar de la Riva». chessgames.com. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Classificació edició 2008». fide.com. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Resum edició 2009». [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Jose Queralto Daniel, campió 2010». chess-results.com. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Raül Garcia, campió 2011». chess-results.com. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Resultats i classificació edició 2012». chess-results.com. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Resultats i classificació edició 2013». chess-results.com. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Oscar de la Riva, campió 2014». chess-results.com. [Consulta: 16 febrer 2015].
* ↑ «Absolut d'Andorra 2015». chess-results.com. [Consulta: 7 abril 2016].

## Enllaços externs

* Historial campionat absolut d'Andorra 2001-2005
* Federació andorrana d'escacs
# Tuntià

El sistema tuntià o duntià (屯田制) va ser un sistema d'agricultura iniciat en la Dinastia Han Occidental. Va ser practicat pel senyor de la guerra Cao Cao durant el Període dels Tres Regnes.

## Rerefons

Si bé el sistema tuntià es va fer famós per l'administració de Cao Cao, els seus propis escrits mostren que el sistema havia estat establert ja en la Dinastia Han Occidental, sota el govern de l'Emperaor Wu, on soldats destinats en expedicions llunyanes es van posar a treballar la conversió de l'agricultura i la terra conquerida, tant per a proporcionar aliments a l'exèrcit com reconvertir la regió conquerida en una basada en l'agricultura - en efecte, una conquesta econòmica. Després de la mort de l'Emperador Wu, això no obstant, el sistema va ser utilitzat esporàdicament i, per tant, va ser menys eficaç.
Els anys finals de la Dinastia Han Oriental va ser testimoni d'una gran pertorbació econòmica i d'una devastació generalitzada, en particular mitjançant la Revolta dels Turbants Grocs del 184 EC; la producció agrícola en particular va patir greument, i els moviments de població des de zones de guerra va donar lloc a fluxos massius de refugiats. Va ser sota aquestes circumstàncies que l'ús de Cao Cao del sistema tuntià va fer el seu impacte en la recuperació econòmica de la Xina després de tants danys soferts amb anterioritat.

## Vegeu també

* Agricultura en la Xina
* Història econòmica de la Xina