OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Festa Major del Clot – Camp de l'Arpa

La Festa Major del Clot - Camp de l'Arpa se celebra en honor de Sant Martí al barri del Clot i el Camp de l'Arpa de Barcelona. Està organitzada per la Federació d'Entitats del Clot - Camp de l'Arpa i totes les entitats del barri dedicades a la cultura popular hi tenen un pes molt important. Destaquen la jornada castellera que organitzen els Castellers de Barcelona, la cercavila gegantera, les exhibicions del Ball de Bastons i de l'Esbart Sant Martí i el correfoc dels Diables del Clot.

## Història

El barri del Clot és el nucli urbà més antic del districte de Sant Martí. A l'edat mitjana era ple d'horts i conreus que proveïen la ciutat de Barcelona. En aquell temps l'indret també era famós pel Clotum Melis, un espai ple de ruscos d'abelles productores de mel que va acabar donant nom al barri. Al segle xix la industrialització va transformar la fesomia del Clot, que va esdevenir un important nucli obrer. D'aquesta època daten moltes de les associacions, cooperatives, ateneus i entitats diverses que avui dia formen el teixit cultural del barri.

## Motiu

Sant Martí va ser un dels sants més populars i amb més devoció durant l'edat mitjana. Se'n va començar a estendre el culte per tot Catalunya al segle xii i actualment és el sant que té més capelles i parròquies dedicades. Una altra bona prova de la popularitat d'aquest sant és la gran quantitat de pobles que fan ús d'aquest topònim al nostre país.
En el cas del Clot la festa major es vincula a l'actual parròquia de Sant Martí del Clot, que data de l'expansió demogràfica de final del segle xix. Amb tot, el barri ha estat lligat tradicionalment a una altra parròquia també consagrada a Sant Martí i que dona nom al districte: Sant Martí de Provençals.

## Orígens

La història del Clot va vinculada estretament a la de la parròquia de Sant Martí de Provençals, de la qual sempre havia depès i que és l'embrió del districte. Pocs anys després del 1714, un edicte derivat del decret de Nova Planta va permetre a l'església de Sant Martí d'esdevenir parròquia i, per tant, es desvinculà de Santa Maria del Mar. Aquest va ser el primer pas per a formar, en el curs dels anys, la vila de Sant Martí, que s'integrà de nou a Barcelona pel reial decret d'agregació del 1897.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Festa Major del Clot – Camp de l'Arpa». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).
# María Ramírez Fernández

María Ramírez Fernández (Madrid, 1977) és una periodista espanyola.
Nascuda el 1977 a Madrid, és filla de Pedro J. Ramírez. Va estudiar a la Universitat de Colúmbia gràcies a una beca Fulbright. Va treballar 15 anys en El Mundo, mitjà per al qual va estar destinat com a corresponsal a Nova York. Va contreure matrimoni el 7 de juny de 2012 amb el també periodista Eduardo Suárez. Després de la seva sortida de El Mundo el 2014, va ser contractada per Univision. Co-fundadora de El Español i de «Politibot». Va abandonar El Español el 2016. En 2017 va obtenir una beca Nieman de la Universitat Harvard. En 2018 eldiario.es va contractar a Ramírez com a directora d'estratègia.

## Referències

* 1 2 Arranz, Daniel «La periodista María Ramírez, hija de Pedro J. y cofundadora de 'El Español', deja el digital». Vozpópuli, 11-07-2017 [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «María Ramírez, primera española que logra una beca Nieman de periodismo». lainformacion.com, 02-05-2017 [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ Barrientos, Paloma «Así fue la boda de María Ramirez, la hija de Pedro Jota». Vanitatis, 14-06-2012 [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «María Ramírez y Eduardo Suárez regresarán a EEUU: fichan por Univisión». prnoticias, 24-10-2014. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «María Ramírez, hija de Pedro J., abandona ‘El Español' y "deja colgado" a su padre». prnoticias, 11-07-2016. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «La periodista maría ramírez, primera mujer española que logra una beca nieman de periodismo», 02-05-2017. [Consulta: 18 agost 2019].
* ↑ «María Ramírez, nueva directora de estrategia de eldiario.es», 07-09-2018. [Consulta: 18 agost 2019].
# Zòsim

Zòsim (grec antic: Ζώσιμος Zósimos) va ser un historiador grec que va viure en temps de Teodosi II, durant la primera meitat del segle v.

## Biografia

Les poques dades biogràfiques que es conserven d'ell són gràcies al patriarca de Constantinoble Foci I, que a la seva obra titulada Biblioteca el descriu com κόμης καὶ ἀποφισκοσυνήγορος, és a dir, era comes i antic advocat del fisc. Probablement era el fill de Zòsim, prefecte de l'Epir. Fou autor d'una història de l'Imperi Romà en sis llibres, titulada Ἱστορία νέα (Historía néa, «Història Nova») que se'ns ha conservat. L'obra hauria estat escrita després del 425, ja que s'esmenta un fet que va passar aquest mateix any. La seva biografia personal és desconeguda i només se sap que era pagà (ataca als emperadors cristians com Constantí el Gran i Teodosi I el Gran però lloa als pagans com Julià l'Apòstata), cosa que posteriorment li va valer l'hostilitat dels escriptors cristians. Evari i Nicèfor el critiquen especialment.

## Història Nova

Va acomplir la tasca d'explicar els esdeveniments que van portar a la decadència de l'Imperi Romà. La Història Nova està composta per sis llibres rics en anècdotes. El primer llibre comença explicant la guerra de Troia i segueix fent una narració sobre la història dels primers emperadors des d'August fins a Dioclecià (305). El segon, tercer i quart tracten el segle iv, explicat amb força més detall, fins a la mort de Teodosi I el Gran. El cinquè i sisè tracten el període del 395 al 410, per tant fins a la deposició de Prisc Àtal. Finalitza bruscament poc abans del Saqueig de Roma (410).
Ocasionalment tracta també afers de Pèrsia, Grècia i Macedònia. Pel relat de Foci i Evagri d'Epifania, sembla que Zòsim no va viure per veure acabada l'obra i potser fou acabada per un monjo o un eclesiàstic. Essencialment es tractava de la compilació d'obres d'historiadors anteriors. Fins al capítol 41 segueix a Publi Herenni Dexip, fins al capítol onzè del cinquè llibre segueix a Eunapi (al qui no esmenta) i després segueix a Olimpiòdor de Tebes, al qui fins i tot copia literalment. El seu estil és descrit per Foci com a concís, clar, pur i satisfactori, mentre que la seva manca principal és l'omissió de la cronologia.

## Referències

* ↑ Foci, Biblioteca, 98.
* ↑ Ermatinger, 2004, p. 5.
* ↑ Nicèfor Breviarium Historicum XVI, 41
* ↑ Evagri d'Epifania Història eclesiàstica III, 41
* ↑ Smith, 1872, p. 1334.

## Bibliografia

* Ermatinger, James William. The Decline and Fall of the Roman Empire. Greenwood Publishing Group, 2004.
* Smith, William. "Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology", volum 3. John Murray, 1872.
* Zòsim. Carlos García Gual. Nueva Historia. Madrid: Editorial Gredos, 1992. ISBN 84-249-1605-0.
# Bérurier Noir

Bérurier Noir és un grup de música punk francès. La banda es va formar a París el 1983 per el cantant Laurent «Loran» Katrakazos i el guitarrista «Fanfan» François Guillemot. El grup no té bateria però utilitza una caixa de ritmes (anomenada «Dédé», una Electro-Harmonix DRM-16). El grup es va dissoldre el 1989 després de tres concerts de comiat a l'Olympia (9, 10 i 11 de novembre) però es va reformar temporalment entre 2003 i 2006.
Es van anomenar «Bérurier» pel personatge de les novel·les de Frédéric Dard i desprès noir com a senyal de dol després de la sortida d'un dels membres del grup inicial.

## Història

Els anys 1983 i 1984 el grup va fer concerts en sales, cases okupes, al carrer o al metro de París. Els seus primers discos van ser autoproduïts per petits segells discogràfics punk que començaven al mateix temps que ells com VISA i Bondage Records.
L'any 1987 van participar en un concert organitzat a París per SOS Racisme, una associació francesa creada l'any 1984 l'objectiu de la qual és la lluita contra el racisme, l'antisemitisme i, en general, totes les formes de discriminació. El 3 de març de 1988 van organitzar un concert davant de 6.800 persones a la sala de concerts parisenca Zénith.
El 4 de desembre de 2003, després de 14 anys de separació, el grup va fer un concert a les Transmusicales, un festival internacional de música creat el 1979 a Rennes, amb motiu del 25è aniversari d'aquest festival que els havia programat l'any 1986.

## Discografia
### Àlbums d'estudi

* 1984: Macadam massacre
* 1985: Concerto pour détraqués
* 1987: Abracadaboum
* 1989: Souvent fauché, toujours marteau
* 2006: Invisible

### Àlbums en directe

* 1983: Meilleurs extraits des deux concerts à Paris (K7 des primers concerts de 1983)
* 1990: Viva Bertaga (doble LP del concert de comiat l'Olympia)
* 1995: Carnaval des agités
* 1998: La Bataille de Pali-Kao (concerts de 1983 et 1984)
* 2003: Même pas mort (2 DVD + CD amb cançons inèdites)
* 2005: L'Opéra des loups + Chants des meutes

### Recopilatoris

1999: Enfoncez l'clown

## Referències

* 1 2 «Les Bérus posent leurs malles à la BnF» (en francès). [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ «Les punks de « Bérurier noir » squattent la BNF» (en francès). Le Monde.fr, 10-03-2022.
* ↑ «BÉRURIER NOIR, fer de lance du rock alternatif» (en francès). [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ «Biographie de Bérurier Noir». music-story.com. Arxivat de l'original el 2012-04-15. [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ Brochen, Philippe. «Retour de baston» (en francès). [Consulta: 11 gener 2023].
* ↑ Mickaël, Louédec «Il y a 10 ans, le concert des Bérurier Noir...». Ouest-France, 04-12-2013.
# El jugador (pel·lícula de 2009)

El jugador (títol original: Gamer) és una pel·lícula estatunidenca de 2009 escrita i dirigida per Mark Neveldine i Brian Taylor i protagonitzada per Gerard Butler i Michael C. Hall. Estrenada el 4 de setembre, la pel·lícula està basada en els videojocs d'acció en tercera persona. Està doblada al català.

## Argument

Any 2034. La tecnologia del control mental s'ha popularitzat i el videojoc Slayers permet controlar uns presoners en una sèrie de baralles a la presó. Si algun sobreviu 30 combats guanya la llibertat. Simon és un noi de 17 anys que controla la ment del convicte Kable, l'únic que ha aconseguit guanyar 28 combats. Només n'ha de guanyar dos més per ser un home lliure, però les coses no són com semblen i un grup antisistema decideix entrar en acció per conscienciar el món. Aquí, res no és el que sembla i molt menys Kable i el multimilionari finançador del videojoc: Ken Castle.

## Repartiment

* Gerard Butler com John "Kable" Tillman
* Amber Valletta com Angie "Nika" Roth Tillman
* Michael C. Hall com Ken Castle
* Kyra Sedgwick com Gina Parker Smith
* Logan Lerman com Simon Silverton
* Terry Crews com Hackman
* Alison Lohman com Trace
* Ludacris com Brother
* Aaron Yoo com Dude
* John Leguizamo com Freek
* Zoë Bell com Sandra
* Mimi Michaels com Stikkimuffin
* Ashley Rickards com 2KATCHAPREDATOR
* Milo Ventimiglia com Rick Rape
* Jonathan Chase com líder
* Keith David com agent Keith

## Notes de producció

El guió va començar a desenvolupar-se en 2007 i va ser rodada en els estudis d'Albuquerque (Nou Mèxic), durant gairebé dos mesos. Al principi la pel·lícula s'anava a titular Citizen Game però va ser Gamer el títol final de la producció.

## Crítica

En general, la pel·lícula no ha tingut una bona acollida per part de la crítica, per més que hagi pesat la figura cinematogràfica de Gerard Butler. Canals com IGN Entertainment o New York Daily News l'han qualificat de «frustrant» o de «mancada d'originalitat». Los Angeles Times o el New York Times van encara més lluny, fent joc de paraules amb « game over » o qualificant-la de «pitjor que de mal gust», respectivament.

## Referències

* ↑ «El jugador». esadir.cat. [Consulta: 30 març 2024].
* ↑ Revista Variety (16 de maig de 2007). En anglès: començament del rodatge i fitxatge de Gerard Butler
* ↑ Crítica por Glenn Whipp (7 de setembre de 2009) En anglès
* ↑ Crítica por Jeannette Catsoulis (5 de setembre de 2009) En anglès
# Molí de les Alzinetes

El Molí de les Alzinetes és una obra de Maials (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un molí en estat mitjà de conservació. Consta d'una planta rectangular inclinada. Els paraments són de carreus irregulars disposats en filades. Els punts d'intersecció dels murs estan reforçats amb carreus de major mida.
L'entrada d'aigua i el mur de la bassa semblen de factura més nova; els carreus són tots regulars i es disposen de forma molt més endreçada. L'obertura per a l'entrada d'aigua és d'arc de mig punt rebaixat.
L'estança interior presenta una volta de mig punt feta de maons disposats en filades. Aquí es conserven les moles i una obertura a la paret.
Cal remarcar la gran quantitat de vegetació que hi ha en el conjunt. Aquest fet dificulta la conservació i accelera el procés de deterioració.

## Referències

* 1 2 3 4 «Molí de les Alzinetes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 2 agost 2021].
# Eleccions territorials de Nova Caledònia de 1984

Les eleccions territorials de Nova Caledònia de 1984 es van dur a terme l'1 de juliol de 1984 per a renovar l'Assemblea Territorial de Nova Caledònia. L'antic Front Independentista havia estat substituït pel nou Front d'Alliberament Nacional Canac Socialista (FLNKS), i havia decidit boicotejar les eleccions i, per tant, no es presentà. En canvi, un altre grup independentista, Alliberament Canac Socialista, de Nidoïsh Naisseline, sí que ho va fer.

## Resultats

Resum dels resultats electorals de 1984 a l'Assemblea Territorial de Nova Caledònia
| Partits | % | Escons |
| Reagrupament per Caledònia en la República (RPCR) | 70,87 | 34 |
| Alliberament Canac Socialista (LKS) | 7,32 | 6 |
| Front Nacional (FN) | 6,00 | 1 |
| Altres | 15,7 | 1 |
| Total (participació 50,2%) | 100.0 | 42 |
La victòria del Reagrupament per Caledònia en la República no fou reconeguda pel FLNKS, qui va proclamar unilateralment la República Kanaky i va iniciar una forta lluita contra les autoritats locals (període conegut com els esdeveniments) fins que es van signar els Acords de Matignon de 1988.

## Referències

* Inventer la Nouvelle Caledonia per Sylvie Jacquemart
* Chronologie de Nouvelle Caledonie
# Engelsmanplaat

Engelsmanplaat (en frisó De Kalkman) és una illot o mes aviat un banc de sorra (en neerlandès plaat) de la cadena d'illes Frisones neerlandeses, situat entre Amelân i Skiermûntseach, a uns 5 km de la costa de Frísia (de la que la'n separa el Mar de Wadden). Fa part del municipi de Dongeradeel.
La seva superfície emergida és molt petita, de menys d'un km quadrat durant la plenamar. Sorrenc, està coberta de petites dunes, i no té habitants.
A través del temps l'illot ha anat canviant tant de mida com d'alçada. Cap al 1500 encara era força gros, però d'aleshores ençà, i sobretot a partir del segle xix, ha patit molta erosió, a vegades ajudat per l'home. El tancament del Lauwerszee el 1969 tingué una gran influència en tots els bancs entre Amelân i Skiermûntseach i, per tant, a Engelsmanplaat. A partir del 1985, s'observa erosió al seu costat est, cosa que fa pensar que l'illot podria acabar per desaparèixer totalment d'aquí a cent anys.
El seu nom prové probablement del fet que el 1708 hi embarrancà el vaixell de Feye Willems Engelsman.

## Referències

* ↑ «Engelsmanplaat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Estanys i molleres d'Àrreu: Rosari i de Muntanyó o Pudo

Els estanys del Rosari d'Arreu (1993 m) i del Muntanyó d'Àrreu (2204 m) es troben a la capçalera de la vall d'Àrreu. Són dos estanys morfològicament molt semblants, amb una superfície de 5 ha. Es troben en conques hidrològiques diferents. El del Rosari és més profund (19.5 m), té una conca bastant grossa (450 ha), ja que és el darrer estany d'un rosari de diferents estanys i basses, entre els quals hi ha l'estany de Garrabea. En canvi l'estany del Muntanyó és més somer (13 m de fondària) i té una conca petita, (de 110 ha) i és l'únic estany de la conca. A sota l'estany del Muntanyó hi ha un antic estany reblert de sediment, que ara forma una sèrie de molleres extraordinàries d'una extensió poc habitual als Pirineus.
La vegetació de la conca està formada per prats acidòfils formats per gespets (prats de Festuca eskia), i prats calcícoles de Festuca airoides o de F. yvesii, prats de F. nigrescens, Trifolium thalii i Ranunculus jouanii i prats d'ussona (F. gautieri). També s'hi troben matollars d'Empetrum hermaphroditum i neretars (Rhododendron ferrugineus), alguns amb pinedes de pi negre (Pinus pinea). Les molleres de càrex (Carex fusca) i molses del gènere Sphagnum hi són també ben representades.
Aquests estanys, malgrat estar geogràficament a prop de l'estany de Garrabea, tenen unes característiques completament diferents, ja que es troben en una conca calcària, aspecte que dintre del nostre territori és força excepcional per als estanys. A més, tenen una rica flora macrofítica de la qual ressalta la presència de fins a quatre espècies diferents del gènere Potamogeton a l'estany del Muntanyó, Potamogeton perfoliatus, P. alpinus, P. berchtoldii i P. praelongus i una (P. berchtoldii) al del Rosari, que també té espargani (Sparganium angustifolium), ranuncle aquàtic (Ranunculus aquatilis), subulària (Subularia aquatica), els isoets Isoetes lacustris i I. echinospora, i al litoral Callitriche palustris.
Als dos estanys s'hi ha introduït la truita comuna (Salmo trutta) i més recentment ha aparegut el barb roig (Phoxinus phoxinus), espècie de ciprínid que s'utilitza il·legalment com a esquer.
L'estat ecològic dels dos estanys és Bo segons la classificació establerta per la Directiva Marc de l'Aigua. Pel que fa al seu règim de protecció l'estany del Rosari es troba dins de l'actual Parc Natural de l'Alt Pirineu, però en canvi l'estany del Muntanyó d'Àrreu incomprensiblement no es troba sota cap figura de protecció. Aquest fet sembla que va lligat als plans d'expansió d'una estació d'esquí i, per tant, aquest estany, tot i ser un dels estanys més singulars de tots els Pirineus està seriosament amenaçat. Per la seva riquesa biològica i la seva singularitat es recomana que es busqui una mesura urgent de protecció per aquest estany.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Estanys i molleres d'Àrreu: Rosari i de Muntanyó o Pudo». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). [Consulta: 30 agost 2014].
# Euridamia

Euridamia (en grec Εὐρυδάμεια Euridámeia) va ser un personatge femení de la mitologia grega.
Era filla de Fileu, un heroi que va participar en la cacera del senglar de Calidó, i de Ctímene, filla de Laertes, rei d'Ítaca i, per tant, era neta d'Augias, fill d'Hèlios. Es va casar amb el vident Poliïdos i va tenir dos fills, Euquènor i Clitos, que van participar en l'expedició dels Epígons i van acompanyar Agamèmnon a la guerra de Troia. Poliïd havia predit a Euquènor que podia triar entre dos destins: morir a casa de malaltia o caure al camp de batalla, a Troia. Euquènor va triar el segon destí, i va morir a mans de Paris.

## Referències

* ↑ Ferècides d'Atenes. Fr. 24 dels Escolis d'Homer a la Ilíada.
* ↑ Homer. Ilíada. 13, 663-672.
# Festivitat de les Quaranta Hores

La festivitat de les Quaranta Hores és una festivitat religiosa de l'Església Catòlica que se celebra tenint exposat l'eucaristia durant quaranta hores, en memòria de les hores que estigué Jesucrist dins el sepulcre.
La devoció a les Quaranta Hores té el seu origen a l'edat mitjana, quan a finals del segle xiii el culte a l'eucaristia esdevé independent de la missa. No obstant això, esdevengué una celebració important a partir del segle xvi: l'any 1527 aparegué a la catedral de Milà per mitigar espiritualment els efectes de la guerra que enfrontava el rei Francesc de França i Carles V d'Espanya. Anys més tard, el 1534 els caputxins en promogueren el culte per fer front als atacs que l'eucaristia patia per part del protestantisme. De tota manera, és una celebració que prengué gran importància durant l'època del barroc, amb l'empenta de la Contrareforma, i s'estengué arreu d'Europa sobretot al segle xvii, amb el suport polític i la promoció explicita que, per exemple, als regnes d'Espanya dugué a terme la monarquia. Malgrat que, el segle xviii, el papa Benet XIV en suspengué el culte durant la nit, fent-la exclusiva de l'horari diürn, la devoció continuà ben vigorosa i no desaparegué fins a les reformes del Concili Vaticà II.
Tot i que d'entrada les 40 hores fan referència al temps que, segons el càlcul d'Agustí d'Hipona el cos de Crist va romandre al sepulcre i, per tant, tenia lloc el Divendres Sant i part del Dissabte, que ben aviat va prendre un caire independent, i se celebrà en honor a altres festivitats religioses: era molt habitual, a tall d'exemple, durant el període de Carnestoltes, els tres dies abans del Dimecres de Cendra. En altres casos i segons les necessitats pastorals, podia ser una celebració mensual o dedicada a una festa local; a Ripoll ha donat lloc a la Fira de les Quaranta Hores, ja desvinculada del ritu religiós.
El nucli visual i escenogràfic del culte era el monument, molt vinculat visualment a l'estètica de la Setmana Santa i que conformava una escenografia barroca que funcionava com a instrument pedagògic i persuasiu.

## Referències

* ↑ Alcover, Antoni M.; Moll, Francesc de B. «Hora». A: Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1930-1962. ISBN 8427300255.
* 1 2 3 Gaudí i les Quaranta Hores Arxivat 2022-12-15 a Wayback Machine.. Exposició celebrada a Can Balaguer, Palma, del 25 novembre 2022 al 28 febrer 2023.
# Filip de Theangela

Filip de Theangela (en llatí Philippus, en grec Φίλιππος ό Θεαγγελεύς) va ser un escriptor i historiador grec mencionat per Ateneu de Naucratis i Estrabó, que va escriure una Història de Cària titulada segons Ateneu Περὶ Καρω̂ν καὶ Λελέγων σύγγραμμα i d'acord amb el segon Καρικά.
Teànguela, d'on era nadiu, era una ciutat de Cària prop d'Halicarnàs. De l'època en què va viure aquest Filip no se'n sap res, tret de que va ser posterior a Estrabó. Alguns erudits pensen que podria ser el mateix personatge que Filip Isàngel citat per Plutarc i, per tant, hauria viscut al segle IV aC, però no hi ha prou proves.

## Referències

* ↑ [https://quod.lib.umich.edu/m/moa/acl3129.0003.001/300?page=root;rgn=full+text;size=100;view=image;q1=PhilippusSmith,+William+(ed.).+Dictionary+of+Greek+and+Roman+Biography+and+Mythology.+Volum III.++Boston:+Little,+Brown+&+Comp.,+1867,+p. 292. ]