OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Claude Michel

Claude Michel (Elna, 26 de setembre del 1938) va ser un diputat socialista nord-català.

## Biografia

D'ofici professor, era membre del partit socialista francès quan es presentà a les eleccions legislatives d'11 de març del 1973 per la segona circumscripció, Bernay, del departament de l'Eure, amb un programa que defensava els drets dels treballadors, proposava el trencament amb el capitalisme, com a camí cap al socialisme, i instava a una reforma constitucional. Obtingué l'escó i, sempre en les files socialistes, el revalidà a les eleccions del 19 de març del 1978, el 21 de juny del 1981 i el 16 de març del 1986. Quan acabà la legislatura, el 14 de maig del 1988, ja no tornà a la Cambra.
El 1983 havia presidint una comissió mixta Assemblea-Senat que, infructuosament, intentà d'assolir un consens en relació amb el projecte de llei relatiu a la democratització de les investigacions públiques. Entre 1976 i 1982 va ser conseller general de l'Eure, elegit pel cantó de Routot.

## Referències

* ↑ «Fitxa de Claude Michel, al web de l'Assemblea nacional francesa» (en francès). [Consulta: 1r juliol 2015].
* ↑ Elections Legislatives - Scrutin de Ballottage du 11 de mars 1973 - 2$^e$ Circonscription Bernay - Pont-Audemer [Full volant amb les fotografies i programa electoral dels dos candidats socialistes]. Bernay: Imp. Bernayenne, 1973.
* ↑ Mossion, Jacques «Annexe au procès-verbal de la seánce du 23 juin 1983. Rapport». Sénat. Seconde session ordinaire de 1982-1983, nº 424.
# Província de Trieste

La Província de Trieste (en eslovè, Tržaška pokrajina) és una província que forma part de la regió de Friül-Venècia Júlia dins Itàlia. És la més petita de les províncies italianes.
Té una àrea de 212,51 km², i una població total de 234.668 hab. (2016). Hi ha 20 municipis a la província.
El territori correspon al hinterland de la vila de Trieste, que havia format part de l'Imperi Austrohongarès i després de la Primera Guerra Mundial, fou posada sota administració italiana.
Fou capital de l'Estat lliure de Trieste, creat pel tractat de pau de París del 1947, i que comprenia la ciutat i una petita zona des de Duino fins a Cittanova (Novigrad), i fou dividit en dues zones: la zona A, al nord, administrada pel Regne Unit, França i els EUA, en la qual era inclosa la ciutat de Trieste, i la zona B, al sud, administrada per Iugoslàvia. El tractat de Londres de 1954 posà fi a l'estat de Trieste: la zona A passà a formar part d'Itàlia, i la zona B, de Iugoslàvia. El 1975 Itàlia i Iugoslàvia signaren prop d'Osimo un tractat que finí la qüestió fronterera de Trieste i un acord de cooperació econòmica, pel qual hom creà una zona industrial lliure d'uns 20 km², a totes dues bandes del límit de l'àrea de Sesana-Fernetti —a la qual Trieste pertany. La zona, aprovada per la Unió Europea, quedà administrada per un comitè mixt de sis membres.

## Referències

* ↑ Dades ISTAT

## Enllaços externs

* Plana oficial de la província (italià)
* Trieste i la seva Costa (castellà)
# Umanità Nova

La Umanità Nova és un diari anarquista, fundat al febrer de 1920 per Errico Malatesta. La primera seu va ser a Milà i més tard es va traslladar a Roma després de l'incendi] de la tipografia i de la redacció a les mans dels feixistes. Era un diari italià de l'anarquisme social, dels moviments llibertaris, antiautoritari, anticlerical, del món del treball i del sindicalisme de base, d'acció directa, de les lluites comunitàries, espais socials i camins autogestionats. A la nit entre els dies 23 i 24 de març de 1921 la redacció va patir un incendi realitzat per un grup feixista, com immediata represàlia de la «massacre teatre Diana» -incendi del Kursaal Diana de Milà-, que havia tingut lloc unes hores abans.
Va tindre una edició diària fins a l'any 1922, quan va ser tancat pel règim feixista. En algunes bandes d'Itàlia el seu tiratge va superar el del diari històric Avanti! del Partit Socialista Italià. En una carta d'Anna Kuliscioff a Filippo Turati, la primera estima la difusió del diari en 100 000 còpies, mentre que al mateix període la circulació d'Avanti! va ser de 70 000 exemplars.
A la caiguda del règim, el 1945, la publicació del diari es va reprendre, aquesta vegada en forma de setmanari. Actualment Umanità Nova és el medi escrit de la Federació Anarquista Italiana.

## Referències

* ↑ «Eccidio al teatro Diana» (en italià). Corriere della Sera, dimecres 23 març 1921. Arxivat de l'original el 2014-12-30. [Consulta: 30 desembre 2014].
* ↑ Schirone, 2010, p. 29.
* ↑ «Settimanale Anarchico Umanita' Nova» (en italià). [Consulta: 30 desembre 2014].

## Bibliografia

* Schirone, Franco. Cronache Anarchiche (en italià). Zero in Condotta, 2010. ISBN 978-88-95950-13-6.

## Enllaços externs

* Umanità Nova - Lloc web oficial (italià)
# Enrôlés de Force

Enrôlés de Force (en luxemburguès: Zwangsrekrutéierten; en alemany: Zwangsrekruten) va ser un partit polític luxemburguès i grup de pressió. Va representar els interessos de les 12.000 persones que havien estat reclutades a la Wehrmacht durant l'ocupació alemanya de Luxemburg a la Segona Guerra Mundial.
El partit va tractar de reclamar una indemnització per als reclutats pel govern d'Alemanya Occidental com a víctimes de l'Alemanya nazi. Enrôlés de Force va guanyar un escó en la Cambra de Diputats a les eleccions legislatives luxemburgueses de 1979, després d'haver guanyat un 4,4% dels vots. Van pressionar per aconseguir el reconeixement oficial del govern de Luxemburg als reclutes que van ser víctimes de l'Alemanya nazi, fet que es va aconseguir el 12 de juny 1981. Donant fi a un debat nacional de trenta anys. El partit va ser dissolt després d'aconseguir aquest èxit, i el seu únic diputat es va unir als del Partit Popular Social Cristià.
Enrôlés de Force va ser el segon partit en representar aquest interès, després que el Moviment Independent Popular, havia guanyat dos escons en les eleccions de 1964.

## Referències

* ↑ Reif, Karlheinz «National Electoral Cycles and European Elections 1979 and 1984» (en anglès). Electoral Studies, 3, 1984, pàg. 244–255. DOI: 10.1016/0261379484900052.
* 1 2 3 Graubart, Noah C. «Luxembourg: The Party System from 1963 to 2000» (en anglès). International Comparative Political Parties Project. Kenneth Janda. [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ Hirsch, Mario «European elections: Luxembourg» (en anglès). West European Politics, 3, maig 1980, pàg. 250–252. DOI: 10.1080/01402388008424281 [Consulta: 6 juliol 2015].
* ↑ Thewes, 2006, p. 202.
* ↑ Thewes, 2006, p. 160.

## Bibliografia

* Thewes, Guy. Les gouvernements du Grand-Duché de Luxembourg depuis 1848 (PDF) (en francès). Luxembourg City: Service Information et Presse, 2006. ISBN 978-2-87999-156-6 [Consulta: 6 juliol 2015].
# Història de la genètica

Usualment es considera que la història de la genètica comença amb el treball del monjo agustí Gregor Mendel. La seva investigació sobre hibridació en pèsols, publicada el 1866, descriu allò que més tard es coneixeria com les lleis de Mendel.
L'any 1900 marcà el "redescobriment de Mendel" per part d'Hugo de Vries, Carl Correns i Erich von Tschermak, i el 1915 els principis bàsics de la genètica mendeliana havien sigut aplicats a una àmplia varietat d'organismes, destacant notablement el cas de la mosca de la fruita Drosophila melanogaster. Seguint els avenços de Thomas Hunt Morgan en la recerca amb formes mutants de la mosca Drosophila melanogaster, els investigadors Walter Sutton i Thomas Bovery. desenvoluparen la teoria cromosòmica de l'herència, la qual fou àmpliament acceptada abans del 1925. Paral·lelament al treball experimental, els matemàtics desenvoluparen el marc estadístic de la genètica de poblacions, portant la interpretació genètica a l'estudi de l'evolució.
Amb els patrons bàsics de l'herència genètica establerts, molts biòlegs es tornaren cap a investigacions sobre la naturalesa física dels gens. Als anys quaranta i a principis dels cinquanta, els experiments assenyalaren l'ADN com la part dels cromosomes (i potser altres nucleoproteïnes) que contenia gens.
L'enfocament sobre nous organismes model tals com virus i bacteris, juntament amb el descobriment el 1953 de l'estructura en doble hèlix de l'ADN, marcaren la transició a l'era de la genètica molecular. Als anys següents, alguns químics desenvoluparen tècniques per seqüenciar tant àcids nucleics com proteïnes, mentre altres resolien la relació entre aquests dos tipus de biomolècules: el codi genètic. La regulació de l'expressió gènica esdevingué un tema central als anys seixanta, i pels anys setanta aquesta expressió gènica podia ser controlada i manipulada utilitzant enginyeria genètica. Durant les últimes dècades del segle xx molts biòlegs s'enfocaren a projectes genètics a gran escala, seqüenciant genomes sencers.

## Referències

* ↑ Sutton i Bovery: ous de granota i cromosomes de saltamartí!! Arxivat 2009-12-22 a Wayback Machine. Museu Virtual Interactiu de la Genètica i l'ADN (català)
# Glacera de la Lex Blanche

La Glacera de la Lex Blanche es troba en el Massís del Mont Blanc en el vessant de la Vall d'Aosta.
La seva extensió fa unes 400 hectàrees. Es troba en la vall Veny (Courmayeur). Està envoltat d'importants pics: Aiguille des Glaciers (3.816 m), aiguille de la Lex Blanche (3.686 m), Aiguille de Tré-la-Tête (3.920 m), i del Petit Mont Blanc (3.424 m). Les seves característiques principals són: exposició sud-est, cota màxima 3.910 metres, cota mínima 2.200 metres.

## Topònim

A la Vall d'Aosta, un lex (pron. lé), paraula d'origen celta, indica una paret rocosa perpendicular, relliscosa, que es desprèn en capes, travessat per l'aigua o no.

## Referències

* ↑ Vivian, Robert. Les glaciers du Mont-Blanc, "Le glacier de la Lée Blanche" (en francès). Les Marches: La Fontaine de Siloé, 2005, p. 242-244 (Les Savoisiennes). ISBN 978-2-84206-285-9.
* ↑ «View a glacier. GLACIER "LEX BLANCHE"» (en anglès). [Consulta: 3 setembre 2020].
* ↑ Abbé Joseph-Marie Henry, Vieux noms patois de localités valdôtaines, Imprimerie catholique, Aosta, 1936.
# Marina Daufí i Segura

Marina Daufí i Segura (Tortosa, Baix Ebre, ca. 1900 - Manlleu, Osona, 23 d'abril de 1976), fou una mestra de la Segona República i redactora del diari El Pueblo de Tortosa.
La seva tasca com a docent comença l'1 de desembre del 1931 amb l’atorgament de la plaça de mestra al poble de Jesús. Posteriorment, el 28 de maig de 1933 aconsegueix la plaça de mestra nacional a Aldover. Finalment, el 6 de març del 1937 va ser nomenada directora provisional de les escoles de Roquetes, i fins que les tropes nacionals van ocupar tot el marge dret de l’Ebre.
Per altra banda, en l'àmbit periodístic, la seua etapa com a articulista comença a principis del 1932. Així, l’1 de març del 1932 publica el seu primer article ‘Leonor Serrano’, amb l’avantítol ‘Mujeres de la República’. La seua activitat periodística es va allargar fins al 7 de març del 1938, quan va publicar el seu últim article en l’últim exemplar d’El Poble, ja amb la capçalera catalanitzada.
L'any 1939, i després de l'afusellament del seu marit Joan Curto i Pla, marxà de Tortosa amb les seues dues xiquetes menudes, una germana i el seu pare ancià —el músic Manuel Daufí i Jordan, director de la Lira Dertosense—, i van amagar-se a la colònia tèxtil de Còdol-Dret, a les Masies de Roda de Ter. Allà, Daufí exercí de mestra a l’escola de la colònia fins al 3 de gener del 1963, quan la colònia tèxtil va quedar inundada per les aigües del pantà de Sau. Això va portar-la fins a Manlleu, on féu de mestra a l’acadèmia Casals, fins que va morir el 23 d’abril del 1976.
Es va casar amb Joan Curto i Pla l’1 de setembre del 1934.

## Referències

* 1 2 3 4 Moreno Pérez, Gustau «L’exili interior de Marina Daufí, mestra republicana i última columnista d’El Poble». La Marfanta, 29-09-2024 [Consulta: 1r novembre 2024].
* 1 2 3 4 5 Moreno Pérez, Gustau «Marina Daufí i el dret a l’oblit». La Marfanta, 06-10-2024 [Consulta: 2 novembre 2024].
# Castell d'Ēdole

El Castell Ēdole (en letó: Ēdoles pils; en alemany: Schloß Edwahlen) és un castell d'estil gòtic situat a la vora del llac Ēdole, a la regió històrica de Curlàndia, Letònia occidental. Originàriament compost per dos edificis d'habitatges units per un mur de pedra, el castell està envoltat d'un parc paisatgístic. Es considera un monument arquitectònic i arqueològic d'importància nacional.

## Història

El castell va ser manat construir pel bisbe de Piltene entre 1264 i 1267. Va ser reconstruït al segle xvi i des de 1561 fins a 1920 va ser propietat de l'alemany bàltic Baron von Behr i els seus descendents.
Durant el segle xviii el castell va ser ampliat i des de 1835 fins a 1841 va ser objecte d'un important treball de reconstrucció per convertir-se en una de les primeres mostres d'arquitectura neogòtica a Kurzeme. L'edifici va patir un incendi i es cremà parcialment durant la Revolució Russa de 1905. Entre 1906 i 1907, en una de les seves cantonades es va construir un pati de casa i la torre, i la façana va ser remodelada amb les seves formes gòtiques.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Referències

* 1 2 3 «Edole Castle» (en anglès). Arxivat de l'original el 2014-09-03. [Consulta: 8 gener 2015].

## Bibliografia

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.
# Léon de la Fontaine

François Joseph Albert Léon de la Fontaine, més conegut com a Léon de la Fontaine, (Ciutat de Luxemburg, 18 de novembre de 1819 - 5 de febrer de 1892) va ser un jurista, polític i botànic luxemburguès.
El 21 de maig 1848 va ser un dels membres de l'Assemblea Constituent de Luxemburg, on va substituir Charles Munchen, que va ser enviat a l'Assemblea Nacional de Francfort. Des del 14 de desembre de 1866 fins al 18 de juny de 1867 va ser Director General (ministre) de Justícia, i també d'Hisenda en el govern de Víctor de Tornaco.
Des de 1867 va pertànyer a la Societat de Ciències Naturals a la secció posterior de l'Institut científic Gran Ducal, membre fundador de la Societat Botànica, estava particularment interessat en les falgueres.
Era fill de Gaspard-Théodore-Ignace de la Fontaine i germà d'Edmond de la Fontaine ("Dicks ") i d'Alphonse de la Fontaine. Es va casar amb Anne Marie Jos. P. Collart (1827-1893), filla de Charles Joseph Collart (1775-1841), el 27 de febrer de 1852.

## Publicacions

* Fontaine, Léon de la (1885): Notiz zu "Polypodium aculeatum, Linné". (An den botanischen Verein zu Luxemburg). Recueil des Mémoires et des Travaux publiés par la Société botanique du G.-D. de Luxembourg, 9-10 (1883–1884): 101-152. Arxivat 2012-12-19 at Archive.is
* Fontaine, Léon de la (1886): Notiz zu Asplenium germanicum, Weis. (Aspl. Brenii, Retz; Aspl. murale, Bernh.; Aspl. alternifolium, Jacq.). Recueil des Mémoires et des Travaux publiés par la Société botanique du G.-D. de Luxembourg, 11(1885–1886): 69-89. Arxivat 2012-12-20 at Archive.is
* Fontaine, Léon de la (1886): Notice sur les Fougères de la flore luxembourgeoise. Rapport lu en séance du 19 décembre 1885, sur les Fougères trouvées par M. Reisen, en Ardennes. Recueil des Mémoires et des Travaux publiés par la Société botanique du G.-D. de Luxembourg 11(1885–1886), 90-126. Arxivat 2012-12-20 at Archive.is

## Referències

* ↑ Friedrich, Evy. Kalennerblieder Vol. 3.. Suisse: JP Krippler, 1981, p.395.
* ↑ «Biografía Nacional del país de Luxemburgo: Número 07 - página 67» (en francès). Biblioteca Nacional de Luxemburgo. Luxemburgensia línea. [Consulta: 8 agost 2015].
# Eustraci (prevere)

Eustraci (en llatí Eustratius, en grec Εὐστράτιος) fou un prevere de l'església grega de Constantinoble autor d'una obra sobre la condició de l'anima després de la mort, on diu que continuava existint.
Va viure probablement al segle vi, tot i que no se'n sap res del cert tret del que es pot deduir de la seva obra, que anava dirigida contra aquells que pensaven que l'ànima moria juntament amb el cos.
Foci coneixia la seva obra i en va fer alguns extractes i, per tant, Eustraci hauria d'haver viscut abans d'ell. Com que cita a Dionís l'Areopagita forçosament ha de ser posterior, i a més se sap que les obres de Dionís van publicar-se cap a l'any 560, d'aquí es dedueix l'època en què va viure.
L'esmenta Lleó Al·laci a de Occidentalium atque Orientalium perpetua in Dogmate Purgatorii consensione. L'estil d'Eustraci, com remarca Foci, és clar, encara que molt diferent del grec clàssic, i els seus arguments són generalment sòlids.

## Referències

* ↑ Eustratius a: William Smith (editor), A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology. Vol. II Boston: Little, Brown & Comp., 1867, p. 122
# Superlliga Nord-americana de futbol

La Superlliga Nord-americana de futbol (SuperLiga) fou una competició nord-americana de futbol, on s'enfronten equips de la Primera Divisió de Mèxic i de la Major League Soccer al Canadà i els Estats Units.

## Format

A més de determinar el millor club de les dues lligues, la competició té un premi de $1,000,000, el més alt a la història del futbol nord-americà.
L'edició inaugural es disputà entre el 24 de juliol del 2007 i el 29 d'agost del mateix any.
El format de la competició consisteix en una fase de grups i eliminatòries finals. Tots els partits es disputen als Estats Units. Els participants de l'any 2007 foren escollits per invitació., amb quatre clubs convidats de cada lliga.
Està previst, en funció de l'èxit que tingui la competició, que es disputi anualment i s'ampliï el nombre de participants a 8 equips per lliga.
L'edició del 2008 la MLS escollí els 4 equips participants en funció de la classificació obtinguda a la fase regular de la MLS DEL 2007. La lliga mexicana escollí els 4 darrers campions mexicans per prendre part a la competició.
Resum dels principals campionats de la CONCACAF de clubs:
Continentals :
| Lliga/Copa de Campions (1962-avui) Recopa de la CONCACAF (1991-1998) Copa Gegants de la CONCACAF (2001) |||
| Amèrica del Nord | Amèrica Central | Carib |
| Superlliga Nord-americana (2007-2010) Campeones Cup (2018-avui) Leagues Cup (2019-avui) | Copa Interclubs UNCAF (1971-2007) Lliga de la CONCACAF (2017-2022) Copa Centreamericana (2023-avui) | Campionat de clubs CFU (1997-2022) Caribbean Club Shield (2018-avui) Copa del Carib (2023-avui) |

## Historial

| Temporada | Seu | Campió | Resultat | Finalista |
| 2007 Detalls | Estats Units | Pachuca | 1-1 (prò.) (4-3 p) | Los Angeles Galaxy |
| 2008 Detalls | Estats Units | New England Revolution | 2-2 (prò.) (6-5 p) | Houston Dynamo |
| 2009 Detalls | Estats Units | UANL | 1-1 (prò.) (4-3 p) | Chicago Fire |
| 2010 Detalls | Estats Units | Morelia | 2-1 | New England Revolution |

## Referències

* ↑ «World renowned football rivalry gives rise to SuperLiga». MLS, 13-01-2007. Arxivat de l'original el 2008-10-24. [Consulta: 13 gener 2007].
* ↑ http://www.superliga2007.com Arxivat 2007-11-15 a Wayback Machine.
* ↑ «Answers to 20 Questions for Don Garber». [Consulta: 9 febrer 2007].
* ↑ «SuperLiga tournament could expand to include more MLS teams». [Consulta: 30 març 2007].
* ↑ «'Game First' initiatives enhance on-field product». Arxivat de l'original el 2007-04-06. [Consulta: 2 abril 2007].

## Enllaços externs

* Superlliga Nord-americana de futbol - Lloc web oficial
# Castell de Jaunpil

Castell de Jaunpil (en letó: Jaunpils pils) és un castell a la històrica regió de Zemgale, a 5 km de Tukums a Letònia. El castell fortificat, ha estat convertit en un hotel.
El castell va ser construït el 1301 pel mestre de la branca alemanya de l'Orde Livonià, Gottfried von Roga. La torre va ser afegida al segle xv. El castell va ser severament danyat a la guerra pels suecs en 1625.
Més tard es va afegir un tercer pis i l'antiga fortalesa es va convertir en una mansió amb totes les comoditats de finals del segle xvii. L'edifici va ser reconstruït parcialment al segle xviii, i incendiat durant la Revolució Russa de 1905. Un any més tard va ser reconstruït per l'arquitecte Wilhelm Bockslaff.

## Vegeu també

* Llista de castells de Letònia

## Referències

* ↑ Turnbull, Stephen. Crusader Castles of the Teutonic Knights (2): The Stone Castles of Latvia and Estonia 1185-1560 (en anglès). Osprey Publishing, 2004, p. 60. ISBN 9781841767123 [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ «Jaunpils Castle» (en anglès). Arxivat de l'original el 2012-02-24. [Consulta: 9 gener 2015].
* ↑ Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en leto /anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.
# Henri Grethen

Henri Grethen (Esch-sur-Alzette, 16 de juliol de 1950) és un polític luxemburguès.
Va assistir a l'escola a Echternach i va ampliar estudis a Ciutat de Luxemburg i Lieja. El 1980, es va convertir en secretari del Partit Democràtic luxemburguès, el 1999, se'l va nomenar Ministre d'Economia i ministre de Transports. Treballa per al Tribunal de Comptes Europeu, com a representant de Luxemburg.

## Referències

* ↑ Day, Alan John. Political Parties of the World (en anglès). John Harper, 2002, p. 307. ISBN 9780953627875.
* ↑ The Europa World Year Book. 45th Edition., Volume II (en anglès), 2004, p. 2698. ISBN SBN 9781857432534.
# Ferromagnetisme

El ferromagnetisme és el fenomen pel qual un material pot exhibir un magnetisme espontani, i és una de les formes més fortes de magnetisme i la primera que va ser coneguda. És el responsable del comportament que observem als estris magnètics que trobem a la nostra vida diària, i és la base de tots els imants permanents, així com la dels metalls que són atrets per aquests.
El ferromagnetisme es defineix com el fenomen pel qual alguns materials, com el ferro, són magnetitzats quan són posats sota l'acció d'un camp magnètic extern i continuen magnetitzats durant un cert temps un cop ja no hi ha la influència del camp.
La permeabilitat magnètica relativa d'un material ferromagnètic és major que la unitat.
Tots els imants permanents són ferromagnètics o ferrimagnètics, en tant que atreuen els metalls.
Històricament s'ha utilitzat el terme ferromagnetisme aplicat a qualsevol material que podia mostrar una magnetització espontània, un moment magnètic net en absència d'un camp magnètic extern. Aquesta definició general encara és utilitzada, però més recentment s'han identificat altres formes de magnetització espontània quan hi ha més d'un ió magnètic per cel·la elemental del material, i això ha portat a una definició més estricta del ferromagnetisme per diferenciar-la de la del ferrimagnetisme.
En particular, un material és ferromagnètic en sentit estricte només si tots els seus ions magnètics fan una contribució positiva a la magnetització neta que presenta el material. Si alguns dels ions resten magnetització (perquè són parcialment antialineats), llavors el material serà ferrimagnètic. Si els ions són totalment antialineats i, per tant, hi ha una magnetització neta igual a zero, malgrat l'ordre magnètic de l'estructura del material, llavors es tractarà d'un material antiferromagnètic. Tots aquest efectes de l'alineació només ocorren per sota de certa temperatura crítica anomenada temperatura de Curie en el cas dels materials ferromagnètics i ferrimagnètics, i temperatura de Néel en el cas dels materials antiferromagnètics.

## Referències

* ↑ «Ferromagnetisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Ferromagnetism | Definition, Cause, Examples, Uses, & Facts | Britannica» (en anglès), 07-08-2024. [Consulta: 19 agost 2024].
* ↑ «Ferromagnetism». [Consulta: 6 setembre 2024].
* ↑ «Ferromagnetismo - Enciclopedia» (en italià). [Consulta: 21 agost 2024].