OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Estasi (polis)

Com Estasi (del grec:στάσις stásis; plural στάσεις stáseis), es denominava en l'antiguitat clàssica les guerres civils o situacions anàlogues en les antigues ciutats estat gregues (polis).
Originàriament la paraula estasi significava «detenció, lloc». També va ser utilitzada en la història per alguns grups per designar una alternativa enfront d'un punt de vista. Finalment, cap al final del segle V aC es va utilitzar per a la divisió d'una polis entre dos grups rivals i hostils entre si pel mig de la força. Tots aquests significats van continuar estant usuals als segles següents.
Des de l'aparició de la polis en l'època arcaica, es troben en diverses fonts una vegada i una altra referències a les divisions i desacords existents entre la ciutadania de nombroses ciutats gregues. Aquest és un tema de la Història de la Guerra del Peloponnès de Tucídides, que compta amb una famosa descripció de la lluita de faccions a l'illa de Corcira (Corfú modern).

## Referències

* ↑ Gemoll, Wilhelm. Griechisch-Deutsches Schul- und Handwörterbuch. Munic/Viena: G. Freytag Verlag/Hölder-Pichler-Tempsky, 1965.
* ↑ Hansen, Morgens Herman. <<Stasis as an essential Aspect of the Polis.>> a: An inventory of Archaic and Classical Poleis (Thomas Heine Nielsen) (en anglès). Oxford: Oxford University Press, 2004. ISBN 0-19-814099-1.
* ↑ Thucydides, Peloponnesian War III 69-85
# Grobiņa

Grobiņa (en alemany: Grobin) és un poble del nord-est de Letònia situat al municipi de Grobiņa (antigament raion de Liepaja). Es troba a uns 12 km de Liepaja i a 211 km de la capital Riga.

## Història

Va ser fundada per l'Orde Teutònic al segle xiii estant encara visibles algunes de les ruïnes del castell de Grobina que van construir. Va aconseguir els drets de vila el 1695.
Durant l'era dels vikings, Grobiņa va ser un important centre polític al territori de Letònia. Va ser així mateix el centre de l'assentament viking a la mar Bàltica, comparable en diversos sentits amb Birka, però probablement anterior, considerat un port important de pas per als exploradors escandinaus a començaments del segle ix. Els vikings suecs nomenaven Seeburg l'actual Grobiņa.
Encara perduren 3.000 túmuls funeraris que contenen les restes més importants de l'era de Vendel a Europa Oriental.

## Referències

* ↑ Holman, 2009, p. 112.
* ↑ Ferguson, 2009, p. 110-111.
* ↑ «Viking Monuments and sites/Grobiņa archaeological complex» (en anglès). UNESCO.

## Bibliografia

* Holmen, Katherine. The A to Z of the Vikings. Scarecrow Press, 2009. ISBN 081086813X.
* Fergunson, Robert. The Hammer and the Cross: A new history of the Vikings (en anglès), 2009.

## Vegeu també

* Localitats de Letònia

## Enllaços externs

* Grobiņa - Lloc web oficial
# Cima Ombretta

La Cima Ombretta (3.011 m.) és una muntanya de les Dolomites Agordine a les Dolomites.
La muntanya forma part de la Marmolada i es troba al sud d'aquest massís. Des del cim es pot gaudir d'una excel·lent vista del vessant sud de la Marmolada.

## Referències

* ↑ «Descrizione della salita alla montagna».
* ↑ RC-WebSoft. «Cima Ombretta Est via normale - Relazione scalata Cima Ombretta Est su VieNormali.it (03/09/2004 - Roberto C.)». [Consulta: 23 maig 2020].
# Casa al carrer Concòrdia, 10 (Agullana)

La Casa al carrer Concòrdia, 10 és una obra d'Agullana (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici entre mitgeres de planta baixa i dos pisos, de planta rectangular i coberta aterrassada. Les dues obertures de la planta baixa són en arc rebaixat, a diferència de la resta d'obertures que són rectangulars. Aquestes obertures dels pisos superiors estan decorades amb guardapols. Tota la façana té una decoració esgrafiada que imita els carreus. Al primer pis cal destacar la balconada correguda de ferro forjat.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Concòrdia, 10». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 maig 2020].
# Marcel Cazeilles

Marcel Cazeilles (Banyuls dels Aspres, 8 de març del 1906 - 30 d'agost del 2001) va ser un poeta i metge militar nord-català que assolí el grau de general (médecin général, equivalent a general de brigada).

## Biografia

Després de titular-se en medicina a Lió el 1931 entrà a l'exèrcit, al cos de Sanitat. Durant la Segona Guerra Mundial era capità mèdic destinat a la 14à. regió (Lió), i fou internat pels alemanys al Frontstalag de Poitiers, on es custodiaven presoners d'unitats colonials nord-africanes acantonades a França quan la invasió del 1940.
S'especialitzà en radiologia, i fou cap del servei corresponent a l'hospital militar Robert Picqué de Bordeus fins al 1956, quan fou destinat al ministeri de la Defensa Nacional a París. Es dedicà a la medicina nuclear, dirigí el centre d'investigació dels serveis sanitaris de l'exèrcit (1961) i fou nomenat responsable de les mesures de protecció humana enfront de les radiacions en les proves nuclears franceses.
El 1974 publicà en edició bilingüe català-francès el recull de poemes Sol de Tardor (amb pseudònim). Ensenyà a la Universitat Catalana d'Estiu els anys 1974 i 1975. El 1975 era secretari de l'ajuntament de Sant Joan la Cella i en aquesta comesa era el receptor dels originals que optaven als LII Jocs Florals de la Ginesta d'Or. Posteriorment, l'ajuntament de Sant Joan li ha dedicat la sala d'exposicions Espace Marcel Cazeilles.

## Notes

* ↑ L'Indépendant
* ↑ RAA (Artilleria d'Àfrica), RAD (Artilleria divisional); RIC (Infanteria colonial), RICM (Infanteria colonial del Marroc), RTA (Tiradors algerians), RTM (Tiradors marroquins), RTS (Tiradors senegalesos), RTT (Tiradors tunisians); BP i BPNA (Batallons de "Pionners", o treballadors poc armats)
* ↑ «Edición del jueves, 13 febrero 1975, página 49 - Hemeroteca - Lavanguardia.es».

## Obres

* Joan la Cella (pseud.). Sol de tardor = Soleil d'automne. Perpignan: Imp. de Canigou, 1974.
# Moho de Hawaii

El moho de Hawaii (Moho nobilis) és un ocell extint de la família dels mohoids (Mohoidae).

## Hàbitat i distribució

Habitava el bosc dens de l'illa de Hawaii.

## Referències

* ↑ «Moho de Hawaii». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Fènix (moneda)

El fènix (en grec:, φοίνιξ, foínix pl. φοίνικες, foínikes) va ser la primera moneda de la Grècia moderna. Va estar en vigor entre 1828 i 1832, quan va ser substituïda per la dracma grega moderna.

## Història

El 1827, quan va néixer oficialment la Grècia moderna –després de la batalla de Navarino–, les transaccions monetàries es realitzaven principalment en moneda otomana, així com en diferents monedes estrangeres, com el ral de vuit espanyol.
Principalment per evitar la circulació de moneda otomana, el comte corfiota Ioannis Kapodístrias, aleshores president de Grècia, va introduir el 1828 el fènix de plata, dividit en 100 cèntims (leptó) per influència francesa. El nom provenia del mític au fènix, au amb la qual es pretenia simbolitzar el renaixement de Grècia. Pel que fa a la seva llei, estava compost per un 90% de plata i un 10% de coure, com la majoria de les encunyacions en argent de l'època.
Va reemplaçar al kuruş; otomà (anomenat en Grècia:γρόσι gròsi; pl.γρόσια gròsia) a raó de 6 fènix per kuruş. El kuruş equivalia completament al ral de vuit, una sisena part del pes del qual equivalia a 4,074 grams de plata pura. Tanmateix, el fènix només pesava 3,747 grams de plata pura, ja que, en ser el ral de vuit fàcilment adulterable, d'haver estat completament equivalent hauria desaparegut de la circulació a favor del ral. Van circular subdivisions d'1, 5, 10 i 20 leptó de coure.1 El conjunt de cinc fènix conformava una «ègida» o «tàler de plata».
Només es va encunyar un petit nombre de monedes, per la qual cosa la major part de les transaccions de Grècia van continuar efectuant-se en moneda estrangera. Mancat de metalls preciosos per encunyar més moneda, el govern va emetre l'any 1831, 300.000 fènix en bitllets, que no eren recolzats per cap dipòsit. Per tant, els bitllets van ser àmpliament rebutjats i gairebé no van circular. El 1832 es va reformar el sistema monetari i el fènix va ser reemplaçat al par per la nova dracma, introduïda oficialment el 1833.

## Referències

* 1 2 3 Lazarétou, Sofía. «Greek Monetary Economics in Retrospect: The Adventures of the Drachma, Working Paper» p. 5. Bank of Greece, 2003.
* ↑ Gil Farrés, Octavio. Historia Universal de la Moneda. Madrid: Prensa Española, 1974, p. 229-230. ISBN 84-287-0274-8.
* ↑ Lazarétou, Sofía. «Greek Monetary Economics in Retrospect: The Adventures of the Drachma, Working Paper». Bank of Greece p. 6, 2003.
* ↑ «Βασιλεύς Όθωνας (1832-1862) [Rey Otón (1832-1862)]» (en grec modern). Coinsmania.
Viccionari
# Eduard Ranch i Fuster

Eduard Ranch i Fuster (València, 1899 - 1967) va ser un crític musical i professor a l'Escola Internacional de la Institución Libre de Enseñanza.
Va escriure nombrosos articles del vessant de crítica musical a El Mercantil Valenciano i a La Correspondencia de Valencia; i va col·laborar amb la Radio Nacional de España a la ciutat de València.

## Col·laboracions

* Taula de Lletres Valencianes
* Valencia Atracción

## Referències

* «Eduard Ranch i Fuster». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# FDJ-Suez

El FDJ-Suez (codi UCI: FST) és un equip ciclista femení francès. Creat al 2006, té categoria UCI Women’s WorldTeam. Actualment és la secció femenina de l'equip FDJ.

## Classificacions UCI

Aquesta taula mostra la plaça de l'equip a la classificació de la Unió Ciclista Internacional a final de temporada i també la millor ciclista en la classificació individual de cada temporada.
Del 2006 al 2015 l'equip va participar en la Copa del món
A partir del 2016, l'UCI Women's WorldTour va substituir la copa del món

## Composició de l'equip

2025 :
2024 :
2023 :
2022 :
2021 :
2020 :
2019 :
2018 :
2017 :
2016 :
2015 :
2014 :
2013 :
2012 :

## Referències

* ↑ Rànquings a la pàgina de l'UCI

## Enllaços externs

* Web oficial Arxivat 2017-09-13 a Wayback Machine.
* Plantilles i resultats a cyclebase.nl
* Plantilles i resultats a procyclingstats.com
# Davide Quayola

Davide Quayola (1982), conegut com a Quayola, és un artista visual que utilitza la tecnologia com a lent per explorar les tensions i els equilibris entre les forces aparentment oposades: el real i l’artificial, el figuratiu i l’abstracte, el vell i el nou.
Utilitza tecnologies sofisticades com la Intel·ligència Artificial (IA) i la impressió 3D per generar hipnòtiques transmutacions de la fenomenologia del nostre món.

## Biografia

Quayola s'inspira en temes tradicionals, com la pintura del Renaixement, l'escultura barroca i la natura, reinterpretant-los mitjançant algoritmes i eines digitals avançades. Les seves obres examinen la relació entre la màquina i l'artista, posant en qüestió el concepte d'autoria i l'equilibri entre control humà i processos autònoms.
Un dels seus projectes més coneguts és "Strata", una sèrie que reimagina obres mestres de l'art clàssic mitjançant tècniques de descomposició digital. També destaca "Remains: Provence", que utilitza escàners làser per transformar paisatges reals en interpretacions abstractes i geomètriques.
Quayola ha exposat les seves creacions en institucions i esdeveniments internacionals de prestigi, com el Victoria & Albert Museum (Londres), el Palais de Tokyo (París) i la Biennal de Venècia. Amb un enfocament que combina tradició i innovació, Quayola s'ha consolidat com una figura clau en l'art digital contemporani, obrint noves vies d'expressió artística en un món cada vegada més tecnològic.
El 2025, Quayola va ser convidat per la Casa Batlló a fer un mapping a la seva façana inspirant-se amb l'univers creatiu de la casa. Titulat Arborescent, elogia la natura a través de simulacions digitals que es ramifiquen per la façana i imiten els seus comportaments i dinàmiques.

## Premis

El 2013 va rebre, juntament amb Memo Akten, el Prix Ars Electronica a la categoria d'animació per ordinador/Efectes visuals per l'obra Forms.

## Referències

* ↑ «Davide Quayola». Mangrana, 2024. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «Davide Quayola y la inteligencia artificial/natural» (en castellà). Exibart, 2022. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «Quayola» (en anglès). Widewalls, 2015. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «Quayola Strata» (en anglès). Artsy, 2008.
* ↑ «Remains: Provence» (en anglès). Quayola, 2016.
* ↑ «Arborescent de Quayola». Casa Batlló, 2024. [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ «Quayola: From Prizewinner to Juror» (en anglès). Ars Electronica, 2014. [Consulta: 9 gener 2025].
# Chalukya de Lata

Els Chalukya de Lata foren una dinastia índia que va governar la regió de Lata, modern Gujarat, durant els segles x i xi. Van governar inicialment com a feudataris dels Chalukya Occidentals, i fou finalment derrotada pels Chalukya de Gujarat (els Solankis).

## Història

Barappa, el primer governant de la dinastia, és identificat com un general del rei dels Chalukya Occidentals, Tailapa II. Podria haver estat nomenat governador de la regió de Lata pel rei Tailapa. Segons Merutunga al Prabandha-Chintamani, Barapa i el governant de Sapadalaksha (el rei dels Chahamana, Vigraharaja II) simultàniament van atacar Gujarat. Mularaja, el rei Chalukya de Gujarat, va demanar al governant de Sapadalaksha de no atacar-lo fins que hagués enfrontat a Barapa. Llavors va derrotar a Barapa, el qual llavors va forçar al rei de Sapadalaksha a abandonar Gujarat. Com que Merutunga era de Gujarat, aquest relat pot ser esbiaixat. Els cronistes Chahamana reclamen que Vigraharaja II va derrotar a Mularaja, i va marxar fins a Bhrigukachchha, on va construir un temple dedicat a la deïtat de la seva família, Ashapura. Segons una teoria, Vigraharaja II es va aliar a Barappa, i el va ajudar a aconseguir la independència.
Segons el Dvyashraya Kavya de Hemachandra, el fill de Mularaja, Chamunda-raja va envair Lata, i va matar a Barappa. El fill de Barappa, Gogi-raja, podria haver restaurat el govern de la família a la regió de Lata. Però el 1074, la dinastia sembla que fou eliminada pels Chalukya de Gujarat.

## Geneaologia

Es coneixen els següents membres de la família (amb un calcul dels seus regnats):
* Nimbarka
* Barappa, vers 970-990
* Gogi-raja, vers 990-1010
* Kirti-raja, vers 1010-1030
* Vatsa-raja, vers 1030-1050
* Trilochana-pala, vers 1050-1070

## Inscripcions

Una inscripció del any 940 de l'era Shaka (equivalent al 1018) del rei Kirtiraja va ser descoberta a Surat. Anomena els seus avantpassats com Gogi, Barappa i Nimbarka.
Dos inscripcions de Trilochana-pala datades del 972 de l'era Shaka (1050 i 1051) també han estat descobertes. Aquestes inscripcions donen un relat de l'origen mític dels Chalukya: el progenitor de la família es va originar en un chuluka (un vaixell o un palmell plegat per aguantar aigua) de la deïtat creadora Virinchi. Per consell de la deïtat, es va casar amb la princesa Rashtrakuta de Kanyakubja. Les inscripcions de Trilochanapala esmenten quatre dels seus avantpassats: Vatsa, Kirti, Gogi i Barappa. Vatsa es diu que va construir un paraigua daurat pel déu Somanatha, i també va establir un menjador alimentari lliure (sattra). Trilochanapala és titulat Maha-Mandaleshvara en aquests inscriptions. La inscripció de 1050 enregistra la seva donació del poble d'Ekallahara a un Brahmin anomenat Taraditya.

## Referències

* ↑ Dasharatha Sharma, 1959, p. 30-32.
* 1 2 3 4 5 «Ekallahara Grant of Trilochanapala». A: D. C. Sircar. Epigraphia Indica. 36. Archaeological Survey of India, 1970, p. 12-15.
* ↑ Syed Amanur Rahman and Balraj Verma. The Beautiful India - Daman & Diu. Reference Press, 2006, p. 9.

## Bibliografia

* Dasharatha Sharma. Early Chauhān Dynasties. S. Chand / Motilal Banarsidass, 1959. ISBN 9780842606189.
# Viļaka

Viļaka (en alemany: Berghof) és un poble de Letònia situat al municipi de Viļaka, es troba a 28 km de Balvi i a 246 km de la capital Riga.

## Història

L'Arquebisbat de Riga va construir el 1342 un castell de fusta, el qual va ser reconstruït com una fortalesa de pedra cap al 1516. El castell va ser destruït el 1702 durant la Gran Guerra del Nord. Els murs exteriors, dels que queden només fragments, són 1,6 metres de gruix i de fins a 2 metres d'alçada. Està situat al costat de la població de Viļaka en una illa del llac de Viļaka.

## Bibliografia

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en anglès/letó), 2006. ISBN 9984-785-05-X.

## Vegeu també

* Localitats de Letònia
* Castell de Viļaka
# El Salt del Sastre

El Salt del Sastre és un cim de 2.591,5 metres d'altitud de la Serra del Cadí, al Prepirineu Català. Està situat a la frontera entre l'Alt Urgell i la Baixa Cerdanya, ubicat als municipis de Josa i Tuixén i Montellà i Martinet.

## Ubicació

De la mateixa manera que el seus cims veïns, segons l'Institut Cartogràfic de Catalunya exerceix de límit administratiu entre ambdues comarques i municipis. Es tracta d'un cim poc conegut, ubicat entre dos cims de major entitat, el Pic de Costa Cabirolera i el Puig de la Canal del Cristall.

## Ascens

Com que no es tracta d'un cim popular, acostuma a culminar-se o bé de pas, en el trànsit del GR-150.1, que creua la Serra del Cadí, o bé de camí a algun altre cim de la zona. L'ascens més assequible és des del Pic de Costa Cabirolera, carenejant direcció Oest. Una altra opció, amb una major exigència tècnica, és després d'ascendir per la Canal del Cristall, des del vessant de la Baixa Cerdanya, aquest cop carenejant direcció Est i superant el Coll de la Canal del Cristall. El cim ofereix una vista espectacular tant del Prepirineu com de la Cerdanya.

## Referències

* ↑ «ICGC - Vissir3». [Consulta: 7 juliol 2020].
* ↑ Urrutia, Javi. «Salt del Sastre (2593 m)» (en castellà). [Consulta: 7 juliol 2020].
# Forma vital de Raunkjaer

Les formes vitals de Raunkjaer són una classificació ecològica de les espècies vegetals terrestres, d'acord amb el lloc on se situen els meristemes caulinars (gemmes) durant l'estació desfavorable (per freda o per seca). Aquesta classificació fou proposada pel botànic danès Christen C. Raunkiær el 1904, i consolidada definitivament el 1934.
Així, espècies que tenen aspecte semblant a l'estació favorable poden tenir formes vitals diferents perquè les parts semblants desapareixen en empitjorar el temps. Per exemple, dues gramínies comunes, el margall bord i el fenàs de marge, a la fi de primavera ambdues són herbes verdes amb espigues, però a l'època desfavorable del fenàs en roman la part subterrània amb les gemmes arran de terra, preparades per rebrotar, mentre que del margall només en queda la llavor. A més, les alçades que es consideren per classificar les plantes no són la de la planta, sinó només la de les gemmes. Així, per exemple, la ceba, les fulles i flors de la qual assoleixen fàcilment alçades d'alguns pams, té les gemmes sota terra dins el seu bulb.
Les formes vitals de Raunkjaer són:
* Epífits: creixen a sobre o dintre d'una altra planta sense parasitar-la. És el cas de moltes orquídies o bromeliàcies.
* Faneròfits: els meristemes resten a més de 40 cm del terra. És el cas d'arbres i d'arbusts. Entre aquests s'hi distingeixen:
** Macrofaneròfits: tenen les gemmes persistents situades a més de 2 m d'altura (per exemple els roures).
** Nanofaneròfits: tenen les gemmes persistents situades a menys de 2 m d'altura (per exemple les estepes o el romaní).
* Camèfits: els meristemes resten a menys de 40 cm del terra. És el cas de les mates perennes com la farigola o el llistó.
* Hemicriptòfits: els meristemes es troben just arran de terra en l'estació desfavorable, com en el fenàs de marge o el fenàs de bosc.
* Geòfits: els meristemes es troben sota terra en l'estació desfavorable. Per exemple, la ceba i l'all.
* Teròfits: en l'estació desfavorable tan sols hi resten les llavors, que no germinaran fins a l'arribada d'un moment més propici. És el cas del margall bord i de l'ordi.
* Hidròfits: en l'estació desfavorable les gemmes resten protegides dins de l'aigua. És el cas de la llentilla d'aigua i plantes afins.

## Referències

* ↑ Raunkiær, C. The Life Forms of Plants and Statistical Plant Geography (en anglès). Oxford: Clarendon Press, 1934.

## Bibliografia

* de Bolòs, Oriol [et al.].. Flora manual dels Països Catalans. 2a edició. Barcelona: Pòrtic, 1993. ISBN 84-7306-400-3. - Indica la forma vital de totes les espècies autòctones.
# Casa de la Volta (Avinyonet de Puigventós)

La Casa de la Volta és una obra d'Avinyonet de Puigventós (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa situada als afores del poble, al camí que porta cap a Llers. És una casa de petites dimensions però que té com a element destacat la volta feta amb carreus que porta a un carreró a on hi ha altres construccions. Aquesta casa ha estat en la seva totalitat arremolinades. Només a la volta podem veure els carreus a cada costat, i els maons que la sostenen. Des de l'altre costat podem veure que la volta devia ser de majors dimensions però es va reduir.

## Referències

* ↑ «Casa de la Volta». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 16 maig 2020].
# Amaia (ciutat)

Amaia és el nom d'una antiga ciutat construïda a la part alta de Peña Amaya, un massís de 1377 msnm, situat al costat de l'actual llogarret d'Amaya, pertanyent al municipi de Sotresgudo, al nord-oest de l'actual província de Burgos, en una estratègica situació com a guaita i porta d'accés de l'altiplà Central Ibèric a la serralada Cantàbrica.

## Etimologia

L'arrel del topònim, am(m)a, és indoeuropea i significa ‘mare’. El sufix io/ia també és indoeuropeu i s'empra per formar noms d'acció o topònims, la qual cosa implica que el significat d'Amaia seria ‘ciutat-mare’ en el sentit de ‘la capital', nom pel qual també seria coneguda més endavant.

## Història

Amaia apareix citada en l'Itinerari de fang, trobat a Astorga, un document l'autenticitat del qual havia estat controvertida fins que va ser datat cap a mitjan segle iii per mètodes absoluts (termoluminiscència). El problema és que l'Amaia esmentada en l'itinerari no encaixa amb la situació d'Amaia i, per tant, es tractaria d'una altra Amaia, d'ubicació exacta desconeguda, però situada més a l'oest, llevat que hi hagi crassos errors en l'itinerari transcrit per l'epigrafista. Sigui com sigui, la pervivència del topònim Amaia en època visigòtica avala que aquest també seria el seu nom durant l'Edat del ferro i en època romana.

## Vegeu també

* Diòcesi d'Amaya

## Referències

* 1 2 3 Lastra Barrio, José. Amaya y Peones (en castellà). Burgos: Publicaciones de la Excma. Diputación Provincial de Burgos y Caja Círculo, 2008, p. 13-14. ISBN 978-84-95874-55-9.
* ↑ Fernández Ochoa, C, Morillo Cedrán, A. y Gil Sendino, F. «El Itinerario de Barro. Cuestiones de autenticidad y lectura» (pdf) (en castellà). Zephyrus-Universitat de Salamanca, LXX, 2012, pàg. 151-181. ISSN: 0514-7336 [Consulta: 25 desembre 2019].
* ↑ Cisneros Cunchillos, M., Quintana López, J. y Ramírez Sádaba, J. L. (2005). «"Peña Amaya y Peña Ulaña: toponimia y arqueología prerromanas"». Actas IX Coloquio sobre Lencuas y Culturas Paleohispánicas, Paleohispanica, 5: 565-584.
* ↑ Ramírez Sádaba, José Luis (2017). «"La microtoponia de Amaya y Peña Amaya"». El Castro de Peña Amaya (Amaya, Burgos): del nacimiento de Cantabria al de Castilla. Capítulo III.