OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Massacre d'Amritsar

La massacre d'Amritsar, també coneguda com la massacre del Jallianwala Bagh (del jardí Jallianwala) va ser una matança ocorreguda a l'Índia el 1919, en la qual les tropes britàniques van disparar contra una multitud de manifestants sikhs.
Aquell any, el govern britànic de l'Índia va promulgar el decret Rowlatt, amb el qual va prolongar el règim d'excepció posterior a la Primera Guerra Mundial, amb la finalitat de combatre les activitats subversives existents a la zona. El 13 d'abril, una gran aglomeració de persones es va reunir a Amritsar per protestar en contra d'aquestes mesures, la concentració va escapar al control i els soldats van començar a disparar, matant 379 individus i ferint-ne uns altres 1200.
La massacre ha marcat permanentment les relacions entre l'Índia i la Gran Bretanya, i històricament va ser el preludi del moviment de no cooperació que va encapçalar Mahatma Gandhi entre els anys 1920 i 1922.

## Referències

* ↑ «1919 Jallianwala Bagh Massacre». Discover Sikhism. [Consulta: 14 gener 2017].
* ↑ Collett, Nigel. The Butcher of Amritsar: General Reginald Dyer. A&C Black, p. 263. ISBN 978-1-85285-575-8.
* ↑ Collett, Nigel. The Butcher of Amritsar: General Reginald Dyer, 2006, p. 398–399.
# Porta corredissa

Una porta corredissa és un tipus de porta que s'obre de manera horitzontal amb un moviment de lliscament per sobre un espai predeterminat, paral·lel al lloc on es troba, i dins d'unes guies. Poden trobar-se com portes internes d'una casa, com a separació de la casa amb un pati o jardí o bé com a sistema d'obertura de diferents tipus de mobles, especialment armaris.
Hi ha proves d'ús de portes corredisses que es remunten al segle i, en cases romanes. És possible observar els raïls esculpits en roca a les ruïnes de Pompeia, a Itàlia.

## Vegeu també

* Porta tallafoc
* Porta giratòria

## Referències

* ↑ «Porta corredissa». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Moeller, Walter O. The Wool Trade of Ancient Pompeii (en anglès). Leiden: Brill, 1976, p. 47 (Studies of the Dutch Archaeological and Historical Society, 3) [Consulta: 17 febrer 2022].
# Llac àcid

Un llac àcid és un llac, generalment d'origen volcànic (com ara un llac de cràter o un maar), en què l'aigua s'ha acidificat per dissolució de gas volcànic.

## Característiques
### Formació

Els gasos volcànics que formaran un llac àcid han d'arribar en quantitat suficient i han de ser emesos des del fons del llac amb una fondària que permeti la solvatació gràcies a la pressió de l'aigua. Aquests gasos també poden ser emesos des de fumaroles o de fumaroles sulfatades, de vegades envoltades amb dipòsits de sofre com en el Kawah Ijen a Indonèsia.
És important que la renovació de l'aigua estigui limitada, ja que si no, hi ha una dilució de les aigües àcides i el llac no serà àcid.
Si els gasos volcànics emesos són pobres en diòxid de sofre i en clorur d'hidrogen, el diòxid de carboni resta com l'únic gas que escapa, en quantitat no negligible, amb el vapor d'aigua. Així, les aigües profundes del llac de cràter no s'acidifiquen però es carreguen de diòxid de carboni. En cas de pertorbació de les diferents capes d'aigua, es produeix una erupció límnica amb una desgasificació molt important del llac. Els llacs Nyos i Monoun al Camerun presenten aquestes erupcions.

### Desaparició

Un llac pot perdre la seva acidesa quan desapareixen els factors de la seva acidificació. Aquest és el cas quan els gasos volcànics ja no escapen del volcà o quan el llac renova de manera suficient les seves aigües. Per exemple, el llac àcid del Pinatubo progressivament s'ha convertit en un llac de cràter quan ha cessat d'emetre gasos volcànics.

## Risc

Els llacs àcids són un risc per les poblacions i infraestructures, i poden ser mortals per la sola immersió o per inhalació de vapors. També poden produir inundacions. Les seves cendres poden ser molt corrosives, com va passar amb el volcà Karthala, a l'illa Grande Comore, el 2005.

## Notes i referències

* ↑ Bardintzeff, Jacques-Marie. Connaître et découvrir les volcans. Genève, Suisse: Liber, oct 1997, p. 195-196. ISBN 2-88143-117-8.

## Vegeu també

* Llac de cràter
# Historia general de las drogas

Historia general de las drogas (traduïble com a «Història general de les drogues») és una obra en castellà del filòsof i sociòleg Antonio Escohotado. És considerada la principal en la seva matèria, unint l'enfocament històric amb el fenomenològic mitjançant un apèndix que examina les principals drogues descobertes, tant legals com il·legals, les quals l'autor anomena també, de vegades, fàrmacs. Inclou més de tres-centes imatges, i és un llibre únic en la bibliografia mundial per la seva precisió i profunditat.
Va ser editat per primera vegada el 1983. El 1989 es publicà per primera vegada en tres volums per Alianza Editorial, i deu anys després, en un sol volum per Espasa Calpe. Consta de 1542 pàgines, quinze edicions (fins a 2006) i traduccions parcials o totals a l'anglès, francès, italià, portuguès, búlgar i txec.
És un tractat molt documentat i extens sobre la fenomenologia de les drogues. L'obra contempla un recorregut multidisciplinari sobre l'embriaguesa, abordant aspectes històrics, culturals, mitològics, antropològics, sociològics, polítics, químics i mèdics. Inclou un apèndix -anteriorment publicat per separat i titulat en successives edicions El llibre dels verins, (1990), Per a una fenomenologia de les drogues, (1992) i Aprenent de les drogues (1995) - que es presenta com un manual d'ús i consum dels diferents tipus de drogues que l'autor ha provat personalment.
L'objectiu de l'obra és analitzar l'ús de les drogues al llarg de la història, i, alhora, justificar el dret al seu consum, des d'una posició llibertària o, com va dir en la presentació de l'edició de 1998, "per trencar amb tota la ignorància que existeix sobre el tema, però sense fer cap judici de valor".

## Referències

* ↑ Araceli Manjón-Cabeza, Olmeda. La solución: La legalización de las drogas. Penguin Random House Grupo Editorial España, 2012-04-26, p. 252. ISBN 9788499921822 [Consulta: 16 gener 2016].
* ↑ «‘Historia general de las drogas', de Antonio Escohotado» (en castellà). papelenblanco.com. Arxivat de l'original el 2013-06-23. [Consulta: 16 gener 2016].
* ↑ Antonio-Escohotado. «Historia general de las drogas. Índex del llibre». [Consulta: 27 gener 2010].
* ↑ «Escohotado pone punto final a su "Historia general de las drogas"». El País [Consulta: 16 gener 2016].

## Bibliografia

* Escohotado, Antonio. Historia general de las drogas. Madrid: Espasa Calpe, Febrero 2008. ISBN 978-84-670-2753-2 [Consulta: 27 gener 2010].

## Enllaços externs

* Historia General de Las Drogas - Antonio Escohotado - eBook
* Antonio Escohotado. «Historia general de las drogas». [Consulta: 27 gener 2010].
# Freddy Deschaux-Beaume

Freddy Deschaux-Beaume (Alger, 4 de març del 1942) és un polític francès.

## Biografia

Era inspector departamental d'educació quan el 1981 va ser escollit diputat pel departament de l'Eure en la candidatura del Partit Socialista. Va ser reelegit dues vegades, i acabà el mandat a l'u d'abril del 1993. Compaginà l'escó amb l'alcaldia de les Andelys, també a l'Eure, càrrec que exercí de març del 1989 a juny del 1995.
Posteriorment va ser alcalde de la població rossellonesa d'Òpol i Perellós de març del 2006 a març del 2008. Un cop deixà el càrrec, continuà com a regidor i primer adjunt a l'alcalde.
Fou distingit amb el grau de cavaller de la Legió d'Honor el 2002. El decret de concessió li reconeix "41 anys de funcions electives, de serveis civils i militars".

## Obres

* Jésus ou le triomphe de l'échec. Nice: France Europe Editions Livres, 2003. ISBN 2848250569.

## Referències

* 1 2 «Decret de nominació per a la Legió d'Honor de Freddy César Deschaux Beaume», 29-03-2002. [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ «Fitxa de Deschaux Beaume, al web de l'Assemblea Nacional» (en francès). [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ Goss, J.P «Les Andelys: Décès de Paul Baty, ancien maire». L'Impartial, 09-01-2015. Arxivat de l'original el 2015-06-06 [Consulta: 28 juliol 2015].
* ↑ «Llista d'alcaldes d'Òpol i Perellós». [Consulta: 1r novembre 2013].
* ↑ «Necrològica de Lucie Deschaux-Beaume [mare d'en Freddy]». Midi Libre, 18-05-2012.
* ↑ Encara al 2013: «Ressenya d'una commemoració a Perellós, 20.5.2013» (en francès). Arxivat de l'original el 2013-11-12. [Consulta: 1r novembre 2013].
# Moscòfor

El Moscòfor o portador del vedell (en grec: Μοσχοφόρος), és una escultura tipus kouros que data de l'any 570 aC i que va ser esculpida per algun artista dels tallers d'Àtica, regió de l'antiga Grècia, amb marbre del Mont Himet, i incrustacions de pedra als ulls, és considerada com una de les obres mestres del Període arcaic de Grècia. L'escultura va ser trobada entre les runes de l'Acròpoli d'Atenes i s'exposa de forma permanent al Museu de l'Acròpoli d'Atenes.

## Simbologia

La peça representa un kouros –una escultura d'un baró jove portant sobre les espatlles un vedell acabat de néixer. datada a partir del període arcaic de l'art grec (entre 650 aC al 500 aC). És un tipus d'escultura que va imperar durant els segles VIII - VI aC. L'equivalent femení són les korai (singular koré). Mostra el característic somriure arcaic.
L'escultura es considera un exvot, i va ser una ofrena dedicada per Romvos fill de Pales,-segons una inscripció a la seva base–, a Atenea o Atena deessa de la saviesa, l'estratègia i la guerra justa. Va ser considerada una mentora d'herois i adorada des de temps remots com a patrona d'Atenes, on es va construir el Partenó per retre-li culte. D'altra banda, en la cultura de la Grècia Antiga, kriophoros (en grec: κριοφόρος) o criophorus, el «porta-vedell» és una figura que commemora el solemne sacrifici d'un vedell. Encara que també és possible que fes referència a Miló de Crotona, un atleta que s'entrenava corrent amb un xai per la ciutat. Segons anava passant el temps el xai anava creixent, per la qual cosa l'entrenament de l'atleta s'anava incrementant. A més a més en aquesta època era freqüent que els Kouros representessin guanyadors de jocs o reconeguts atletes.

## Troballa

A les excavacions arqueològiques fetes a l'Acròpoli d'Atenes de l'any 1866 es van descobrir en una fossa, excavada segurament durant la invasió persa, catorze imatges de kórai i koúroi arcaics, entre les quals destaquen el Moscòfor i el Cap de Rampin. Totes les escultures d'aquesta època presenten els ulls en forma d'ametlla i un somriure «arcaic» que tracta d'expressar una plàcida beatitud, els seus músculs estan realitzats amb una gran elegància. És de marbre, té una alçada de 165 cm i es troba al Museu de l'Acròpoli d'Atenes.

## Referències

* ↑ «Moscóforo» (en castellà). Artehistoria. Arxivat de l'original el 2014-01-03. [Consulta: 3 gener 2014].
* ↑ Diccionario de Arte II (en castellà). Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.101. DL M-50.522-2002. ISBN 84-8332-391-5 [Consulta: 5 desembre 2014].
* ↑ Pijoan, 1966, p. 152.

## Bibliografia

* Pijoan, José. Historia del arte Tomo 1 (en castellà). Barcelona: Salvat, 1966.
# Catàleg de les dones

El Catàleg de les dones (en grec: κατάλογος γυναικῶν, katálogos gynaikon), també conegut com a Eees: en grec: Ἠοῖαι, en llatí: Eoeae o Ehoeae, derivat de la fórmula ἠ οἵη / Høie, 'o que...', que introdueix cada estrofa del poema, és un dels tres poemes d'Hesíode, dividit en cinc llibres. Del Catàleg, només sobreviuen alguns papirs i en fragments citats per altres autors. Així i tot, el Catàleg està molt més ben esmentat que la majoria de les obres de l’antiguitat considerades perdudes, amb unes 1.300 línies parcials supervivents, segons una estimació: «entre un terç i una quarta part del poema original.»
El Catàleg fa referència a la genealogia de les grans heroïnes de la mitologia grega, que es van unir als déus, i els herois i semidéus que van engendrar.
El primer llibre presentava el començament de la història de la humanitat, quan eren comunes «a les taules les reunions públiques per als déus immortals i per als humans de destí mortal». Tanmateix, aviat Zeus va enviar un diluvi que va donar fi a l'època d'or i va començar l'època heroica. En aquest punt, en què són recordats els fundadors de les tres estirps gregues (Doros, Aeolus i Xutos), el poeta canta les genealogies d'alguns herois del mite. El segon llibre contava la història de Io, segrestada per Zeus, de qui va tenir Èpaf, del llinatge dels quals descendeixen Dànau i Europa. També va parlar de les filles de Dànau i del rapte d'Europa, que va donar a llum a Radamant, Sarpedó i Minos. D'aquest últim i de la descendència de Pelasg es parlava en el tercer llibre, mentre que el tema del quart llibre eren les genealogies dels atlants, d'Atreu (pare d'Agamèmnon i Menelau) i Alcmena, mare d'Hèracles. Finalment, el llibre cinquè descrivia la història d'Helena, fins a l'esclat de la Guerra de Troia.
Segons un estudi de Richard Janko, el Catàleg de les dones data de prop del 700 aC, i és probablement contemporani de la Teogonia d'Hesíode.

## Referències

* ↑ Rizzo, 1979, p. 32-33.
* ↑ «Hesiod, Catalogues» (en anglès). www.theoi.com. [Consulta: 7 gener 2014].
* ↑ Osborne, 2005, p. 6.
* ↑ Janko, 1982, p. 85-87.

## Bibliografia

* Janko, R. Homer, Hesiod and the Hymns (en anglès), 1982. ISBN 0-521-23869-2.
* Osborne, R. Ordering Women in Hesiod's Catalogue (en anglès). Hunter, 2005.
* Rizzo, Salvatore. «Premessa al testo-Le opere». A: Le opere e i giorni (en italià). Milà: Biblioteca Universale Rizzoli, 1979.

## Enllaços externs

* THE CATALOGUES OF WOMEN AND EOIAE (fragments) Arxivat 2013-07-05 a Wayback Machine., web The Online Medieval & Classic Library (anglès).
# Pastisset de moniato

El pastisset de moniato és una espècie de panada menuda o casqueta que conté una pasta de moniato al seu interior. Són habituals i típics en molts pobles del País Valencià. A les comarques del nord i centre valencià, com que és un dolç típic de Nadal, sovint són anomenats pastissos de Nadal.

## Característiques

El moniato es cou i després es fa una pasta triturant-lo. Este puré, el qual serà el farcit, s'endolceix amb sucre o almívar i s'aromatitza amb llima i canyella. Normalment la pasta es fa el dia anterior perquè repose i els sabors s'accentuen més. La pasta externa es fa de diverses maneres, sent en alguns llocs un milfulls o, més comunament, una pasta feta de farina, oli i cassalla. Amb la pasta estirada es fan cercles i al mig s'hi afegeix la confitura de moniato, tancant-los fent forma de pastissets o mitja lluna. En acabant s'enfornen i es poden menjar freds o tebis.

## Referències

* ↑ Baeza, Concha; Rodríguez, Josep V.. València, pobles en festes, 1995.
Gastronomia dels territoris catalanoparlants :
Part de {{Cultura de Catalunya}} :
Companatges i condiments :
# Autoretrat (El Greco)

Autoretrat o Retrat d'un home és una obra d'El Greco, realitzada entre 1595 i 1600 durant el seu últim període toledà. Es conserva al Museu Metropolità d'Art de Nova York.

## Polèmica sobre la seva identificació

Va ser identificada com a Autoretrat del pintor durant molt de temps, des de quan pertanyia a la col·lecció d'Aureliano de Beruete, a Madrid. Tanmateix, com va escriure Lafond el 1906, la identificació només és una hipòtesi per la seva semblança amb altres figures de les seves pintures, que també s'han cregut que poguessin ser retrats de l'artista com les que apareixen a L'espoli, El martiri de Sant Maurici i la legió tebana, o L'enterrament del comte d'Orgaz. Josep Gudiol Ricart l'anomena com Cap d'un home ancià, i Manuel Bartolomé Cossío com Retrat d'un home ancià.

## Anàlisi

Aquesta pintura va ser realitzada al voltant de 1595 -quan El Greco tenia prop de 55 anys-, un dels moments de màxima creativitat en la seva carrera, després d'haver pintat L'enterrament del comte d'Orgaz. Aquí segueix l'empremta de Tizià i Tintoretto, dels qui va aprendre a Venècia, a efectes de destacar els seus grans ulls i la seva mirada directa.
El pintor empra una pinzellada molt ràpida, com en quasi tota la seva dilatada producció artística, que no es deté en detalls, sinó que contribueix a crear un poderós ambient d'intimitat, característica de tota la seva trajectòria.

## Referències

* ↑ «Portrait of a Man». [Consulta: 27 gener 2014].
* ↑ Sanpere i Miquel, 1900, p. 394-395.
* ↑ Marías, 2001, p. 6-7.
* ↑ Lafond, 1906, p. 28-30.
* ↑ Burroughs, 1925, p. 122.124.
* ↑ Gudiol i Ricart i 1973, pp-112-113.
* ↑ Cossío, 1972, p. 18-19 i altres.

## Bibliografia

* Álvarez Lopera, José. El Greco. Biblioteca «Descubrir el Arte», (colección «Grandes maestros») (en castellà). Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-95503-44-1.
* Burroughs, Bryson «A Portrait by El Greco.». Bollutin Metropolitan Museum of Art, 20 de maig 1925.
* Cossío, Manuel Bartolomé. El Greco. Barcelona: Definitive, 1972.
* Gudiolt Ricart, Josep. El Greco, 1541-1614, 1973.
* Lafond, Paul «Domenikos Theotokopuli, dit Le Greco». Les Arts, 5 d'octubre) 1906.
* Marías, Fernando. El Greco in Toledo, 2001.
* Sanpere i Miquel, Salvador «Domenikos Theotokópoulos». Revista de la Asociación Artístico-Arqueológica-Barcelonesa, març-abril 1900.
* El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.
Viccionari
# Sant Joan Evangelista i Sant Francesc d'Assís (El Greco)

Sant Joan Evangelista i Sant Francesc d'Assís és una obra d'El Greco, realitzada a l'oli sobre tela entre el 1600 i el 1603, durant el seu últim període toledà. Es conserva al Museu del Prado a Madrid. Les parelles de sants són una de les més famoses composicions del Greco. Aquí representa sant Francesc d'Assís i sant Joan Evangelista, qui destaca per la seva túnica vermellosa. Aquesta obra, segons Harold Wethey i José Álvarez Lopera, és obra del taller del cretenc, on col·laborava el seu fill Jorge Manuel Theotocópuli.

## Temàtica de l'obra

José Álvarez Lopera comenta que les "associacions de sants" d'El Greco podien estar basades en algun costum i de vegades podien tenir certa lógica o motiu doctrinal. Altres vegades, com en aquest "aparellament" de Joan Evangelista i de Francesc d'Assís, eren tan arbitràries que només s'expliquen pels desitjos dels destinataris, segurament un particular o un convent.

## Anàlisi de l'obra

Joan Evangelista es troba a l'esquerra amb els seus símbols: l'àguila i el dragonet. Francesc d'Assís, a la dreta, duu un tosc hàbit i les empremtes dels seus estigmes. Tots dos personatges tenen una anatomia molt ben definida, inspirada en l'obra de Miquel Àngel.

## Bibliografia

* Wethey, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967.
* Àlvarez Lopera, José; El Greco, La Obra esencial; Ediciones Sílex; Madrid-2014; ISBN 978-84-7737-8600
* Álvarez Lopera, José. El Greco. Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-9550-344-1.
* Scholz-Hänsel, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Referències i Enllaços externs

* http://www.artehistoria.jcyl.es/genios/cuadros/1715.htm Arxivat 2012-02-04 a Wayback Machine.
* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 260.
* ↑ Álvarez Lopera, José. El Greco, La Obra esencial., p. 168.
# Retrat de Vincenzo Anastagi

Retrat de Vincenzo Anastagi és una obra d'El Greco, realitzada a l'oli sobre tela a prop de 1575, durant el seu període romà. Es conserva a la Col·lecció Frick a Nova York.
És un retrat concebut amb una intenció massa moderna per a la seva època. Alguns autors consideren, també, que és un antecedent de les obres de Diego Velázquez i Édouard Manet.

## Anàlisi

El retratat era un senyor de l'Orde de Malta, nascut a Perusa el 1531 i nomenat sergen major del Castell Sant'Angelo pel fill de Gregori XIII al maig de 1575. A l'obra apareix enfundat en una armadura platejada i vestint amplis pantalons de vellut verd i mitges blanques, mentre que a terra es contempla el casc i la signatura del pintor a la paret.
La pinzellada d'El Greco és lleugerament empastada als pantalons, el cortinatge o les parets, encara que és més detallada a l'armadura o al rostre del retratat. El pintor manifesta una versatilitat en el seu estil retratístic que recorda a Tizià. Mentrestant, Anastagi transmet la seva personalitat a través dels seus ulls, el seu gest i els seus braços.

## Referències

* ↑ Scholz-Hänsel, 2003, p. 20.

## Bibliografia

* Álvarez Lopera, José. El Greco. Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-9550-344-1.
* Scholz-Hänsel, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Enllaços externs

* http://www.artehistoria.jcyl.es/v2/obras/6302.htm Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine.
# La faula

La faula és una obra d'El Greco, realitzada a l'oli sobre tela el 1580, durant el seu primer període toledà. S'exhibeix en una sala del Museu del Prado a Madrid.

## Anàlisi

És una escena de suggeridor caràcter sexual, perquè un bergant i una mona contemplen un delator, tema de Noi encenent una candela, un altre quadre d'El Greco. Aquesta al·legoria pot estar inspirada en la Naturalis Història de Plini el Vell.
Els efectes lluminosos i la importància del color són una herència de Jacopo Bassano, mentre que els escorços i la paleta groguenca són una de les primeres innovacions que El Greco empraria en el seu estil.

## Referències

* ↑ http://www.museodelprado.es/en/the-collection/online-gallery/on-line-gallery/obra/fable/ Arxivat 2013-07-25 a Wayback Machine. Museu del Prado

## Bibliografia

* Álvarez Lopera, José. El Greco. Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-9550-344-1.
* Scholz-Hänsel, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Enllaços externs

* http://www.artehistoria.jcyl.es/genios/cuadros/1685.htm Arxivat 2010-12-10 a Wayback Machine.
* Museu del Prado «Fábula»
# L'Anunciació (El Greco, Sigüenza)

L'Anunciació és una obra d'El Greco, realitzada a l'oli sobre tela entre el 1603 i el 1607, durant el seu darrer període toledà. S'exhibeix a la Catedral de Sigüenza (Sigüenza).

## Anàlisi

Aquesta obra prové del taller de l'última època d'El Greco, on encara que l'artista va realitzar el disseny, segurament van intervenir en la seva realització el seu ajudant italià Francisco Preboste i el seu fill Jorge Manuel Theotocópuli.
El tema tractat àmpliament per El Greco al llarg de la seva carrera artística presenta l'escena de l'Anunciació en el moment de l'aparició de l'arcàngel Sant Gabriel, el pintor destaca la figura del colom símbol de l'Esperit Sant amb una forta llum que il·lumina l'espai central de la pintura. Els símbols emprats dels liris de puresa així com els colors i plecs de les vestidures són exemple de l'escola veneciana de pintura.

## Bibliografia

* Álvarez Lopera, José. El Greco. Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-9550-344-1.
* Scholz-Hänsel, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Enllaços externs

* http://www.artehistoria.jcyl.es/v2/obras/6416.htm Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine.