OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Puig

Antoni Puig és el nom dels següents personatges:
* Antoni Puig i Blanch (Mataró, 1775 – Londres, 1840), hebraista, polític i escriptor, un dels antecessors de la Renaixença
* Antonio Puig y Campillo (Santomera, 1876 – 1960), autor de diverses obres sobre Cartagena i Múrcia, publicades entre 1932 i 1951, acadèmic corresponent de la Reial Acadèmia de Bones Lletres de Barcelona
* Antoni Puig i Castelló (1889-1979), empresari català, fundador del Grup Puig i pare d'Antoni Puig i Planas
* Antoni Puig i Darnís (Vic, 1871 – 1929), empresari, polític i filantrop
* Antoni Puig i Gairalt (L'Hospitalet de Llobregat, 1887 – Barcelona, 1935), arquitecte i pianista
* Antoni Puig i Lucà (Barcelona, 1799 – 1848), militar, escriptor i polític
* Joan Antoni Puig Montserrat (Felanitx, 1813 – Puerto Rico, 1894) (O.F.M. Cap.), va ser diputat (1868) i bisbe (1874-1894) de Puerto Rico a finals del segle XIX
* Antoni Puig i Planas (Barcelona, 1924), empresari català, enginyer industrial i pintor, president del Grup Puig de perfumeria i cosmètica, fill d'Antoni Puig i Castelló
* Antoni Puig i Sorribes (Vic? segle xvii – segle xviii), polític i militar
# Babànides

Babànides fou el nom d'una dinastia kurda de Pijdar, d'obscur origen que es va donar a conèixer al segle xvii sota Ahmad al-Fakih el fill del qual va esdevenir poderós a la regió de Shahrazur, on el net fou més fot encara. El seu domini tenia per capital a Kara Čolan que va restar el seu centre fins a la fundació de Sulaymaniyya el 1783.
Sulayman Beg fou reconegut en certa manera pel sultà otomà i va transmetre al seu fill el rang de príncep. Sota el besnet Bakr Beg al començament del segle xviii es va estendre el domini babànida a la regió del baix Zab i fins al Shirwan o Diyala.
Bakr Beg fou enderrocat violentament pels otomans que van restaurar el seu domini encara que els babànides van conservar el poder local. Khana Pasha va poder ajudar el wali de Bagdad en la guerra contra Pèrsia (1723-1747). Sota Sulayman Pasha (meitat del segle xviii) l'estat abraçava el sandjak de Kei, Khanikin i bona part de la Pèrsia occidental. Abd al-Rahman Pasha (que va regnar amb algunes interrupcions del 1789 al 1812) fou el més gran príncep, però enfrontat al perill de ser zona de frontera i a les rivalitat de cosins i germans; el seu territori fou ocupat més d'una vegada per otomans i perses.
El 1823 es va signar un acord fronterers entre Turquia i Pèrsia ratificat per un altre el 1847. Les rivalitats entre els fills d'Abd al-Rahman van donar facilitats a Turquia per annexionar el territori el 1850. El darrer príncep va haver d'abandonar Sulaymaniyya; la família encara existeix.

## Bibliografia

* The Emirate of Baban between the grinding stones of the Persians and Turks, Nawshirwan Mustafa, Zargata, 1998.
* Encyclopedia of the Ottoman Empire, Gábor Ágoston, Bruce Alan Masters, Infobase Publishing, 2009.
* A modern history of the Kurds, David McDowall, I.B.Tauris, 2000.
* Politics of Alliance and Rivalry on the Ottoman-Iranian Frontier: The Babans (1500-1851). Metin Atmaca, Self-publishing, Freiburg im Breisgau 2013.
# Antonia Ibarra i Cous

Antonia Ibarra i Cous (Cervera, 1739-1805) fou una impressora catalana. Com amb els tallers tipogràfics familiars dels Piferrer o dels Jolis-Pla a Barcelona, la prestigiosa impremta de la Universitat de Cervera assolí, durant el segle xviii, la seua màxima esplendor en mans d'una dona, Antonia Ibarra.

## Biografia

La filla de Manuel Ibarra Marín (que encapçalà el taller des de 1735-1759), regí el taller al morir la seua mare, Maria Antonia Cous, que ja des de 1759 i fins a 1776, dirigia el taller tipogràfic. Antonia participà abans de la mort dels seus pares dels treballs tipogràfics del taller familiar, i els continuà fins a la seua mort. Es pot pensar que el treball que poguera definir a les dones en el taller Ibarra, a la mare i a la filla, es confon amb el treball del marit o amb la intel·lectualitat de la universitat. Això no obstant, examinant la planificació, l'organització i altres manifestacions del treball d'una impressora —com Antonia Ibarra— en el taller tipogràfic, ens acostem a la història d'una impressora, valorada en la seva època.
Antonia Ibarra no és un “afegit” en la història de la impremta familiar. No és només la persona que manté la impremta sense defallir durant dècades, sinó que és la impressora sense la qual la impremta s'haguera afeblit i després s'hauria ensorrat.

## Referències

* 1 2 3 Gregori Roig, Rosa Maria «Antonia Ibarra, impressora (segle xviii)». Moments històrics de les dones a Catalunya. Institut Català de les Dones. Generalitat de Catalunya [Barcelona], pàgs. 156-157 [Consulta: 6 febrer 2018].
# Sant Joan de Campins

Sant Joan de Campins és una església de Campins (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

L'església actual de Sant Joan de Campins és un edifici complex que té elements romànics del segle xii i un conjunt d'edificacions dels segles xvi i xvii difícils de datar. Té una sola nau, orientada a ponent, des de les reformes dutes a terme l'any 1895. Abans l'església era al costat del portal i servia de sagristia. Després de les reformes s'obrí la nova façana a l'indret on hi havia un presbiteri. La nau ara és amb volta de mig canó. La portada és recent i de mig punt. El campanar té un sol cos, tres buits per a les campanes, coronat per merlets i una piràmide octogonal (sembla del segle xviii). Té dus capelles properes a l'actual presbiteri i són del segle xvi. Les voltes són estrellades. La pila baptismal es troba en un nínxol, a la vora de la capella de la Puríssima. El peu sembla del segle xvi hi ha esculpit l'escut del poble. En el pati de la rectoria es troba la pila baptismal romànica, en mal estat de conservació.

### Pica baptismal

Fa uns 75-80 cm d'ample i aproximadament la mateixa alçada. Actualment està adossada en posició inversa sota l'altar major, a manera de peu. Forma part dels vestigis del segle xii que hi ha a l'església parroquial.

### Porta romànica

Actualment tapiada, molt baixa i situada al costat contrari de l'actual porta. Té onze dovelles curtes. A la tàpia hi ha oberta una finestra. Al cos adossat a aquesta part de l'edifici hi ha una altra porteta més baixa encara. Entre elles hi ha una creu sostinguda per dues mènsules.

### Campanar

Torre d'un sol cos, amb quatre buits superiors, un geminat, d'arc de mig punt. Coronen el campanar uns merlets de tipus català i una piràmide octogonal recent. Té planta quadrada. És d'origen medieval, el coronament és posterior que el basament. Les campanes van ser col·locades el 1344.

## Història

La parròquia de Sant Joan de Campins surt ja documentada el 1231. Anteriorment a la reforma de 1895 hi ha constància d'altres reformes com són per exemple l'11 de febrer del 1313, l'11 d'octubre del 1379 es repararen les teulades i les portes.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Joan de Campins». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Castell de les Pujades

El castell de les Pujades és un edifici de Castellví de la Marca (Alt Penedès) declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

El Castell de les Pujades és una casa pairal fortificada, situada a prop de la Múnia. Presenta les característiques formals de les cases pairals catalanes. És una masia de tipus de planta basilical, tancada dins d'un baluard. De les restes de l'antiga fortificació romanen uns sòlids murs amb contraforts i una torre circular al capdavall del baluard. La torre, d'uns 9 m d'alçària, és construïda amb pedra d'aparell petit i irregular. Té l'entrada des del baluard de la pairalia i és emmerletada. Damunt els merlets hi ha dues mènsules i una espitllera allargada al mig. S'hi observen espitlleres rodones als baixos, al pis (sota una finestra feta de carreus ben treballats) i a la part alta, avui tota tapiada.
La torre és obra del segle xiv, encara que s'observen restes d'una obra anterior.

## Història

L'origen del castell no es troba documentat amb exactitud. Apareix esmentat per primera vegada l'any 1.177 quan Bertran de les Pujades, senyor del lloc, i Sança, la seva muller, feren donació de tots els alous situats dins el terme de Pacs del Penedès, al seu fill Bernat, el qual se suposa que era canonge de la Seu de Barcelona. El castell de Pujades passà després als Vilafranca (segles xiii i XIV), als Masdovelles (segle XV) i, finalment, als marquesos del Poal i d'Alfarràs (segle xviii). El marquès d'Alfarràs, el 1864, va edificar una gran masia, enderrocant el vell castell, i va emportar-se alguns elements arquitectònics al Laberint d'Horta (Barcelona), la seva residència principal.

## Referències

* 1 2 «Castell de les Pujades». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
* 1 2 3 Llorach i Santis, Salvador. Catalunya Romànica, vol. XX El Penedès L'Anoia. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 38. ISBN 84-7739-402-4.

## Enllaços externs

* El castell de Pujades (Castellví de la Marca) a El Penedès Medieval
* Castell de les Pujades a Castells Catalans
# Història sagrada

Història sagrada és el nom donat per la historiografia cristiana a la intervenció directa de Déu en la història, la principal font documental de la qual és la Bíblia. En altres religions, la seva història sagrada prové d'altres fonts que són considerades textos sagrats.
Des d'una perspectiva providencialista, tota la història seria una història sagrada, car no hi hauria cap esdeveniment que no fos un reflex de la intervenció providencial de Déu dirigida a la salvació de l'home. En la pràctica, la Història Sagrada es restringeix a la Història del Poble Escollit (el jueu), tal com s'esmenta en els llibres històrics de l'Antic Testament (Gènesi, Èxode, etc.). Els quatre evangelis i els Fets dels Apòstols també es consideren fonts històriques, ampliant el camp d'intervenció divina a l'evangelització dels gentils. A partir d'aquest moment (segle i), la Història Sagrada entroncaria amb la Història de l'Església, des del cristianisme primitiu i les persecucions, fins a les diverses històries nacionals. Obres historiogràfiques com Cronici Canones o Història Eclesiàstica, d'Eusebi de Cesarea (segle iv), o la España Sagrada, del pare Enrique Flórez (segle xviii), en serien bons exemples.

## Referències

* ↑ Juan A. Estrada, Las Contradicciones de la evangelización de América, pg. 17: "todos participaban de una visión providencialista de la historia. La diferencia está en que los pueblos conquistados encontraban en los textos religiosos elementos de resignación y de impotencia ... mientras que los españoles encontraban ahí una confirmación externa de su visión providencialista."
* ↑ Umberto Eco, Arte y belleza en la estética medieval, 6.2: "Dante extiende a los personajes de la historia profana un procedimiento que se usaba para los personajes de la historia sagrada (véase, por ejemplo, la relactura en clave providencialista de la historia romana en el Convivio IV, 5)" Miguel Ángel Núñez, La oratoria sagrada de la época del barroco: doctrina, cultura y actitud ante la vida desde los sermones sevillanos del siglo XVII, pg. 281: "todo queda asumido en una misma historia que tiene como protagonista a Dios y al hombre". Emilio Mitre, Cultura y culturas en la historia, pg. 46: "a medida que se avanza en la narración, los acontecimientos de historia sagrada superan a los de la profana" Eduardo Subirats, El continente vacío: la conquista del Nuevo Mundo y la conciencia moderna, pg. 140: "la transferencia de la historia sagrada del pueblo de Israel a la monarquía hispánica".
# Casa Miquel Comella

Casa Miquel Comella és una obra noucentista de Vic (Osona) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici civil. Casa de pisos entre mitgera. Consta de planta baixa, tres pisos i terrassa, la qual presenta una balustrada de pedra artificial. A la planta baixa hi ha tres portals de pedra que donen accés a establiments comercials situats a aquesta planta. Als dos pisos superiors hi ha una tribuna pentagonal amb relleus d'estuc i al damunt hi ha també una terrassa que coincideix amb el tercer pis.
És construïda amb pedra, totxo i arrebossada al damunt, hi ha decoracions de pedra picada, ferro, estuc i ceràmica vidriada (aquesta última situada a dalt al terrat damunt la balustrada i formant testos).
L'estat de conservació és bo.

## Història

La Rambla del Carme forma part de l'anella que envolta el nucli antic.
Amb la desaparició dels portals que comunicaven la ciutat antiga amb l'exterior (segle xviii), la ciutat va anar prenent un nou caire urbanístic amb un conjunt antic centrat a la plaça del Mercadal i les Rambles que l'unien amb els antics ravals fora muralla.
La Rambla del Carme venia a unir el carrer de les Neus amb el carrer de Gurb l'any 1793.
Aquest edifici es degué construir sobre un altre ja existent, construït durant l'eixample barroc del segle xviii.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Casa Miquel Comella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2017].
# Calenzano

Calenzano és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Florència, a la regió italiana de la Toscana, situat uns 11 km al nord-oest de Florència. L'1 de gener de 2018 tenia 17.914 habitants.
Limita amb els municipis de Barberino di Mugello, Campi Bisenzio, Prato, San Piero a Sieve, Sesto Fiorentino, Vaglia i Vaiano.

## Llocs d'interès

* Villa Ginori a Collina, una vil·la patricia.
* Església de San Niccolò e Oratorio della Compagnia del Santissimo Sacramento, reconstruïda abans de 1386. Inclou frescs de Jacopo i Nardo di Cione i un panell de Domenico Cresti.
* Pieve di San Donato (segles IX-XI), amb un claustre renaixentista construït el 1460 per Carlo de' Medici.
* Pieve di Santa Maria (construïda abans del segle xi). Alberga una "Madonna amb Sant Tomàs" del taller de Lorenzo di Credi i un "Sant Antoni Abat" de l'escola de Ridolfo Ghirlandaio.
* L'antiga Pieve di San Severo, amb frescs dels segles XIV-XV.
* Església de Santa Lucia a Settimello (abans del segle x, reconstruïda en estil barroc a principis del segle xviii). Alberga una terracota de Benedetto Buglioni (1507) i un crucifix de fusta de Baccio da Montelupo (principis del segle xvi).
* Parco del Neto, parc als peus de Monte Morello.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució demogràfica de Calenzano entre 1861 i
* Font: Istituto Nazionale di Statistica (ISTAT) - Elaboració gràfica de Viquipèdia

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 25 febrer 2019].

## Enllaços externs

* Calenzano - Lloc web oficial (italià)
# Speronara

Una speronara (italià: speronara; maltès: xprunara) era un tipus de petit vaixell mercant habilitat en el mar Mediterrani en els segles xviii i xix. Aquests vaixells no tenien coberta i tan sols arboraven un pal, sovint amb una vela llatina. Eren comuns en el comerç entre Malta i Sicília, encara que l'Armada francesa ocasionalment en construïa o els va adquirir, armant-los i utilitzant-los com a canoners. Les speronares de la classe Calypso i Nausicaa en foren exemples.

## Barques derivades

Encara que la seva mida és més reduïda, el que distingeix principalment la firilla com a derivada de la xprunara és la forma de la coberta: l'arrufament del tamburett tal-pruwa (coberta davantera) segueix la línia del francbord (tappiera), que s'aixeca cap a la proa amb un fort arrufament lateral de la coberta. La firilla va també aprofitar-se de la transformació de la vela amb botavara de la xprunara cap a la vela llatina.

## Referències

* ↑ Winfield and Roberts (2015), p.42.
* ↑ Joseph Muscat, The Xprunara (2000).

## Bibliografia

* (anglès) Winfield, Rif & Stephen S Roberts (2015) French Warships in the Age of Sail 1786 - 1861: Design Construction, Careers and Fates . (Seaforth Publishing). ISBN 9781848322042
* (anglès) Joseph Muscat, The Xprunara, PI - Pubblikazzjonijiet Indipendenza, Pieta (Malta), 2000 (e), 44 pàgines (99932-41-93-9).
# Aligarh

Aligarh (hindi: अलीगढ़, urdú: علی گڑھ) és una ciutat de l'Índia, capital del districte d'Aligarh, Uttar Pradesh, a 126 km al sud-est de Delhi. La seva població és de 667.732 habitants (2001). És seu de la Aligarh Muslim University. La ciutat està dividida en dos àrees: Vella Aligarh i Nova Aligarh.

## Història

El seu nom antic fou Kol o Koil que designava a tot el districte. Per això la seva història és pràcticament la del districte (vegeu Districte d'Aligarh). El fort, proper a la ciutat, va agafar el nom de Muhammadgarh des de la seva fundació el 1524/1525 fins al 1715, Sabitgarh del 1715 al 1757, Ramgarh del 1757 al 1784 amb períodes de domini afganès entre 1759 i 1784 en què es va dir Aligarh, nom que finalment va predominar el 1784 i va acabar per substituir el nom de la ciutat després del 1804. El nom de Koil es conserva en un tahsil del districte d'Aligarh.

## Llocs interessants

* Fort d'Aligarh
* Aligarh Muslim University
* Fortalesa Dor del 1524
* Mesquita (segle xviii)
* Tombes de santons
* Harduaganj Thermal Power Station (o Kasimpur Power House) a 15 km
* Center Point Market
* Railway Road market
* Shamshad market
* Dodhpur Market
* Amir Nisha market.

## Barris
### New Aligarh

Lal Diggi Road, Anwarul Huda Compound, Amir Nisha, Azim Compound, Zakaria Market, Dhurra, Sir Syed Nagar, Friends Colony, Jamalpur, Badar Bagh, Habib Bagh, Bhamola, Zohrabagh, Dodhpur, Shabitan Compound, Jeevangarh, Kela Nagar, Firdaus Nagar, Janakpuri, Professor Colony, Prag Sarover, Gyan sarover, Maan sarover, Avantika-1 and 2, Shyam Nagar, Medical Colony, Lekhraj Nagar, Ramesh Vihar Colony, Durga Wadi, Marris Road, Vidhya Nagar, Ram Krishna Puram, Sasni Gate i Delhi GT Road.

### Old Aligarh

Rasalgunj o Russellganj (porta el nom de Claude Russell, primer Col·lector del districte d'Aligarh), Nai Basti, Avas Vikas Colony, Sarai Hakeem, Manik Chowk, Delhi Gate, Gular Road, Anona House, Pahasu House, Sasni Gate, Mahavir Ganj, Railway Road, Saray kawa,Babri Mandi, Mitha Kuan, Jaiganj,Pathan Mohallah(Afghanan),Kala Mahal,Ghaski Mandi,Upper Kot,Jama masjid Gambhir Pura, Mahendra Nagar, Bank Colony (Premier Nagar), Gandhi Nagar, Saray Sultani, Achal Talab, Khirni Gate, Janak Puri i Vikram Colony.

## Enllaços externs

* Arxivat 2007-09-25 a Wayback Machine.
* Portal d'Aligarh Arxivat 2016-08-10 a Wayback Machine.
* Aligarh.Com Arxivat 2011-09-03 a Wayback Machine.
* Aligarh Muslim University
* Descriptive and historical account of the Aligarh District by Edwin T. Atkinson
# Adila Khatun

Adila Khatun (segle xviii) era la muller de Solimà Abu Layla primer mamluq wali (governador mameluc semi independent) de Bagdad (1751-1761). Era filla d'Ahmad Paixà. Ja en vida del seu marit prenia part en els afers de govern. A la mort de Solimà, el va succeir Ali Paixà; per no perdre el poder al que havia agafat gust, va organitzar un cop d'estat dels geníssers i cinc principals mamelucs, i va fer nomenar mamluq wali al seu cunyat Omar Paixà. Va morir retirada dels afers en data desconeguda.

## Bibliografia

Clément Huart, Histoire de Bagdad dans les temps modernes. (edició del 1901?)
# Baixas

«Baixas» té aquests significats:
* Geografia:
** Baixàs, poble de 2.579 habitants, cap de la comuna del mateix nom, de la comarca del Rosselló, a la Catalunya Nord.
** Rías Baixas, part de l'àrea costanera de Galícia a la província de Pontevedra, des del cap de Fisterra fins al Cap Silleiro.
* Biografies:
** Lluís Baixa o Louis Baixa o Louis Baixas (segle XVII-segle xviii), escultor de la Catalunya Nord entre 1714 i 1765.
** Climent Baixas i Cuyas (Barcelona, 1854-1936), organista i compositor.
** Joan Baixas i Carreter (Barcelona, 1863-1925), pintor català fundador de l'Acadèmia Baixas
** Joan Francesc Baixas i Arias (Barcelona, 1946), pintor i director teatral.
# Bernat Solà Pujol

Bernat Solà Pujol (Mataró, 1965) és un saltador amb esquís català.

## Carrera esportiva

Bernat Solà va guanyar la copa del rei de salts d'esquí de 1984. Va participar en els Jocs Olímpics d'hivern de 1984 i de 1988, als Campionats del Món d'esquí nòrdic de 1985, 1987 i 1989, i al Campionat del Món de salts d'esquí de 1990. Manté el rècord d'Espanya amb un salt de 141,0 metres aconseguit l'any 1986 a Tauplitz.
La seva millor marca a la Copa del Món va ser el 14è lloc aconseguit a Sapporo a la Copa del Món 1986-87. Va ser l'única vegada que un català puntuava a la Copa del Món de salts d'esquí.

## Referències

* ↑ «SOLA Bernat - Biographie». [Consulta: 13 abril 2019].
# Wallace Hartley

Wallace Hartley (Colne, 2 de juny de 1878 - Oceà Atlàntic Nord, 15 d'abril de 1912) fou un violinista, director de la Orquestra del RMS Titanic en el seu viatge inaugural (i únic). En Wallace fou famós per haver dirigit el grup musical mentre el vaixell s'enfonsava, el 15 d'abril de 1912.
En tant que director del grup musical del Titanic, Wallace forma part d'una de les llegendes més famoses del naufragi. La seva banda de música, mentre s'enfonsava, es va col·locar al saló de primera classe per mirar que els passatgers no perdessin l'esperança. Més tard van continuar tocant a la part de popa de la coberta del Titanic. No van deixar de tocar fins i tot quan ja sabien del cert que el vaixell s'enfonsaria.

## Després de la mort

Cap membres de la banda va sobreviure al naufragi; i des de llavors hi ha hagut molta especulació sobre quin fou el darrer tema que van interpretar. Alguns testimonis diuen que la darrera cançó fou "Nearer, my God, to Thee" (Més a Prop, Oh Déu meu, de Tu). D'altra banda, hi ha tres versions d'aquesta cançó i no es podria pas confirmar exactament quina d'elles era el que interpretaren.
El cos d'en Hartley fou un dels recuperats que es pogué identificar. Al seu funeral (a Anglaterra) van assistir-hi milers de persones. Tot i ser considerat un heroi al seu país, la naviera White Star Line va cobrar a la seva família el cost de la pèrdua del seu uniforme.

## Referències

* ↑ Ratcliffe, Hannah. «Could music have calmed passengers as the Titanic sank?» (en anglès). BBC, 19-04-2012. [Consulta: 13 juliol 2024].
* ↑ Hall, Roger. «What Was The Last Tune Played On The Titanic?» (en anglès). American Music Preservation. [Consulta: 13 juliol 2024].
* ↑ «Titanic bandmaster Wallace Hartley's funeral procession to be retraced in Colne today» (en anglès). Lancashire Telegraph, 18-05-2012. [Consulta: 13 juliol 2024].
* ↑ Andrews, Stefan. «Families of Titanic’s musicians were billed the cost of uniforms after the ship’s sinking» (en anglès). Vintage News, 21-06-2017. [Consulta: 13 juliol 2024].

## Enllaços externs

* Wallace Hartley a Titanic-Titanic.com (en anglès)
* Memorial Wallace Hartley a Titanic-Titanic.com
* Informació sobre en Wallace Hartley a la Encyclopedia Titanica