OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Abd-al-Wàhid al-Marrakuixí

Abd-al-Wàhid al-Marrakuixí (àrab: عبد الواحد بن علي التميمي المراكشي) (Marràqueix, 7 de juliol de 1185 $^{(Gregorià)}$ - segle XIII) Abu-Muhàmmad Abd-al-Wàhid ibn Alí at-Tamimí al-Marrakuixí fou un historiador marroquí del segle xiii, nascut a Marràqueix però que va viure a Fes, i després a Sevilla (on va servir el governador almohade). Vers 1217 va viatjar a Ifríqiya i Egipte, on segurament va restar uns cinc anys (1218-1223) i després va anar a la Meca i a Bagdad, on va escriure el seu Kitab al-Mújib fi-talkhís akhbar ahl al-Màghrib (conegut com el Mujib), una història dels almohades precedida per la història de l'Àndalus des de l'arribada dels musulmans fins a l'any 1087.

## Referències

* ↑ «‘Abd al-Wāḥid al-Marrākušī | enciclopèdia.cat». [Consulta: 12 desembre 2021].
# Convent de Santa Clara de Dubrovnik

El Convent de Santa Clara de Dubrovnik (o Convent de les Clarisses) és una edificació religiosa de la ciutat vella (Grad) de Dubrovnik (Croàcia) que fou construïda al segle xiii. Es troba a l'entrar a la dreta per la porta de Pile. Té enfront de la font d'Onofre, del segle xv. Té un magnífic pati interior. És el més famós dels 8 monestirs de dones de Dubrovnik.

## Història

El monestir va ser construït entre finals del segle xiii i principis del segle XIV. Per la reputació que tenia, va ser un dels monestirs de dones més importants de la República de Dubrovnik.
Els nobles serbis van enviar les seves filles a ser educades en aquest monestir, motiu pel qual l'emperador Dušan va atorgar a aquest lloc diversos regals.
L'any 1432 es va obrir un orfenat per a nens abandonats en una part del monestir. El centre tenia cura dels nens fins als sis anys, i després eren adoptats per les famílies. L'orfenat del monestir de Santa Clara va ser una de les primeres institucions d'aquest tipus al món. En el catastròfic terratrèmol de 1667, el monestir va quedar molt malmès. Va ser restaurat per les autoritats de la ciutat.
Quan Dubrovnik va ser conquerida pels soldats de Napoleó, les autoritats franceses van convertir el monestir en un estable i magatzem de municions. Després de la Segona Guerra Mundial, el monestir es va convertir en restaurant i cinema d'estiu.
El 2010 es va obrir un museu al monestir amb projeccions hologràfiques, dissenyat per Marin Anicic. A principis de la dècada del 2020 té múltiples finalitats.

## Referències

* ↑ experience.dubrovnik.hr Arxivat 2014-09-03 a Wayback Machine., „Манастир свете Кларе“, приступљено 29. августа 2014.
* ↑ Арсић, Ирена. Антоније Вучетић историчар Дубровника , pp.139. Ниш: Филозофски факултет у Нишу, 2012.
* ↑ www.hrsvijet.net Arxivat 2014-09-03 a Wayback Machine., "Visia Dubrovnik 5D Theatrum: Музеј са холографским пројекцијама“, објављено 26. јуна 2010., приступљено 29. августа 2014.
# Serra del Menejador

La Serra del Menejador és una alineació muntanyosa situada a la comarca valenciana de l'Alcoià. Al vessant nord trobem el Parc Natural del Carrascar de la Font Roja.
Estesa entre els municipis d'Ibi i Alcoi, el Menejador està flanquejada al nord amb la Foia d'Alcoi i la serra Mariola, per l'est la Serreta-Ull del Moro esdevé una prolongació de la serra superat l'estret del barranc de la Batalla. Pel sud la serra de la Carrasqueta i la Foia de Castalla, i per l'oest l'Alt de Biscoi fa de frontera amb la serra de Biar.
El pic més alt és el Menejador amb 1.356 metres d'alçada.
Immergida en el Sistema Prebètic, la serra presenta una orientació i una història geològica típiques d'esta serralada. El massís el constituïxen bàsicament roques calcàries de l'era geològica terciària. Un conjunt de riscos i runams es desenrotllen davall la cresta del Menejador. Les pedreres i els materials més fins, procedents de l'esllavissament de les cingleres i de la resta de roques calcàries, representen els materials del quaternari. Les argiles del Keuper són els materials més antics de la serra (període triàsic de l'era secundària), que afloren en la carretera d'accés al santuari de la Font Roja i en el camí de Tetuà.

## Vegeu també

* Parc Natural del Carrascar de la Font Roja
# Omòmids

Els omòmids (Omomyidae) són una família de primats primitius que visqueren entre el Paleocè i l'Oligocè. Se n'han trobat restes fòssils a Nord-amèrica, Europa, Àsia i possiblement Àfrica. Juntament amb els adàpids, són un dels únics grups de primats de l'Eocè dels quals la distribució geogràfica s'estenia per tots els continents holàrtics.

## Taxonomia

* Família Omomyidae
** Ekgmowechashala (possiblement un adapiforme)
** ?Altanius
** ?Altiatlasius
** Kohatius
** Subfamília Anaptomorphinae
*** Tribu Trogolemurini
**** Trogolemur
**** Sphacorhysis
*** Tribu Anaptomorphini
**** Arapahovius
**** Bownomomys
**** Tatmanius
**** Teilhardina
**** Anemorhysis
**** Chlororhysis
**** Tetonius
**** Pseudotetonius
**** Absarokius
**** Anaptomorphus
**** Aycrossia
**** Strigorhysis
**** Mckennamorphus
**** Gazinius
** Subfamília Microchoerinae
*** Diablomomys
*** Indusius
*** Nannopithex
*** Pseudoloris
*** Necrolemur
*** Microchoerus
** Subfamília Omomyinae
*** Huerfanius
*** Mytonius
*** Palaeacodon
*** Tribu Rooneyini
**** Rooneyia
*** Tribu Steiniini
**** Steinius
*** Tribu Uintaniini
**** Jemezius
**** Uintanius
*** Tribu Hemiacodontini
**** Hemiacodon
*** Tribu Omomyini
**** Chumachius
**** Omomys
*** Tribu Microtarsiini
**** Yaquius
**** Macrotarsius
*** Tribu Ourayiini
**** Ageitodendron
**** Ourayia
**** Mytonius
**** Wyomomys
*** Tribu Washakiini
**** Loveina
**** Shoshonius
**** Washakius
**** Dyseolemur
*** Tribu Utahiini
**** Asiomomys
**** Utahia
**** Stockia
**** Chipataia

## Referències

* ↑ Savage, RJG i Long, MR. Mammal Evolution: an illustrated guide. Nova York: Facts on File, 1986, p. 365. ISBN 0-8160-1194-X.
# Bownomomys

Bownomomys és un gènere extint de primats de la família dels omòmids que visqueren a Nord-amèrica durant l'Eocè inferior, fa entre 50,3 i 55,8 milions d'anys. Se n'han trobat restes fòssils a Wyoming (Estats Units). Agrupa dues espècies que foren separades del gènere Teilhardina basant-se en la morfologia de les dents. El nom genèric Bownomomys és una combinació del nom del paleontòleg Thomas M. Bown i del sufix -omomys, que literalment significa ‘ratolí espatlla’, però que en la pràctica es fa servir per referir-se a primats omomiformes.

## Referències

* 1 2 Entrada «Bownomomys» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ Morse et al., 2019, p. 103.
* ↑ Morse et al., 2019, p. 121.

## Bibliografia

* Morse, P. E.; Chester, S. G. B.; Boyer, D. M.; Smith, T.; Smith, R.; Gigase, P.; Bloch, J. I. «New fossils, systematics, and biogeography of the oldest known crown primate Teilhardina from the earliest Eocene of Asia, Europe, and North America» (en anglès). Journal of Human Evolution, 128, 2019, pàg. 103-131. DOI: 10.1016/j.jhevol.2018.08.005.
# John T. Koch

John T. Koch és un professor estatunidenc de llengua i literatura cèltiques a la Universitat de Gal·les i director del Centre for Advanced Welsh & Celtic Studies.

## Biografia

Es va llicenciar per la Universitat Harvard, on va obtenir els graus d'A.M. i doctorat en llengua i literatura cèltiques el 1983 i 1985, respectivament. A més, ha cursat estudis a Jesus College, Oxford, i a la Universitat de Gal·les, Aberystwyth. Ha estat professor d'estudis cèltics a la Universitat Harvard i al Boston College. Des de 1998, ha estat investigador principal al Centre for Advanced Welsh & Celtic Studies de la Universitat de Gal·les, on ha supervisat un projecte d'investigació centrat en llengües celtes i identitat cultural. Dos resultats d'aquest projecte són els cinc volums de Celtic Culture: A Historical Encyclopedia i An Atlas for Celtic Studies (2007). Ha investigat aspectes de la llengua, la literatura i la història de l'irlandès i del gal·lès. Les seves obres inclouen The Celtic Heroic Age (publicat per primera vegada el 1994, quarta edició el 2003), en col·laboració amb John Carey; "The Gododdin of Aneirin (1997), edició, traducció i comentaris de l'antic poema gal·lès "I Gododdin"; i nombrosos articles publicats en llibres i revistes. També és l'autor d'una gramàtica de l'antic gal·lès i d'un llibre sobre Taliesin. El 2007 va obtenir una càtedra a la Universitat de Gal·les. Koch supervisa (com a professor sènior i com a cap del projecte) en el Centre for Advanced Welsh and Celtic Studies, la recerca Ancient Britain and the Atlantic Zone Project (Ireland, Armorica, and the Iberian Peninsula. El 2009, Koch va publicar Tartessian: Celtic from the Southwest at the Dawn of History on es detallava que la llengua tartèssia podria haver estat un llenguatge cèltic representat amb escriptura tartèssia a les inscripcions fetes amb una versió de l'escriptura fenícia al voltant del 825 a. C.

## Obra

* Cunliffe, Barry, i John T. Koch (eds.), Celtic from the West: alternative perspectives from archaeology, genetics, language and literature. "Celtic Studies Publications", 15. Oxford: Oxbow Books, 2010.
* An Atlas for Celtic Studies: Archaeology and Names in Ancient Europe and Early Medieval Ireland, Britain, and Brittany. Oxford: Oxbow, 2007.
* (editor) Celtic Culture: A Historical Encyclopedia (5 vols., Santa Barbara and Oxford: ABC-Clio, 2006), pp. xxviii + 2128. ISBN (print) 1–85109–440–7, (e-book) 1–85109–445–8
* (coeditor), The Inscriptions of Early Medieval Brittany - Les inscriptions de la Bretagne du Haut Moyen Âge. Aberystwyth, 2000.

## Referències

* ↑ «Professor John T. Koch MA, PhD, FLSW» (en anglès). Arxivat de l'original el 2018-05-24. [Consulta: 24 febrer 2018].
* ↑ Koch, John. Tartessian: Celtic from the Southwest at the Dawn of History. Acta Palaeohispanica, 2009, p. 339–351.
* ↑ «Koch, John T.» (en anglès).
# Al-Mubàixxir ibn Fàtik

Abu-l-Wafà al-Mubàixxir ibn Fàtik —àrab: أبو الوفاء المبشر بن فااتك, Abū 'l-Wafāʾ al-Mubaxxir b. Fātik— o, més senzillament, al-Mubàixxir ibn Fàtik fou un historiador i savi egipci, probablement d'origen sirià, del segle xi. A més d'història es va interessar per la filosofia i la medicina. Va viure tota la vida a Egipte.
Només n'ha sobreviscut una obra, una història del califa al-Mústansir en tres volums: Mukhtar al-hikam wa-mahàssin al-kalim (Elecció de dites i de propòsits); hauria escrit també una «Gran Història» de la que no se'n sap res. La seva obra conservada fou traduïda al llatí, a Sicília, cap al 1260, amb el títol de Liber philosophorum moralium antiquorum, i al castellà, al segle xiv, amb el títol posterior de Bocados de Oro.

## Referències

* Encyclopaedia of Islam. Second Edition, Brill Publishers, Leiden, s.v. "(al-)Mubashshir b. Fātik".
# Tossal del Puial

El Tossal del Puial és una muntanya de 1.913 metres d'altitud a cavall dels termes municipals de Baix Pallars (a l'antic terme de Baén i de Soriguera (dins de l'antic terme de Soriguera), a la comarca del Pallars Sobirà. Hi ha el vèrtex geodèsic referència 264080001. És a la zona sud-oriental del terme de Soriguera, a ponent del poble de Freixa i al sud dels de Malmercat i Tornafort. És a l'extrem de ponent de la Serra de Gavarnet i llevant del coll de Llitimoll. Pel seu vessant nord-est s'estén la Mata de Gavarnet. És damunt del límit meridional del Parc Natural de l'Alt Pirineu.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].
# Ratpenat d'espatlles grogues de Talamanca

El ratpenat d'espatlles grogues de Talamanca (Sturnira mordax) és una espècie de ratpenat de la família dels fil·lostòmids. Viu a Costa Rica i Panamà. El seu hàbitat natural són les zones humides i els boscos tropicals de fulla perenne, boscos secs i boscos de fulla caduca. No hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie.

## Referències

* ↑ Rodriguez, B.; Pineda, W.. Sturnira mordax. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 20 abril 2013.
Espècies vivents de noctilionoïdeus :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Família Mormoopidae :
Família Mystacinidae :
Família Noctilionidae :
Família Phyllostomidae (A..O) :
Família Phyllostomidae (P..Z) :
# Lent d'Einzel

La lent d'Einzel és una lent que s'utilitza en òptica de ions per centrar els ions en vol mitjançant la manipulació de la intensitat del camp elèctric del camí dels ions. Es compon de tres o més conjunts de prismes en sèrie, que poden ser de forma cilíndrica o rectangular, al llarg d'un eix. A causa de la seva forma prismàtica, consta de quatre parts; cada parell de plaques que estan cara a cara entre si estan dissenyades per desviar els ions a mesura que les travessen.

## Vegeu també

* Canó d'electrons
* Espectròmetre de masses
# Nicolas Flamel

Nicolas o Nicholas Flamel va ser un personatge històric que va néixer el 1330 a Pontoise i va morir a París el 1418, tot i que la seva vida ha estat exagerada per la llegenda que explica que va aconseguir crear la Pedra Filosofal i esdevenir immortal.
Nicolas era un home de lletres i treballava de copista, feina que havia après del seu pare. Segons la llegenda, va passar-se dècades cercant la manera d'aconseguir crear la pedra, però no se'n va sortir. Un dia va somiar en un àngel que li mostrava un llibre i poc temps després un home que anava curt de diners i li va vendre el llibre que havia vist en somnis.
Per desgràcia el llibre era en hebreu i Nicolas no en sabia, de manera que va estar cercant un traductor per França i Espanya, però no en va trobar cap degut a les persecucions que patien els jueus en aquells moments. De camí de tornada va trobar un rabí que li va traduir part del llibre i va accedir a tornar amb ell cap a casa, però va morir durant el viatge.
Amb els fragments que tenia traduïts, Nicolas va poder traduir el llibre i per fi va poder crear la Pedra i el 1382 va aconseguir per primera vegada convertir metalls com el coure i el mercuri en or. A partir d'aquest moment va esdevenir un gran filantrop i va fer grans donacions a hospitals i esglésies.
El 1407 es va fer construir una casa al 51 la rue de MontMorency que encara existeix.
Segons les fonts oficials Nicolas Flamel va morir el 1418 i està enterrat al cementiri de Saint Jacques de la Boucherie, a París, però la llegenda diu que va aconseguir, gràcies a la Pedra Filosofal, produir l'elixir de la vida que li hauria proporcionat la immortalitat a ell i a la seva dona, Perenelle, i el funeral havia estat una comèdia i, de fet, quan les seves tombes van ser obertes, les van trobar buides.

## Òpera

El compositor francès Edmond Cherouvrier (1831-1906) va compondre una òpera amb la seva història.

## Bibliografia

* Blog "Los secretos del inmortal Nicolas Flamel"
# Herba de la ràbia

«Herba de la ràbia» té aquests significats:
* Herba de la ràbia o Alyssum alyssoides, espècie de planta de la família de les brassicàcies
* Herba de la ràbia o reina dels boscos (Galium odoratum), espècie de planta herbàcia classificada a la família Rubiaceae
* Herba de la ràbia o Marrubium alysson, espècie de planta herbàcia de la família de les lamiàcies
# Mas Rotllant de les Roques

Mas Rotllant de les Roques és una masia del municipi de Calonge (Baix Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un edifici de pla basilical i teulada a dos nivells. A l'interior es troba l'estructura bàsica tradicional de tres crugies paral·leles. La sala central està coberta amb volta de canó d'arestes i les laterals han estat molt transformades. Al primer pis s'ha respectat l'estructura original però s'ha obert un balcó que dona més lluminositat a l'espai.
Cal remarcar l'espitllera sota l'ampit de la finestra de la dreta que no ha estat paredada. La façana també ha sofert transformacions: les finestres baixes s'han ampliant, el parament presenta un esgrafiat que simula carreus i un rellotge de sol a la part alta. La porta, d'arc rebaixat, té gravada la data de 1617. La casa dels masovers està adossada a la casa principal. Al davant s'hi ha fet un petit jardí. Malgrat les restauracions no ha perdut el caràcter rural.

## Història

La masia data de principis del segle xvii. Durant el segle xviii Calonge s'expansiona i integra al nucli urbà molts dels masos propers. Avui el Mas Rotllant de les Roques es troba voltat d'altres edificacions dins d'una barriada del poble.
Hi ha notícies de l'hereu Domènec Sabater Jofre que fou el primer reformador de la casa. El succeí la seva filla Dolors Sabater Palet i després passà al seu fill Josep M. Pou i Sabater, advocat, que realitzà la segona restauració. Actualment pertany a un dels fills d'aquest últim.

## Referències

* «Mas Rotllant de les Roques». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2012].
# Cabana de volta del Jan

Cabana de volta del Jan és una obra de Guimerà (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Cabana de volta realitzada amb grans carreus de pedra tallada i muntada en sec. La volta de la coberta és lleugerament rebaixada i al lateral esquerre s'obre una porteta dovellada d'arc de mig punt. Exteriorment s'observa que, pel canvi d'estereotomia, és de factura molt més contemporània. Aquesta cabana de volta queda perfectament inserida dins del paisatge vegetal que l'envolta.

## Referències

* ↑ «Cabana de volta del Jan». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
# Diego Corrientes (pel·lícula de 1937)

Diego Corrientes és una pel·lícula espanyola, la segona dirigida per Ignasi F. Iquino el 1936, estrenada al cine Capitol de Barcelona el 19 d'abril de 1937.

## Sinopsi

Segle XVIII. Diego Corrientes (Pedro Terol), famós bandoler de Sierra Morena, que segons el romanç és "aquest senyor de la regió muntanyenca, el que als rics robava i als pobres defensava". En la seva quadrilla milita "El Renegao" (Jesús Castro Blanco), tipus sinistre que intenta forçar a Rosario (Blanquita Gil), la filla de la marquesa de Fuenteclara, durant l'assalt a una diligència. Diego escorta a les dames fins a la seva casa de Sevilla i s'enamora de la noia. El tinent Bellido (Federico Gandia) també la pretén. Organitza el seu segrest amb l'ajuda de "El Renegao" amb la intenció que Diego Corrientes sigui acusat del rapte. Mentrestant, Diego intenta aconseguir l'indult per a poder casar-se amb Rosario.

## Repartiment

* Goyita Herrero
* Pedro Terol - Diego Corrientes
* Blanquita Gil - Rosario
* Jesús Castro Blanco - El Renegao
* Federico Gandía - Tinent Bellido
* Paco Martínez Soria
* Gastón A. Mantua
* Juana Bozzo

## Comentaris

Una de les primeres intervencions de Paco Martínez Soria al cinema, quan encara es presentava amb el pseudònim de "Paquete". El rodatge de la pel·lícula va quedar interromput al juliol de 1936 per l'esclat de la Guerra Civil Espanyola i la seva estrena es va posposar fins a abril de 1937. En aquell moment la pel·lícula va ser vituperada per la crítica. Les escenes que havien de rodar-se a Còrdova van tenir finalment per escenari els marges del Montjuïc.

## Referències

* Juan B. Heinink y Alfonso C. Vallejo: Catálogo del cine español - Films de ficción 1931-1940. Madrid, Cátedra / Filmoteca Española, 2009.
* Àngel Comas: "Ignacio F. Iquino, hombre de cine. Barcelona, Laertes, 2003.

## Enllaços externs

* Diego Corrientes en Film Database
# Sa Caravera

Sa Caravera és una platja urbana del municipi de Lloret de Mar (Selva) situada a l'extrem sud de la platja de Lloret, de la qual tan sols està separada per uns grenys de pedra que trenquen la línia de mar, però no trenquen la línia de sorra, que està enllaçada per una mena d'estrangulament. Està encaixada entre les roques de la Pastera i el penyal del Monument a la Dona Marinera.
Està molt a prop de la desembocadura de la riera de Lloret, pel que en èpoques de fortes pluges l'aigua queda embrutida del fang que transporta la riera. En ocasions, la mar dibuixa una entrada d'aigües molt somes, que s'estenen sota la paret rocallosa de la penya, donant forma a una bassa excel·lent per a banyar-se els infants, que es coneix per sa Piscina.
L'origen del nom de l'indret és confús, però la transmissió oral explica que en aquest racó es va produir l'enfonsament d'una nau pirata que va comportar, durant un temps, l'aparició d'algunes calaveres. El nom popular de sa calavera amb el temps derivaria a sa Caravera.
El compositor Jaume Cristau i Brunet li dedicà la sardana Sa Caravera, que va ser premi Lloret 1975.

## Referències

* 1 2 Crestas, Pako. Les platges de la Costa Brava de Blanes a Palamós. Valls: Cossetània, juny 2011, p. 42-43. ISBN 978-84-9791-895-4.
* ↑ «Sa Caravera». El Punt Avui, 15-08-2018.
* ↑ «Col·lecció Sa Caravera». Ajuntament de Lloret de Mar.
* ↑ «Cristau i Brunet, Jaume». Musics per la Cobla.
# Jurat en cap

El jurat en cap fou un càrrec polític del Regne de València i el Regne de Mallorca.
El càrrec és semblant al de conseller en cap que existia al Principat de Catalunya. Al Regne d'Aragó, tot i ser emprada aquesta denominació, variava segons el municipi: es deia jurat en cap a Saragossa o prior de jurados (prior de jurats) a les ciutats d'Osca, Jaca i Barbastre.
Fent potser referència al càrrec de cònsol romà, hi havia dos jurats en cap; un representava l'estament nobiliari i l'altre al popular o reial. El jurat en cap era elegit mitjançant un sorteig per la resta dels jurats electes.
Amb la imposició dels Decrets de Nova Planta, que derogaven els Furs, els càrrec polítics i institucions compresos en aquests també van desaparèixer. En el règim posterior, els jurats van ser substituïts pels regidors i el jurat en cap per l'alcalde.

## Referències

* ↑ «Jurat». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ José Fernando González:Crónica de la provincia de Huesca, 1866, p.53
* ↑ "Regidor" Arxivat 2020-07-04 a Wayback Machine. en la Gran Enciclopedia Aragonesa

## Bibliografia

* Boix, Vicent. L'encobert de València.
* Boix, Vicent. Apuntes Históricos sobre los Fueros del Antiguo Reino de Valencia. Imprenta Mariano Cabrerizo. 1855. Madrid.
# Missió jesuítica de Santa Ana

La reducció de la Mare de Déu de Santa Ana, està situada al municipi de Candelaria, a 2 quilòmetres de distància de la capçalera del departament Santa Anna, a la província de Misiones, a l'Argentina. Era una de les missions o reduccions fundades al segle xvii pels Jesuïtes a Amèrica durant la colonització espanyola d'Amèrica.
La reducció jesuítica va ser fundada l'any 1633. Va ser abandonada quan els jesuïtes van ser expulsats de tots els dominis de la corona d'Espanya, inclòs els d'Ultramar l'any 1767. Les ruïnes de la reducció van ser declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 1984, amb altres reduccions de l'àrea.
Les ruïnes han estat cobertes per la vegetació.

## Referències

* ↑ Centre, UNESCO World Heritage. «Jesuit Missions of the Guaranis: San Ignacio Mini, Santa Ana, Nuestra Señora de Loreto and Santa Maria Mayor (Argentina), Ruins of Sao Miguel das Missoes (Brazil)» (en anglès). [Consulta: 4 març 2021].