OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ermita de Sant Onofre (Montserrat)

L'Ermita de Sant Onofre és una ermita situada a la zona de Tebes, al massís de Montserrat. És a tocar de l'ermita de Sant Joan, una mica més cap al nord-est, cent metres més avall es troba l'ermita de Santa Magdalena.
Segons el Monasticon hispanicum va ser erigida per l'abat Pedro de Burgos (1512-1536), al final del segle xv l'abat García Jiménez de Cisneros (1499-1510) la va restaurar i es va mantenir dreta fins que va ser destruïda per l'exèrcit francès el 1812. Actualment, les restes es troben en un bon estat de conservació, apreciant-se els murs, els passos, les cisternes d'aigua i les antigues escales d'accés. A l'ermita de Sant Onofre s'ha construït un afegit modern que és en ús.
Actualment, per arribar-hi s'ha d'agafar un ample camí que neix al Pla de les Taràntules. El camí es troba en bon estat, i en permet l'accessibilitat a tothom. S'han recuperat les antigues escales d'accés i un tram de les que pujaven a Santa Magdalena, actualment està enganxada a l'ermita de Sant Joan, des de la qual s'hi pot accedir. Des del Monestir s'hi arriba en uns trenta minuts. Antigament, a l'ermita de Sant Onofre no era possible accedir-hi a cavall, i per arribar hi havia un camí amb escales part de les quals estaven excavades en roca, després s'havia de creuar un pont de fusta que penjava sobre un precipici. Com que estava situada al vessant d'una muntanya, gaudia d'una bona vista panoràmica del pla. L'ermita estava unida a la de Sant Joan per una passarel·la i per una petita finestra, ja que estaven molt a prop. S'hi accedia per un pont des d'una escala, continuació de l'escala de Jacob provinent de l'ermita de Santa Magdalena.
En aquesta ermita hi visqué l'arquebisbe de Tarbes el 1790, després d'exiliar-se amb motiu de la Revolució Francesa. L'any 2004, amb l'enderroc de les restes de l'antic restaurant de sant Joan quedaren visibles les restes de l'ermita. Durant el període 2005-2006 es recuperaren les escales que permeten accedir a l'ermita des del camí de sant Joan.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Onofre». El Parc: Espiritualitat. Patronat de la Muntanya de Montserrat. [Consulta: 23 març 2019].
* 1 2 «Ermita de Sant Onofre». Tot montserrat. [Consulta: 23 març 2019].
* ↑ «Ermita de Sant Onofre a Montserrat». Col·lecció - Catàleg. Museu Nacional d'Art de Catalunya, Barcelona. [Consulta: 23 març 2019].
# Formigueret lleonat

El formigueret lleonat (Epinecrophylla fulviventris) és una espècie d'ocell de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial, densa vegetació secundària de les terres baixes al vessant del Carib del sud-est d'Hondures, Nicaragua i Costa Rica, ambdues vessants de Panamà, oest i nord de Colòmbia i oest d'Equador.

## Referències

* ↑ «Formigueret lleonat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2021(català)
# Gur-e Dokhtar

Gur-e-Dokhtar (en persa: گور دختر , 'tomba de la filla', 'tomba de la verge') és un mausoleu que data del segle v abans de la nostra era. Es troba a la vall de Bozpar, a la província de Buixehr (Iran).

## Arquitectura

Fet de pedres tallades de diferents grandàries, consta d'una cambra funerària amb sostre de dues aigües sobre una base de tres esglaons, cadascú d'uns 35 cm d'alçada. La cambra sepulcral rectangular, no massa gran, s'obri per una porta baixa (67 cm d'alt, 80 cm d'ample) al costat nord i prou gran com per a arrecerar un sarcòfag. El sostre pla de la cambra és cobert per una llarga llosa de pedra còncava, semblant a una volta, que al principi estava oculta a la vista externa per altes pedres de dues aigües als extrems i per pedres més petites que formaven un sostre de dues aigües als costats més llargs. Un petit nínxol es pot veure a la part superior de les parets davantera i posterior.(1)
Aquesta tomba és molt semblant a la Tomba de Cir a Pasàrgades, amb una base esglaonada, una cambra funerària rectangular i un sostre de dues aigües. La tomba de Bozpar, però, és notablement més menuda: només 4,45 m d'altura, amb una base de 5,10 m de llarg i 4,40 m d'amplada. La cambra funerària té 2,05 m d'alçada, 2,20 m de longitud i 1,55 m d'amplària.(1)

## Datació i destinació

El 1962, Vanden Berghe va suggerir que la tomba devia haver-se construït al segle vii ae, i la va atribuir provisionalment a l'avi de Cir el Gran, Cir I d'Anxan.
Al principi s'acceptà aquesta primera datació; més tard, però, es van acceptar les conclusions de C. Nylander, que demostrà, basant-se en la forma dels forats de les mènsules i en les avançades tècniques d'unió de les superfícies de pedra, que l'edifici no es podia haver construït abans del segle v ae.
Aquesta datació posterior va fer atribuir la tomba, per part de A. Sh. Shahbazi, a Cir el Jove, que va morir en la batalla de Cunaxa l'any 401 ae, i afirmà que havia estat erigida per sa mare, la reina Parisatis.
A part d'això, hi ha altres hipòtesis sobre l'adscripció de la tomba, com ara: Atossa, Mandane, Teïspes d'Anxan.

## Galeria

* Gur-e-Dokhtar de nit
* Gur-e-Dokhtar en blanc i negre
* Gur-e-Dokhtar

## Referències

* ↑ Vanden Berghe, L. (en anglés) Encyclopaedia Iranica. Bibliotheca Persica [Nova York], IV, fasc. 4, pàg. 429-430 [Consulta: 9 abril 2021].
* ↑ Vanden Berghe, L. «Neuentdeckte archäeologische Denkmäler in Süd­-Iran» (en alemany). ZDMG, 111, 1962, pàg. 412.
* ↑ Nylander, C. «Clamps and Chronology (Achaemenian Problems II)» (en anglés). Iranica Antiqua, 6, 1966a, pàg. 130-46.
* ↑ Shahbazi, A. Sh. «The Achaemenid Tomb in Buzpar (Gur-i Dukh­tar)» (en anglés). Bāstānšenāsī wa honar-e Īrān, 9/10, 1972, pàg. 54-56.
# Kochita

La kochita és un mineral de la classe dels silicats, que pertany al grup de la rinkita. Rep el nom en honor del geòleg danès Lauge Koch (5 de juliol de 1892 - 5 de juny de 1964), per les seves contribucions a la geologia de l'est de Groenlàndia.

## Característiques

La kochita és un silicat de fórmula química Na₃Ca₂MnZrTi(Si₂O₇)₂OF₃. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 2002, i la primera publicació data del 2003. Cristal·litza en el sistema triclínic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la kochita pertany a «09.BE - Estructures de sorosilicats, amb grups Si₂O₇, amb anions addicionals; cations en coordinació octaèdrica [6] i major coordinació» juntament amb els següents minerals: wadsleyita, hennomartinita, lawsonita, noelbensonita, itoigawaïta, ilvaïta, manganilvaïta, suolunita, jaffeïta, fresnoïta, baghdadita, burpalita, cuspidina, hiortdahlita, janhaugita, låvenita, niocalita, normandita, wöhlerita, hiortdahlita I, marianoïta, mosandrita, nacareniobsita-(Ce), götzenita, hainita, rosenbuschita, dovyrenita, baritolamprofil·lita, ericssonita, lamprofil·lita, ericssonita-2O, seidozerita, nabalamprofil·lita, grenmarita, schüllerita, lileyita, murmanita, epistolita, lomonossovita, vuonnemita, sobolevita, innelita, fosfoinnelita, yoshimuraïta, quadrufita, polifita, bornemanita, xkatulkalita, bafertisita, hejtmanita, bykovaïta, nechelyustovita, delindeïta, bussenita, jinshajiangita, perraultita, surkhobita, karnasurtita-(Ce), perrierita-(Ce), estronciochevkinita, chevkinita-(Ce), poliakovita-(Ce), rengeïta, matsubaraïta, dingdaohengita-(Ce), maoniupingita-(Ce), perrierita-(La), hezuolinita, fersmanita, belkovita, nasonita, kentrolita, melanotekita, til·leyita, kil·lalaïta, stavelotita-(La), biraïta-(Ce), cervandonita-(Ce) i batisivita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al vessant nord del mont Hvide Ryg, a Werner Bjerge (Sermersooq, Groenlàndia). També ha estat descrita al Canadà, el Brasil, Itàlia i Noruega.

## Referències

* ↑ «Kochite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 2 juliol 2019].
# L'Aranyó (Pinell de Solsonès)

L'Aranyó és una masia al terme municipal de la Molsosa, a la comarca catalana del Solsonès. Es tenen referències de la masia des del segle xvii, i, tot i que no es conserven dates inscrites en les parets de la casa aquesta fou reformada al llarg del segle xviii tal com ho mostren alguns elements arquitectònics propis d'aquesta època com ara la gran cisterna d'aigua.
Està situada a 608 m d'altitud S'hi accedeix a través d'una pista forestal, i trobem masses forestals a menys de 50 metres de la casa.

## Descripció

És una casa de planta pràcticament quadrangular, que consta de una planta baixa més dos pisos superiors. Té un baluard situat al vessant est i dins del qual hi ha dos coberts. A la façana nord hi trobem dos petits contraforts a un cobert annex actualment enrunat. A la façana sud de la casa hi ha una gran cisterna d'aigua circular que ocupa tota la llargada de la casa. L'entrada principal és a la façana est i s'hi accedeix a través del baluard. Els materials de construcció son: pedra, calç i ciment. La teulada té dues vessants i esta coberta amb teula àrab. A la façana nord hi ha una eixida.
A més a més, hi trobem 2 coberts situats en el baluard i la cisterna d'aigua.

## Referències

* 1 2 Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* ↑ «L'Aranyó (Pinell de Solsonès)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Antoni Bach i Riu. Consell Comarcal del Solsonès. Masies del Solsonès, abril 1995, p. 102. D.L. L-418/95.
* 1 2 3 4 5 Ajuntament de Pinell de Solsonès Pla d'ordenació urbanística municipal de Pinell de Solsonès - Catàleg de masies i cases rurals (expedient 2009 / 037061 / N) [Pinell de Solsonès], 2014, pàg. 211-212 [Consulta: gener 2022].
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Lo Reboll de Vicenç II

Lo Reboll de Vicenç II és un jaciment arqueològic amb dues etapes registrades: el període del Paleolític mitjà i l'època del neolític, i es localitza al terme municipal del Cervià de les Garrigues, a la província de Lleida. Aquest jaciment es localitza a l'aire lliure i en formacions d'abrics, en uns terrenys al vessant sud d'una terrassa fluvial en una llarga vall formada pel riu de Set, d'orientació est-oest, i cultivat en petites terrasses d'oliveres i ametllers.
El jaciment de Lo Reboll de Vicenç II va ser descobert l'any 2003 durant la prospecció arqueològica dirigida per Anna Colet Marcé i realitzada a causa del Pla Espacial Urbanístic del Sòl (PEURS) per a l'establiment d'un sistema de regadiu del canal Segarra-Garrigues presentat pel Departament d'Agricultura, Ramaderia i Pesca de la Generalitat de Catalunya. L'objectiu d'aquesta prospecció fou determinar l'afectació d'aquest projecte sobre el patrimoni arqueològic i paleontològic, i va ser realitzada per membres del Grup d'Investigació Prehistòrica (GIP) de la Universitat de Lleida per encàrrec de l'empresa Regs de Catalunya SA (REGSA). El traçat del canal neix al Pantà de Rialb, terme municipal d'Oliola, i afecta a 17 municipis de 4 comarques diferents fins que no arriba a l'embassament de l'Albagés. Les obres d'aquest projecte varen donar a llum a tota una sèrie jaciments fins aleshores desconeguts. En la zona que delimita aquest jaciment s'hi va trobar un conjunt de materials format per 3 ascles de sílex i també s'hi observà un abric de petites dimensions amb l'entrada mig coberta de vegetació. Per les seves dimensions i forma, podria haver constituït un espai d'hàbitat durant la prehistòria.
La tipologia del material lític trobat així com l'absència de material ceràmic permeten proposar la hipòtesi que la cronologia del jaciment es pugui establir entre el paleolític mitjà i el neolític. Tampoc es trobaren estructures associades a aquestes restes materials. Aquest jaciment es troba en una zona on la prospecció ha permès documentar gran quantitat de vestigis d'època prehistòrica que constava de restes lítiques tallades, però que quedà totalment afectada per la construcció de l'embassament de l'Albagés, acabat l'any 2013.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Inventari del Patrimoni Cultural Immoble Català. Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni de la Generalitat de Catalunya». [Consulta: 21 abril 2015].
# Refugi de Conangles

El Refugi de Conangles és un refugi de muntanya situat a la intersecció entre la vall de Barravés i la vall de Conangles, al peu de la carretera N-230. Pertany al terme municipal de Vielha e Mijaran, al vessant mediterrani de la comarca de la vall d'Aran.
És un refugi guardat i té una capacitat de 36 places. Està situat a 1.555,6 metres d'altitud. Es troba dintre del Bosc de la Contesa i als peus de les valls de Conangles, Besiberri i Molières.
El sender de gran recorregut GR-11 passa pel refugi. El sender ve de l'oest des del refugi Cap de Llauset fins al refugi de Conangles. Sortint d'aquest refugi cap a l'est es troba el refugi de la Restanca.
El refugi és una de les etapes de la ruta per a bicicleta de muntanya Pedals de Foc.

## Bibliografia

* «Refugi de Conangles» (HTML). Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2020].
# Sant Pere de Dalmau

Sant Pere de Dalmau o Sant Pere de Mur, és una obra del municipi de Sant Llorenç Savall (Vallès Occidental) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Sant Pere de Dalmau i la masia de can Dalmau estan molt a prop l'una de l'altre, a ponent del pujol de Rocamura, al vessant esquerre de la Vall d'Horta.
La masia és de dos plantes amb la teulada a dues vessants. Té un graner i el barri o era al davant.
La capella és petita i de planta rectangular. No conserva avui dia la mateixa imatge que oferia en l'època de la seva inauguració en el 1101. No té absis, ja que li va ser suprimida a principis del segle xviii.
En l'interior la nau rectangular està coberta amb volta de canó. Actualment la l'orientació de l'església està capgirada perquè en el mur on hi havia l'absis s'ha obert la porta d'entrada amb una inscripció a la llinda que diu "Antoni Dalmau, 1722"; per sobre de la porta hi ha un òcul i coronant la façana un campanar d'espadanya d'un ull que també és fruit de la reforma. A migdia i a tramuntana s'hi poden veure encara dues portes tapiades, de caràcter romànic, amb arcs de descàrrega, timpà llis i llinda.
El parament és força regular, fet de pedres escapçades de petites dimensions excepte als angles i a les portes que es van fer servir carreus de pedra.

## Història

Can Dalmau està documentat des del segle xiv. Estava sota el domini del monestir de Montserrat malgrat la proximitat del castell de Pera. Va ser habitat per la família Comapregona fins a l'any 1695, moment en què passà a mans de la família Gibert de Mura i patí una profunda reconstrucció.
El nom original de la capella és Sant Pere del Mur però més endavant va prendre el nom de Dalmau per la proximitat amb la masia. No es coneix la data de construcció de l'església tot i que apareix documentada la dedicació feta pel Bisbe de Barcelona l'any 1101. Sembla probable que fou bastida en una data anterior. En el segle xviii el temple experimentà obres de reformes capgirant-se l'orientació del temple i suprimint-ne l'absis original; a més es van modificar les obertures. La data de 1722 inscrita a la llinda juntament amb el nom Antoni Dalmau segurament fa referència a aquesta intervenció.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Sant Pere de Dalmau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 gener 2016].
* ↑ «Capella de Sant Pere de Dalmau (Sant Llorenç Savall - Vallès Occidental)». Pobles de Catalunya. [Consulta: 10 febrer 2016].
# Semenovita-(Ce)

La semenovita-(Ce) és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom en honor del professor Evgeny Ivanovich Semenov (1927 – març de 2017), mineralogista rus de l'Institut de Mineralogia i Geoquímica d'Elements Rars (IMGRE) de Moscou.

## Característiques

La semenovita-(Ce) és un silicat de fórmula química Na₈Ca₂FeBe₆Ce₂Si$_{14}$O$_{40}$(OH)₄F₄. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional l'any 1971. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs es troba entre 3,5 i 4.
Segons la classificació de Nickel-Strunz, la semenovita-(Ce) pertany a «09.DN - Inosilicats amb 6 cadenes dobles periòdiques» juntament amb els següents minerals: emeleusita, tuhualita, zektzerita i ashcroftina-(Y).

## Formació i jaciments

Va ser descoberta al vessant Taseq del complex d'Ilímaussaq, un complex intrusiu que es troba al municipi de Kujalleq, a Groenlàndia. Es tracta de l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* ↑ «Semenovite-(Ce)» (en anglès). Mindat. [Consulta: 23 gener 2020].
# Serra de Campelles

La Serra de Campelles, coneguda també com Serra d'Odèn, és una serra situada a cavall dels municipis de Fígols i Alinyà (Alt Urgell) i d'Odèn (Solsonès).
Forma part de la carena que, en direcció sud-oest, s'allarga des del Pedró dels Quatre Batlles fins a la Collada de l'Estany, tancant la vall d'Aliyà pel sud. Amb una longitud de 4,3 km no presenta relleus destacables. La seva altura augmenta de forma progressiva dels 1.776 m de la collada de l'Estany als 2.200 m a l'indret de la Cadolla Verda.
La seva vessant sud cau sobtadament damunt de la vall del Montnou, amb un desnivell mig de 500 m, mentre que al vessant nord s'estén l'altiplà de la Muntanya d'Alinyà, amb els seus camps de cultiu de patates, pastures i boscos.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* ↑ Jolis, Agustí; Simó, Maria Antònia. Alt Berguedà i Cardener. 3a. ed.. Barcelona: Centre Excursionista de Catalunya, 1965, p. 146 (Guies). DL B.13.216-1965.
* ↑ Nuet, Josep; Obra Social CAIXA CATALUNYA [et al.].. Muntanya d'Alinyà: Serra d'Aubenç i Serra de Turp, Esc. 1:25.000. Granollers: Editorial Alpina, 2010 (E-25). ISBN 978-84-8090-307-3.
# Tàngara blau-i-daurada

La tàngara blau-i-daurada (Bangsia arcaei) és una espècie d'ocell de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Descripció

* Fa uns 16 cm de llarg.
* Cap, coll i zona superior, en general, negrós. Groc per les zones inferiors. Taques blaves a les ales i cua.

## Hàbitat i distribució

Viu a la selva humida de turons, al vessant del Carib de Costa Rica i oest i centre de Panamà.

## Referències

* ↑ «Tàngara blau-i-daurada». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Tirà reial capgrís

El tirà reial capgrís (Myiozetetes granadensis) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones arbustives, bosc obert i manglars, freqüentment prop de l'aigua de les terres baixes al vessant del Carib de l'est d'Hondures i Nicaragua, ambdues vessants de Costa Rica i Panamà i des de l'oest, nord i sud-est de Colòmbia i sud de Veneçuela, cap al sud, per l'oest dels Andes, fins al nord-oest del Perú i, a través de l'est de l'Equador, est del Perú i oest amazònic del Brasil fins al nord de Bolívia.

## Referències

* ↑ «Tirà reial capgrís». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Via Romana (Sant Quirze de Besora)

La Via Romana és una obra de Sant Quirze de Besora (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

En resten alguns trams d'una via romana que són discontinus i amb una amplada que oscil·la entre 1,40 m. i 1,90 m. Es pot apreciar el seu sol enllosat, encara que es troba en un estat molt dolent de conservació i molt enverdit.
Per tal de salvar el desnivell de la muntanya que travessa -el Bufí-, hi ha dos metres d'alçada. Té una petita barana, d'aproximadament, trenta centímetres per costat.
Els trams que es conserven es troben tots ells al vessant sud de la muntanya de la Cogulera, i serpentegen el pendent d'aquesta.

## Història

Possiblement es tracti d'algun fragment de la Via Francisca que comunicava el país de nord a sud, essent aquesta via de comunicació de segon ordre. El fet que passi per l'actual terme de Sant Quirze de Besora no implica que aquest lloc de l'esmentada via no s'ha localitzat cap altre vestigi d'aquest període.
El seu estat de conservació és força deplorable. Amb la construcció de l'antiga carretera N-152 (anterior al túnel), es desmuntaren alguns trams d'aquesta via.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Via Romana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 3 juny 2020].
# Colibrí nimfa frontblau

El colibrí nimfa frontblau (Thalurania colombica) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita la selva humida i boscos més oberts de les terres baixes pel vessant del Carib des de Guatemala i Belize cap al sud fins Costa Rica i Panamà, nord-est de Colòmbia i oest de Veneçuela.
# Formigueret pit-llistat

El formigueret pit-llistat (Myrmotherula longicauda) és una espècie d'ocell de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial pel vessant oriental dels Andes, des del sud-est de Colòmbia, cap al sud, a través de l'est d'Equador i de Perú fins l'oest de Bolívia.

## Referències

* ↑ «Formigueret pit-llistat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2021(català)
# Mas d'en Grau

El Mas d'en Grau és una masia de la Torre de Rialb, al municipi de la Baronia de Rialb (la Noguera), inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Es troba al sector central del municipi, damunt mateix de la Torre, penjada al marge de la carena del vessant esquerre del Rialb, cent metres per damunt de les aigües del pantà. S'hi va per la carretera asfaltada que es deriva del punt quilomètric 12,7 de la C-1412b (de Ponts a Tremp), direcció Politg, que arriba fins a Peramola. Als 4,8 km.(41° 58′ 26″ N, 1° 12′ 43″ E﻿ / ﻿41.973770°N,1.211916°E﻿ / 41.973770; 1.211916), una volta creuat el pantà i superada la pujada de l'altre vessant, després d'una forta corba als plans de la carena, es pren el desviament en baixada de l'esquerra (ben senyalitzat) que porta a la masia.
És una casa pairal molt modificada. Edifici principal de planta rectangular i de tres nivells, amb edifici annex formant una L tancada per la porta més antiga i el mur sobre un tallat. Té cellers als baixos i les finestres tenen motllures a les llindes i ampits. Al voltant, pel vessant nord hi ha la resta d'edificis i coberts complementaris.
És molt interessant la porta del pati, que correspon a la primera edificació. És una llinda d'un sol bloc de pedra amb les cantonades bisellades i amb dues mènsules als angles. També tenia figures d'àngels a cada extrem, escapçades el 1936. Data a la llinda de la finestra del fons: 1918.

## Referències

* 1 2 «Mas d'en Grau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2014].
# Tiranet orellut de capell

El tiranet orellut de capell (Leptopogon amaurocephalus) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial, clars, bosc obert de les terres baixes de Mèxic en Oaxaca, sud de Veracruz, Tabasco, Chiapas i Quintana Roo, cap al sud, pel vessant del Carib fins Nicaragua, ambdues vessants de Costa Rica i oest i centre de Panamà, incloent l'illa de Coiba. Des del nord i est de Colòmbia, cap a l'est, a través de oest i sud de Veneçuela i la Guaiana fins l'extrem nord-est del Brasil, localment des de l'est del Perú i sud i sud-est del Brasil cap al sud fins Bolívia, Paraguai i nord de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Tiranet orellut de capell». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/06/2021(català)