OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antoni Pascual Vallverdú

Antoni Pascual Vallverdú (la Selva del Camp, 1834 - Reus, 1903) va ser un industrial i polític català.

## Biografia
### Trajectòria empresarial

De jove entrà a treballar a la fàbrica sedera de la Vídua i net de Víctor Martí i Nieto a la Selva del Camp, que més tard es convertí en Josep Rosselló i Martí, amb la qual s'emparentà. El 1864, l'empresa, que feia servir el nom comercial de La Sedera Reusense, canvià de nom a Antoni Pascual i Cia, formada per Antoni Pascual (46%), Pau Oriol i Buxó (31%) i Ramon Parera i Pujals (23%). El 1880, la fàbrica, coneguda com a La Sedera del Pascual per ser-ne ell el principal accionista, tenia 200 obrers treballant a la plaça del Baluard de Reus i una màquina de vapor de 2 CV. Produïen teixits de setí, velluts, granadines i gèneres per a folres de vestit.
Antoni Pascual, que havia rebut la Creu d'Isabel la Catòlica per ser proveïdor de la Casa Reial, va morir l'abril del 1903. El succeí al capdavant del negoci el seu fill Antoni Pascual i Cugat, substituït el 1921 per Antoni Pascual i Pellicer, net del fundador. L'empresa tancà el 1934 o 1935, i la fabrica va existir fins al 1962, quan s'hi va construir l'hotel Gaudí.

### Trajectòria política

Va ser regidor diverses vegades la primera el 1866, i retirat de la vida industrial, va tornar a entrar a l'ajuntament el 1869 i el 1874. El 1875 fou nomenat síndic i poc després alcalde, càrrec que va exercir fins al 1879. Va ser l'impulsor de la construcció del Teatre Fortuny durant l'últim any en què va ocupar l'alcaldia, ja que presidia una societat que va comprar a les monges carmelites la part de l'antic convent de les monges que no s'havia expropiat per fer-hi la plaça de Prim. El 1881 i 1885 va tornar a ser regidor.
Va ser elegit diputat per la circumscripció de Tarragona, president de la Cambra de Comerç de Reus del 1900 al 1903 i vicepresident de la societat El Círcol. D'ideologia conservadora, pertanyia al Partit Liberal Conservador, va col·laborar amb articles polèmics contra el diari republicà Las Circunstancias des de les columnes de Crónica de Reus, dirigida pel seu amic Marià Pons i Espinós. La ciutat de Reus li dedicà un carrer

## Referències

* 1 2 3 4 5 Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1992, p. 514.
* 1 2 3 4 5 Cabana, 1992.
* ↑ Duarte, Àngel. Possibilistes i federals: política i cultura republicanes a Reus (1874-1899). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1992, p. 89. ISBN 8460418499.
* ↑ Tricaz, Enric. Homes i dones pels carrers de Reus. Valls: Cossetània, 2010, p. 11. ISBN 9788497916929.

## Bibliografia

* Cabana, Francesc «La Sedera Reusense i els Pascual». Fàbriques i empresaris. Els protagonistes de la Revolució Industrial a Catalunya. Enciclopèdia Catalana, 1992.
Càrrecs públics :
| Precedit per: Marià Pons i Espinós | Alcalde de Reus 1877-1879 | Succeït per: Josep Oliver Aixalà |
# Cal Perico (Igualada)

Cal Perico és una obra modernista d'Igualada (Anoia) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Edifici d'estatges construït amb carreus de pedra; de planta rectangular i tres pisos d'alçada. A la primera planta destaca la balconada amb tres grans finestrals i una barana de ferro que inclou decoracions de temàtica floral. A la segona el balcó queda dividit en tres i també la barana de ferro decorada. Al pis superior desapareixen les baranes de ferro per donar pas a petites finestres de doble arc amb una columneta d'ordre corinti al mig. Destaca així mateix la decoració en relleus de pedra amb temes florals que es reparteix per tot l'edifici i s'accentua notablement al pis superior. Edifici antic que al 1920 es revesteix d'una nova façana.

## Referències

* ↑ «Cal Perico». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 octubre 2018].
# Barraca del Cacuero

La barraca del Cacuero, o barraca G-29, és una barraca de vinya del municipi de Subirats (Alt Penedès), situada prop del camí de Mas Granada, a les muntanyes d'Ordal, a uns 700 metres al nord-est de l'Ordal.
És una construcció aixecada en pedra seca, de planta circular, de 3,70 x 4 m d'amplada i 1,90 m d'alçada total. El portal, de llinda simple, està orientat al sud, té una alçada de 90 cm, una amplada de 55 cm i un gruix de 80 cm. Al davant hi ha una cisterna.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Barraques de pedra seca de Subirats». Ravalnet, 01-02-2007.
# Muhàmmad Txuqi Mirza

    pel príncep Kutb al-Din Muhammad Txuqi Mirza, vegeu Kutb al-Din Muhammad Txuqi
Muhàmmad Txuqi Mirza (Muhammad Chuki Mirza o Muhammad Djuki Mirza), fou un príncep timúrida, fill d'Abd al-Latif Mirza.
El seu pare Abd al-Latif fou assassinat el 1450 per Abd Al·là ibn Ibrahim que va ocupar el tron a Transoxiana. Abd Al·là fou derrotat i mort per Abu Said Khan (fill de Muhammad, net de Miran Shah i besnet de Tamerlà, que va tenir el suport d'Abu l-Khayr, el kan jòtxida shibànida de l'horda dels uzbeks (22 de juny de 1451) i que va ocupar el tron.
Empresonat algun temps va poder fugir a terres d'Abu l-Khayr i va ser rebut per aquest que estava casat amb Rabiga Sultan Begum, germana d'Abd al-Latif i, per tant, tia de Txuqi Mirza. Aquest va demanar ajut per recuperar els seus dominis ancestrals i Abu l-Khayr (aparentment molest amb Abu Said al que havia posat al tron) va acceptar i va enviar un exèrcit manat per Burge o Bereke Sultan, Bishikda Oghlan (Biskit Oglan), i altres amirs, contra Samarcanda; a l'expedició es van unir alguns amirs txagataïdes descontents d'Abu Said, i pels partidaris d'Ulugh Beg (hivern de 1461 a 1462)
L'exèrcit va ocupar Taixkent i Shahrukhia, i va creuar el Sihun. El governador de Samarcanda, amir Masud Arghun, va sortir a enfrontar als atacants a un lloc anomenat Sistan, però fou derrotat després d'una forta batalla i es va retirar cap a la ciutat de Samarcanda des d'on va enviar missatgers a Abu Said (que residia a Herat) demanant ajut; els uzbeks van assolar la regió de Transoxiana i van acampar a Kufin (?) i Kermineh. Quan van saber que Abu Said marxava a la zona amb un exèrcit, Bereke Sultan i altres oficials volien defensar el pas de l'Oxus mentre els amirs txagatais volien retirar-se darrere el Sihun i a Shahrukhia. Txuqi Mirza va donar suport a aquesta posició i llavors una part de l'exèrcit va desertar a favor d'Abu Said mentre els uzbeks l'abandonaven i començaven a saquejar la regió en el seu retorn.
Desorganitzades les forces de Txuqi Mirza, aquest i els seus homes es van retirar a Shahrukhia on van quedar assetjats i es van haver de rendir per manca de provisions el 1462/1463. El Tarikh-i-Abulkhair diu que Abu Said va tractar amablement a Txuqi Mirza i se'l va emportar a Herat on el va confinar al fort d'Ikhtiyaruddin, on va morir.

## Referències

Howorth, Henry Hoyle. History of the Mongols, from the 9th to the 19th Century. Part II division II. The so-called tartars of Russia and Central Asia. Londres: Longmans, Green and Co, 1880.
# Lisídice

Segons la mitologia grega, Lisídice (grec antic: Λυσιδίκη, Lysidike) va ser una filla de Pèlops, esposa de Mèstor i mare de Hipòtoe (Biblioteca d'Apol·lodor, II 4.5). Una altra tradició la fa dona d'Alceu i mare d'Amfitrió, i aquesta és la versió més comuna (Pausanias, 8.14.2), encara que la dona d'Alceu és anomenada Astidamia o Laònome.
En una tercera tradició Lisídice és considerada la mare d'Alcmena i, per tant, esposa d'Electrió.

## Referències

* ↑ Grimal, Pierre. Diccionari de mitologia grega i llatina. Barcelona: Edicions de 1984, 2008, p. 332. ISBN 9788496061972.
# Llista de fils esmaltats

El fil esmaltat o de bobinar, és un fil recobert d'esmalt que sempre ve en rodets en els quals posa el Ømm (diàmetre) sense esmalt. Es fa servir per fer màquines elèctriques. Es posa en les ranures havent-s'hi de posar sempre aïllants. La secció del fil es mesura amb un cargol de Palmer. Els diàmetres (en mm) més freqüents són (amb les seves respectives seccions en mm²):
| Diàmetre | Secció |
| (mm) | (mm²) |
| 0.05 | 0.00196 |
| 0.10 | 0.00785 |
| 0.15 | 0.0177 |
| 0.20 | 0.0314 |
| 0.25 | 0.0491 |
| 0.30 | 0.0707 |
| 0.35 | 0.0962 |
| 0.40 | 0.1257 |
| 0.45 | 0.159 |
| 0.50 | 0.196 |
| 0.55 | 0.238 |
| 0.60 | 0.283 |
| 0.65 | 0.332 |
| 0.70 | 0.385 |
| 0.75 | 0.442 |
| 0.80 | 0.503 |
| 0.85 | 0.567 |
| 0.90 | 0.636 |
| 0.95 | 0.709 |
| 1 | 0.785 |
| 1.05 | 0.866 |
| 1.1 | 0.950 |
| 1.15 | 1.039 |
| 1.2 | 1.131 |
| 1.25 | 1.227 |
| 1.3 | 1.327 |
| 1.35 | 1.431 |
| 1.4 | 1.539 |
| 1.45 | 1.651 |
| 1.5 | 1.767 |
# Antonio Vargas Laguna

Antonio Vargas Luna (Badajoz, 12 de febrer de 1763 - Plasència, 23 d'octubre de 1824) va ser un polític, noble i diplomàtic espanyol, cavaller de l'Orde d'Alcántara.

## Biografia

Va néixer en Badajoz. Havia estat alcalde de Casa i Cort, portat a Madrid pel seu paisà extremeny el valgut Manuel Godoy, en l'apogeu del seu poder. En 1808 va ser arrestat pel general francès Miollis, juntament amb el seu secretari Antonio Beramendi y Freyre, per les seves protestes contra els excesos francesos de Baiona, i per no jurar fidelitat i obediència a Josep Bonaparte com a rei d'Espanya. Tots dos, van sofrir un empresonament de més de cinc anys a diverses presons franceses, principalment al fort de Vicennes. Va complir amb tenacitat la missió d'espiar i sembrar la discòrdia entre els exiliats pares del sobirà, els exreis Carles IV i Maria Lluïsa, i el seu seguici, entre els quals es trobava Manuel Godoy. Acabada la Guerra del francès, van aconseguir la llibertat.
Arran la seva restauració en 1814 Ministre plenipotenciari de Ferran VII a Roma i el va nomenar marquès de la Constància. Fou nomenat secretari d'Estat d'Espanya el 27 de maig de 1823, però no va arribar a ocupar el càrrec.

## Referències

* ↑ Adolfo Barredo de Valenzuela, Ampelio Alonso-Cadenas López Nobiliario de Extremadura, Volum 8, p. 68
* ↑ Díaz i Pérez, 1888, p. 445-446.

## Bibliografia

* Díaz y Pérez, Nicolás. «Vargas y Laguna (Excmo Sr. D. Antonio)». A: Diccionario histórico, biográfico, crítico y bibliográfico de autores, artistas y extremeños ilustres. II. Madrid: Pérez y Boix editores, 1888.
# Gerrothorax pulcherrimus

Gerrothorax pulcherrimus és una espècie d'amfibi temnospòndil que va viure al període Triàsic. Les seves restes fòssils s'han trobat a Suècia.
Gerrothorax feia vora 1 metre de longitud, i tenia un cos aplanat.
Els fòssils han mostrat que Gerrothorax era pedomòrfic, retenint les brànquies larvals en l'adult.

## Referències

* ↑ Palmer, D. The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. Londres: Marshall Editions, 1999, p. 53. ISBN 1-84028-152-9.
# Casa Jove

La Casa Jove és una obra de l'Hospitalet de Llobregat (Barcelonès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa de planta baixa i dos pisos, fent cantonada. Ha estat molt refeta en la planta baixa, amb llosetes de pedra artificial i una gran obertura que trenquen l'harmonia de l'antic edifici. Al primer pis hi ha dues grans finestres amb la llinda i els brancals de grans carreus de pedra i l'ampit motllurat. Al segon pis hi ha dues finestres amb característiques semblants a les del primer pis però molt més petites i quadrangulars. Menys l'emmarcament de les obertures, la resta de la façana està arrebossada. Coronant la façana hi ha una barana feta amb maó. Adossada al mur hi ha una estació del Via Crucis de rajoles de ceràmica que forma part del que s'estenia al llarg del Carrer Major de la ciutat.
A la façana lateral hi ha, al primer pis, dos balcons amb la barana feta amb balustres.

## Referències

* 1 2 «Casa Jove». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 9 octubre 2018].
# Metis (satèl·lit)

Metis és el satèl·lit més intern de Júpiter. Forma part del grup d'Amaltea. Va ser descobert el 1979 per la sonda espacial Voyager 1 i va ser designat S/1979 J 3. El 1983 va ser batejat oficialment amb el nom de Metis, que va ser la primera esposa de Zeus i mare d'Atenea. També es coneix amb el nom de Júpiter XVI.
Metis es troba dins del principal anell de Júpiter, i pot ser la font del material que el compon. La seva òrbita es troba dins del radi de l'òrbita síncrona del planeta i, per tant, les forces de marea estan provocant un lent descens en la seva altura orbital. També es troba dins del límit de Roche de Júpiter per a un cos fluid però no dins del límit de Roche per a un cos rígid i, per tant, les forces de marea no són prou intenses com per a provocar la destrucció de la lluna.
Cal no confondre'l amb l'asteroide (9) Metis.

## Bibliografia

* «Jupiter's Ring-Moon System». A: Jupiter: The Planet, Satellites and Magnetosphere. Cambridge University Press, 2004, p. 241–262. ISBN 978-0-521-81808-7.
* Evans, M. W.; Porco, C. C.; Hamilton, D. P. «The Orbits of Metis and Adrastea: The Origin and Significance of their Inclinations». Bulletin of the American Astronomical Society, 34, 9-2002, pàg. 883. Bibcode: 2002DPS....34.2403E.
* Thomas, P. C.; Burns, J. A.; Rossier, L.; Simonelli, D.; Veverka, J.; Chapman, C. R.; Klaasen, K.; Johnson, T. V.; Belton, M. J. S. «The Small Inner Satellites of Jupiter». Icarus, 135, 1, 9-1998, pàg. 360–371. Bibcode: 1998Icar..135..360T. DOI: 10.1006/icar.1998.5976.
* Simonelli, D. P.; Rossier, L.; Thomas, P. C.; Veverka, J.; Burns, J. A.; Belton, M. J. S. «Leading/Trailing Albedo Asymmetries of Thebe, Amalthea, and Metis». Icarus, 147, 2, 10-2000, pàg. 353–365. Bibcode: 2000Icar..147..353S. DOI: 10.1006/icar.2000.6474.
* ↑ URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.
# Viladordis

Viladordis és un poble, i administrativament una entitat de població i barriada a l'est del nucli urbà de Manresa, vorejant la dreta del riu Llobregat.
L'origen del veïnat es troba en dues viles rurals, de probable ascendència romana: la vila Major i la vila d'Ordis, documentades l'any 983. La paraula Viladordis prové del mot llatí Villa Ordeorum, per ésser terreny adobat per al cultiu de l'ordi, o sigui Vila d'Ordis. Un document de l'any 1065 conservat a la catedral de Barcelona esmenta la villa ordei in comitatu minorise.
En un document sobre establiment de terres de l'any 1410, diu: ab el camí qui va de dita església al Mas Marcet i ab honor del castell de Viladordis; i a l'arxiu de la seu de Manresa, es troba un llibre que diu ab cementiri i ab honors de dit castell. Per tant, sembla que la vila estava fortificada amb un castell.
És una zona bàsicament agrícola, composta per un petit nucli de tres carrers i multitud de cases disseminades al voltant de la seva parròquia de Santa Maria de Viladordis, popularment coneguda com a Mare de Déu de la Salut, ja documentada al segle x. A més de la Mare de Déu, en aquesta església s'hi venera a sant Ignasi de Loiola, qui va visitar-la diverses vegades en la seva estada a Manresa.
A la vora hi ha l'alzinar del bosc de les Marcetes, on s'han trobat restes arqueològiques del període neolític i recentment ha estat recuperat com un indret de lleure. La masia de les Marcetes, conserva el record de freqüents visites de sant Ignasi.

## Referències

* ↑ «Viladordis». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Goigs a la Mare de Déu de la Salut i a sant Ignasi. Viladordis.». [Consulta: 2015].
# Elisabet de Baviera (reina de Prússia)

Elisabet de Baviera, reina de Prússia (13 de novembre de 1801, Múnic - 14 de desembre de 1873, Dresden) fou Princesa de Baviera que pel seu matrimoni amb el rei Frederic Guillem IV de Prússia esdevingué reina de Prússia.
Fou filla del rei Maximilià I Josep de Baviera i de la princesa Carolina de Baden. La princesa cresqué a l'ambient cortesà de Múnic i romangué molt unida a les seves germanes, unió que duraria al llarg de tota la seva vida i principalment amb l'arxiduquessa Sofia de Baviera i les reines Maria de Baviera i Amàlia de Baviera.
Casada l'any 1823 amb el príncep hereu i després rei Frederic Guillem IV de Prússia, fill del rei Frederic Guillem III de Prússia i de la princesa Lluïsa de Mecklenburg-Strelitz, la parella no tingué fills.
Políticament molt activa, no deixà de maldà tant sobre el seu marit com sobre els polítics prussians per tal que es mantingué la unió austroprussiana. La reina, però, també exercí d'esposa servicial i durant la llarga malaltia del seu espòs no deixà d'estar al seu costat exercint d'infermera.
En quedar viuda, l'any 1861, romangué a Potsdam al castell de Sanssouci i al palau berlinès de Charlottenburg. També intensificà les seves visites a Viena i a Dresden. Fou enterrada al costat del seu espòs a Potsdam.
# António Augusto dos Santos

António Augusto dos Santos (Freixo de Espada à Cinta, Trás-os-Montes, 17 d'abril de 1907 - ?) fou un General portuguès de l'arma d'artilleria, comandant de les forces portugueses a Moçambic entre 1964 i 1969, any en què deixà el comandament. Al començament de la Guerra d'independència de Moçambic en 1964, Augusto dos Santos comandà les tropes portugueses sobre el terreny i va afavorir la utilització d'unitats africanes entrenades pels portuguesos, en comptes d'enviar-les sols a les batalles.
La manca d'èxit de Portugal a Moçambic, amb al voltant del 14% de la població i el 20% del país controlat pel Frelimo el 1967, va provocar que el 1969 Augusto dos Santos fos substituït al comandament pel general Kaúlza de Arriaga. Un any més tard, Augusto dos Santos fou nomenat Cap de l'Estat Major de l'Exèrcit, posició que va mantenir fins al 1972.
Fou condecorat amb el grau de Comanador de l'Orde Militar de la Torre i l'Espasa per les seves funcions a Moçambic.

## Referències

* ↑ «Guerra Colonial 1961-1974». Arxivat de l'original el 2014-10-17. [Consulta: 1r novembre 2016].
* ↑ Brendan F. Jundanian, The Mozambique Liberation Front, (Library of Congress: Institut Universitaire De Hautes Etupes Internacionales, 1970), p. 70
* ↑ Ultramar
# Pliopithecus canmatensis

Pliopithecus canmatensis és una espècie de primat extint que trobà David Alba i el seu equip de l'Institut Català de Paleontologia Miquel Crusafont a Can Mata, un jaciment que es va utilitzar com abocador de pneumàtics situat a Els Hostalets de Pierola, a la comarca de l'Anoia.
És un primat del tipus Catarrhini (els micos del Vell Món). Els fragments de la mandíbula i els queixals trobats en aquest gran jaciment demostren que aquesta paleospècie pertany al gènere Pliopithecus dins la superfamília Pliopithecoidea, que són primats que inclouen diversos gèneres de catarrinis basals, un grup que va divergir abans de la separació de les dues superfamílies del grup: els cercopithecoids i els hominoids (antropomorfs i humans); els quals prosperaren a Euràsia durant el Miocè (entre 23,5 i 5,3 milions d'anys enrere).
Segons David Alba els pliopitecoïdeus foren probablement els primers catarrinis a dispersar-se des d'Àfrica a Euràsia, on experimentaren una radiació evolutiva en un continent inicialment desert d'altres antropoides.
A la península Ibèrica els pliopitecoïdeus només s'han trobat a la conca del Vallès-Penedès.

## Referències

* Adaptat de materials proporcionats per FECYT, a través d'EurekAlert!, un serveei d'AAAS.

## Enllaços externs

* Science daily amb foto de la mandíbula de P. canmatensis
* ICP, Institut Català de Paleontologia Miquel Crusafont
# Centre històric de Vilaplana

El Centre històric de Vilaplana és un edifici de Vilaplana (Baix Camp) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El centre històric de Vilaplana ve determinat per l'antic clos de muralla i pel seu eixample històric, a la part sud del carrer Major i Jaume I.
El nucli antic es conserva en part als carrers d'Àngel Guimerà i Jacint Verdaguer, amb cases com les de Cal Batjau, Cal Gòbit i Cal Assessor (Cal Moya), on queden alguns arcs apuntats de pedra, probablement del segle xiv. La vila es divideix en dos barris: el de Més Amunt i el de Més Avall.
Les cases de l'eixample tenen en comú l'ús d'arcs de maons de mig punt sostinguts per carreus a les portades. Aquestes cases es daten entre els segles xvii i xviii. Cap al segle xvii s'esmenta el camí de la muralla, el que indica que va existir un recinte tancat.

## Història

El poble formà part del terme d'Aleixar fins al segle xiv. Al segle xvi, la documentació parla del loci de Vilapalana cum suffraganea de la Almuçara. Al municipi de Vilaplana se li va integrar el 1961 l'antic municipi de la Mussara, actualment despoblat.

## Referències

* 1 2 3 4 «Centre històric de Vilaplana». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «Centre històric de Vilaplana». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Bandera blanca

La bandera blanca és una bandera de color blanc, símbol internacional de pau normalment utilitzat en períodes bèl·lics o en conflictes. Pot significar diverses coses, entre les quals rendició, solució parlamental, alto el foc o la fi d'hostilitats.
Està reconeguda per la Conferència de la Haia de 1899. Anteriorment a aquesta data el símbol de la bandera blanca estava protegit pel tractat internacional i, per tant, es va convertir en un costum del dret internacional.

## Orígens

Va ser utilitzada com a símbol per a la capitulació durant la dinastia Han (220 DC). Durant l'Imperi Romà l'historiador Tàcit va fer esment de l'ús de la bandera blanca com a símbol de la rendició dels legionaris l'any 109 DC; abans d'això, els romans indicaren la seva rendició posant-se els escuts sobre el cap.
El seu ús ha estat diferent en els diversos continents. Per exemple, l'explorador portuguès Gaspar Correia va argumentar que l'any 1502 (tal com va escriure posteriorment el 1550) el príncep indi samorin de Kozhikode va enviar alguns negociadors equipats amb un drap blanc lligat a un pal com a símbol de la pau pel seu enemic Vasco da Gama.
El 1625, el jurista Hugo Grotius en parla en el seu llibre De iure belli ac pacis ("Les lleis de la guerra i de la pau", un dels textos fonamentals del dret internacional), reconeixent-lo com un "signe tàcit de crida a parlamentar, i serà tan obligatori com si s'expressés amb paraules."

## Altres usos

* Durant les curses de Fórmula 1, mostrar la bandera blanca indica que hi ha un vehicle lent a la pista, com ara un automòbil que està sent retirat o un mitjà de servei o rescat.
* Els talibans van fer servir el 1996 la bandera blanca com la bandera nacional de l'Afganistan. L'any següent s'hi va afegir una xahada en negre.
* A les escoles austríaques s'hissa quan els alumnes aproven l'examen de batxillerat.
* La bandera blanca va onejar al palau oficial de París des de l'antic règim fins al 31 de juliol de 1830, i representava un símbol borbònic.

## Referències

* ↑ Koerner, Brendan I. Why Do Surrendering Soldiers Wave White Flags? a Slate.com
* ↑ Gaspar Correia, Lendas da Índia (scritto c.1550, pub. 1858), p.300 "mandou hum seu Bramane em huma almadia com hum pano branco atado e um páu per sinal de paz" (francès)
* ↑ "un segno tacito di chiedere al parlamento, e sarà come obbligatorio, come se espresso dalle parole."
* ↑ (anglès) Web oficial de Fórmula 1
* ↑ Flags of the World, consultat el 19/2/2009 (anglès)