OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Pixie IA

Pixie és la nova eina assistent d'Intel·ligència Artificial que Google llançarà amb el Píxel 9 i el Píxel 9 Pro. Utilitzarà com a model la recent creació de DeepMind i Google Research: Google Gemini.

## Llançament

Mesos després d'anunciar el llançament de Gemini, l'organització de Google decideix anunicar Pixie, un nou sistema recolzat per la Intel·ligència Artificial que podria ser exclusiu per a dispositius Píxel.

## Funcionament

La funció de l'assistent és fer tasques complexes i personalitzades a través de data adquirida dels serveis de Google. Aquestes poden venir de Gmail, Google Maps, YouTube o Google Fotos. Les tasques multimodals poden ser, per exemple, suggerir espais on comprar un producte que ha estat fotografiat prèviament amb el telèfon.
Pixie serà més intel·ligent i potencialment més personal que Google Assistant, l'anterior servei que utilitzava l'empresa per als seus dispositius. S'espera també que el seu ús sigui possible sense la necessitat de tenir Internet, ja que compta amb un processador específic per a la IA.

## Referències

* ↑ Li, Abner. «Report: Google working on ‘Pixie’ AI assistant for Pixel 9, discussed glasses with object recognition» (en anglès americà), 14-12-2023. [Consulta: 19 desembre 2023].
* ↑ López, Rodrigo. «Pixel 9: ¿qué es Pixie AI, este nuevo asistente que podría cambiarlo todo?» (en castellà), 15-12-2023. [Consulta: 17 desembre 2023].
* ↑ published, Brady Snyder. «Google Assistant is so Pixel 8 as report claims new 'Pixie' AI assistant may arrive with Pixel 9» (en anglès), 15-12-2023. [Consulta: 17 desembre 2023].
* ↑ «Pixie, así sería el nuevo asistente de Google para smartphones, ¿a qué móviles llegará?» (en castellà), 15-12-2023. [Consulta: 19 desembre 2023].
# Tuc de Pòdo

El Tuc de Pòdo és una muntanya de 2.729 metres que es troba al Circ de Colomèrs, en el municipi de Naut Aran, a la comarca de la Vall d'Aran.
Originalment el seu nom era Tuc de l'Estany de Cap de Tort, però en el 1879 o 1880 Maurice Gourdon el va rebatejar com "Pouce de Colomèrs", en català "Polze", i que en la seva versió aranesa ha fet més fortuna donada la forma del pic. El nom també s'ha usat per batejar l'estany situat a la seva vessant nord, l'estanh de Pòdo.
El Tuc de Pòdo és un monòlit isolat entre la paret sud del Circ de Colomérs i la carena central que divideix el Circ en dues conques. Durant la fase de màxima glaciació la carena que unia el pic a la paret sud del circ va ser coberta pel gel que fluïa d'una vessant a una altra. Aquesta transfluència de gel entre els dos vessants va erosionar la cresta dels dos extrems del pic de manera que aquesta va quedar molt més baixa.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Jolís, Agustí; Mª Antònia, Simó. Pallars-Aran. Barcelona: Editorial Montblanc, 1971, p. 381.
* ↑ Ardèvol, Lluís. Meravelles geològiques del Pallars Sobirà. Barcelona: Arola Editors, 2005, p. 88. ISBN 84-95985-89-6.
# Fortalesa de Van

La Fortalesa de Van (en armeni: Վանի Բերդ, també coneguda com a Ciutadella de Van; en kurd: Kela Wanê; en turc: Van Kalesi) és una enorme fortificació de pedra construïda per l'antic Regne d'Urartu entre els segles IX i VII abans de la nostra era i és l'exemple més gran del seu tipus. S'erigeix enfront de les ruïnes de Tuixpa, antiga capital d'Urartu durant el segle ix ae, que es trobava davant del penya-segat on ara s'assenta la fortalesa. Es van construir fortificacions semblants en tot el Regne d'Urartu, normalment excavades en vessants i afloraments on s'uneixen les actuals Armènia, Turquia i l'Iran. Els pobles successius que passaren per la zona com ara els medes, aquemènides, armenis, parts, romans, perses sassànides, bizantins, àrabs, seljúcides, safàvides, afxàrides, otomans i russos, van dominar la fortalesa en un moment o altre. L'antiga fortalesa és just a l'oest de Van i a l'est del llac Van (província de Van, Turquia).
Silva Tipple New Lake va dirigir una expedició d'Estats Units a les ruïnes de la fortalesa el 1938-40. La majoria de troballes i documents se'n van perdre en l'enfonsament del SS Athenia el 1940.
La part inferior dels murs de la ciutadella de Van es feren amb basalt sense morter, i la resta es va construir amb rajola de tova.
Aquestes fortaleses s'utilitzaven per al control de l'àrea, més que com a defensa contra estrangers. Les ruïnes d'aquesta fortalesa són als afores de la ciutat de Van, i sostenen muralles construïdes en l'època medieval.

## L'"Estable Reial"

A la ciutadella de Van hi ha un "estable reial" (en turc: siršini) de 20 m de llargada, 9 m d'amplada i 2,5 m d'alçada, excavat a la roca. Ací es guardaven bous i ovelles per a sacrificar-los a les deïtats d'Urartu, segons les inscripcions descobertes al jaciment.

## Inscripció aquemènida

Una inscripció trilingüe de Xerxes I de Pèrsia del segle v abans de la nostra era apareix en una secció allisada de la paret rocosa, a uns 20 m sobre el sòl, a prop de la fortalesa. La paret va ser tallada pel pare de Xerxes, el rei Darios el Gran, però va deixar la superfície en blanc. La inscripció sobreviu en condicions quasi perfectes i està dividida en tres columnes de 27 línies escrites (d'esquerra a dreta) en persa cuneïforme, elamita i babiloni (accadi).

## Galeria

* Ciutadella amb les ruïnes de la ciutat de Tuixpa a baix
* Vista general de la fortalesa
* Els murs de la fortalesa (foto de la Societat Arqueològica Russa, 1916)
* Annals de Sarduri (1915)
* Escales en la fortalesa
* Inscripció de Xerxes I a prop de la Ciutadella de Van

## Referències

* ↑ Who was who in America (en anglés). Marquis-Who's Who, 1943. ISBN 978-0-8379-0205-0.
* ↑ The Seventy Wonders of the Ancient World.
* ↑ Çiftçi, Ali. The Socio-Economic Organisation of the Urartian Kingdom. Brill, 2017, p. 113–114. ISBN 9789004347588.
# Capella de Sant Climent del Flaquer

Capella de Sant Climent del Flaquer és un edifici religiós del municipi de Sant Feliu de Codines (Vallès Oriental) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta rectangular i absis circular amb arcuacions llombardes adossades i arrebossades. El mateix tractament té el capcer de la façana, que està coronada per un campanar d'espadanya amb dos vuits. Portalada i finestra amb arc de mig punt que, com les arcuacions llombardes, imiten elements romànics. Zona rural rodejada de bosc i camps de conreu, al vessant de ponent del Turó de Puiggrós, a prop del Flaquer.

## Història

La primera cita relativa a aquesta capella la trobem en el «Libro de Visita» de l'any 1508. Estava situada en el Mas Flaquer, tal com es diu en els goigs que es canten en el dia del Sant tirular: També assí en lo Mas Flaquer teniu vos santa capella... Es troba al costat de la capella antiga documentada des del segle xv. Els marquesos de Dou, propietaris de la capella, la feren reedificar l'any 1776.

## Referències

* 1 2 «Capella de Sant Climent del Flaquer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 agost 2014].
# Castell de Sisquer

El Castell de Sisquer és un castell del municipi de Guixers, a la comarca del Solsonès, declarat bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

El castell devia estar situat dalt del turó que hi ha davant l'actual església parroquial. Segons alguns mapes és un edifici ruïnós situat al peu d'un turó; tanmateix en aquesta construcció malmesa difícilment es poden apreciar detalls clars. D'altra banda, atès que al peu del turó no s'observen restes definitòries, es podria formular la hipòtesi que aquest castell històric es trobi dalt el cim punxegut del turó. L'espai que hi ha dalt d'aquest promontori no és molt ample, potser per donar cabuda només a una torre de defensa o talaia. Es conserva un mur de pedres arrenglerades, esgavellat per la soca d'un arbre que hi ha crescut al mig. Aquest lloc és un excel·lent mirador, es domina un extens panorama de la conca de l'Aigua de Valls. Al peu del turó, al vessant oest, hi ha la rectoria, església, cementiri, masia i estables de Sisquer.

## Notícies històriques

Castell termenat. La informació documental és minsa. L'any 1375 quedà sota el domini del nou comtat de Cardona, erigit pel rei Pere el Cerimoniós i, en casar-se l'hereu de la casa de Cardona, Sisquer hi contribuí pagant una part de les despeses. Al segle xvii, Sisquer s'integrava com a batlliu de la batllia de Morunys. Es troba Siscano, junt a Castro Torto en el capbreu d'Urgell del 948, i en l'acta de consagració de la seva catedral hi consta Sischer. El mot quer indica que era un lloc habitat en època ibèrica; aquest mot dona el significat de roca o tossal. També a l'acta de consagració del monestir de Sant Sadurní de Tavèrnoles, el 1040 hi consta que l'església de Sisquer depenia en aquell moment d'aquell monestir benedictí, o almenys en rebia algun delme a l'any. El territori en aquest temps depenia del comte d'Urgell, i sobre el 1200 passà a formar part, tal com hem dit, del vescomte de Cardona.

## Referències

* 1 2 «Castell de Sisquer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2014].
# Cementiri de Sant Vicenç de Malla

El Cementiri de Sant Vicenç de Malla és una obra de Malla (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El cementiri està situat darrere la façana de ponent de l'església de Sant Vicenç.
Consta de tres filades paral·leles, de ciment o formigó, a manera de mur d'uns dos metres d'alçada, situats al vessant de la muntanya, connectats per una llarga escala de ciment i grava a la part superior i plana dels esglaons.
A l'alçada d'un dels nivells hi ha un passadís de gespa i un estret paviment de marbre rosa arran de mur. Cada una de les lloses de marbre correspon al panteó de cada una de les famílies de Malla.

## Història

Degut a les excavacions arqueològiques realitzades amb motiu de la restauració de l'església de Sant Vicenç i el seu entorn, es va localitzar l'antiga sagrera al voltant de l'església.
Les diferents tipologies de tombes i la seva ubicació permetrien establir una evolució dels sistemes d'enterrament des del segle IX fins al XX.
El projecte de cementiri actual i les obres s'iniciaren l'any 1981.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Cementiri de Sant Vicenç de Malla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 setembre 2017].
# Colibrí ermità del Porculla

El colibrí ermità del Porculla (Phaethornis porcullae) és una espècie d'ocell de la família dels troquílids (Trochilidae) que habita al vessant occidental dels Andes, del nord-oest del Perú i sud-oest de l'Equador. Considerat per diferents autors una subespècie de Phaethornis griseogularis.

## Referències

* ↑ «Colibrí ermità del Porculla». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 4 gener 2025(català)
# Els Arcs (Castell de Castells)

El paratge dels Arcs és un indret al terme municipal de Castell de Castells, a la comarca valenciana de la Marina Alta. Situat en l'àmbit de la serra de la Serrella, es caracteritza per les formacions càrstiques que han donat origen a capritxoses formes rocoses al vessant escarpat de la serra.
La monumentalitat d'aquestes formacions geològiques mereix la seua protecció i conservació amb la declaració com a Paratge natural municipal per acord del Consell de la Generalitat Valenciana de 17 de març de 2005, amb una superfície de 401,33 hectàrees.

## Valors paisatgístics, naturals i patrimonials

El paratge dels Arcs s'emmarca en l'àmbit de la Serrella, una serra del sistema prebètic valencià amb altituds que superen els 1.300 metres d'alçada que contrasten amb les profundes valls i fondalades que configuren el conjunt.
Els Arcs esdevenen singulars construccions de pedra que l'acció de l'aigua i altres agents erosius han anat esculpint sobre la roca calcària. El mateix nom prové precisament de la forma d'arc que adopten. A la mateixa serra de la Serrella, però al vessant nord, podem trobar el paratge dels Frares de Quatretondeta, on les roques han format imponents agulles pètries.
Dins dels límits del Paratge Natural Municipal es troben dos elements patrimonials, ambdós catalogats com Béns d'Interés Cultural. Es tracta del Castellet de la Serrella, a una altura de 1.051 metres sobre la penya de Castellet; i l'Esbardal de Miquel el Serril, un conjunt de pintures rupestres de tipus llevantí.
Les comunitats vegetals rupícoles representen la vegetació millor adaptada a l'entorn pedregós dels Arcs. Els boscos de pins i carrasques dominen l'entorn menys escarpat, tot i que els incendis i la pressió humana ha alterat l'indret.
Respecte a la fauna cal destacar la presència en la zona d'espècies de gran interès, entre les quals es compten rapaces com l'àguila de panxa blanca, l'àguila reial, el falcó pelegrí i el duc; rèptils com la colobra bastarda, el fardatxo ocel·lat o l'escurçó ibèric i mamífers com la fagina.

## Infraestructures

El paratge compta amb una xarxa de senders que permeten recórrer i conèixer l'indret. Es tracta de 8 senders senyalitzats i catalogats com a Senders de petit recorregut.

## Referències

* ↑ «ACORD de 17 de març de 2005, del Consell de la Generalitat, pel qual es declara Paratge Natural Municipal l’enclavament denominat Els Arcs, al terme municipal de Castell de Castells.». DOCV, 22-05-2005.
* ↑ «El paratge - Parajes Naturales Municipales - Generalitat Valenciana». [Consulta: 15 juny 2024].
# Instrument òptic

Un instrument òptic és un instrument que conté algun element òptic o be on la llum hi té un paper important Els instruments òptics poden ser formadors d'imatges (lupa, ullera astronomica, sistema de projecció, càmera fotogràfica, per exemple) o no formadors d'imatges (sistemes d'il·luminació o concentradors de plaques solars).

## Origen i usos

Els primers instruments òptics van ser telescopis utilitzats per augmentar la mida aparent d'objectes llunyans i microscopis i lupes utilitzats per augmentar la mida aparent d'objectes petits. Des dels dies de Galileu i van Leeuwenhoek, aquests instruments s'han millorat substancialment i s'han estès a altres porcions de l'espectre electromagnètic.

### Classificació
#### Instruments objectius o de projecció

Són instrumenst que proporcionen imatges reals que es poden captar en una pantalla. Els instruments objectius bàsics són
* Sistema de projecció
* Càmera fotogràfica

#### Instruments subjectius

Són instrumenst d'observació que donen imatges virtuals que pot captar un observador
Els instruments subjectius bàsics són
* Lupa
* Microscopi
* Ullera astronòmica
Combinant i modificant els instrumenst bàsics es poden conoformar la majoria d'instrumenst òptics.

### Característics pròpies dels instruments òptics

Augment : permet comparar les dimensiosn lineals o angulars de l'objecte i la imatge que s'obté a través de l'instrument. En alguns textos es parla, erroneament de magnficació
Camp: és la part d'objecte que es veu correctament a través d el'instrument
Claredat: compara les magnitud fotometriques de la imatge i de l'objecte. Quantifica la perdua de llum que es produeix en la imatge pel fet d'utilitzar ll'instrument
Resolució es refereix a la capacitat de l'instrument per percebre detalls de l'objecte

## Instruments de mesura

Alguns tipus d'instruments òptics s'utilitzen per analitzar les propietats de la llum o de materials òptics. Entre ells s'inclouen:
* Interferòmetre per mesurar la interferència de les ones de llum.
* Fotòmetre per mesurar la intensitat de la llum.
* Polarímetre per mesurar la dispersió o rotació de llum polaritzada.
* Espectrofotòmetre per mesurar la reflectivitat de la superfície d'un objecte.
* Refractòmetre per mesurar índex de refracció de diversos materials, inventat per Ernst Abbe.

## Vegeu també

* Instrument científic
* Sistema òptic
* Càmera fotogràfica
* Instruments optomètrics

## Referències

* ↑ Estratègia 2D per al disseny de reflectors amb facetes de forma lliure (tesi). Terrassa: Universitat Politècnica de Catalunya, 11-11-2015.
* ↑ Anto J, Tomas N. OPTICA INSTRUMENTAL. Barcelona: Edicions UPC, 1996. ISBN 9788489636163.
# Hospital de Pelegrins de Sant Pere de Rodes

Hospital de Pelegrins de Sant Pere de Rodes és un edifici del municipi del Port de la Selva inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al sud-oest de la població del Port de la Selva, al vessant de llevant de la muntanya de la Verdera, dins la serra de Rodes i prop de les ruïnes del poblat medieval de la Santa Creu de Rodes i del castell de Sant Salvador de Verdera. L'edifici està separat del conjunt monàstic uns cinquanta metres aproximadament damunt la Font dels Monjos.
Edifici aïllat de planta rectangular i petites dimensions construït en un terreny en pendent, cosa que fa que estigui distribuït en planta baixa més mitja planta més. La façana principal, orientada a llevant, presenta una porta d'accés d'arc de ferradura amb els muntants lleugerament avançats. La coberta ha estat rehabilitada així com d'altres parts del parament, tot i que es conserven diverses filades en opus spicatum genuïnes als murs de llevant i ponent.
La resta de la construcció és bastida amb pedres desbastades de granit disposades en filades regulars.

## Història

Es tracta d'una edificació del segle xi relacionada amb el monestir de Sant Pere de Rodes com a centre de pelegrinatge. L'any 1088, el Papa Urbà II concedí una butlla que autoritzava la celebració de la festa del jubileu cada any que el dia 3 de maig coincidís amb divendres. Aquest edifici era un refugi pels pelegrins on hi podien fer nit.

## Referències

* 1 2 3 4 «Hospital de Pelegrins de Sant Pere de Rodes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 gener 2014].
# Inca d'Ortiz

El inca d'Ortiz (Incaspiza ortizi) és un ocell de la família dels tràupid (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita zones àrides amb matoll al vessant oriental dels Andes del nord-oest del Perú.

## Referències

* ↑ «Inca d'Ortiz». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# La Caseta del Permanyer

La Caseta del Permanyer és un edifici de Sant Bartomeu del Grau (Osona) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de dues plantes construït amb murs de pedra, actualment arrebossats. Fruit de diverses construccions, l'actual estructura de la casa és irregular, tant pel que fa a la planta com pel que fa al vessant de les teulades. La part esquerra de la façana conserva una de les antigues vessants de la teulada mentre que la part dreta, que es va fer més ample en una remodelació, és més pla.

## Història

Segons consta a l'Ajuntament de Sant Bartomeu del Grau la caseta del Permanyer, masoveria del Permanter, va ser construïda l'any 1888.

## Referències

* 1 2 «La Caseta del Permanyer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 11 març 2019].
# Luigi Prospero Peragallo

Luigi Prospero Peragallo (Gènova, 23 d'abril de 1823 - Gènova, 24 de desembre de 1916) va ser un eclesiàstic, americanista i traductor italià que es va interessar molt per la figura d'en Cristòfol Colom i la literatura portuguesa.

## Biografia

Prospero Peragallo feu els seus estudis al seminari arquebisbal i fou ordenat capellà el 19 de setembre de 1846. Arribà a Portugal al voltant de 1866 i visqué a Lisboa, on exercia de rector a l'església de Loreto, fins al 27 de juliol de 1896 quan se'n tornà a Gènova. Va publicar algunes de les seves obres sota el pseudònim de "Celsus".
Peragallo va estudiar la presència de colònies italianes a Portugal que havien pogut influir en el desenvolupament de l'art de navegació a Portugal. El 1892 va publicar una carta del rei Manuel dirigida al rei de Castella sobre les expedicions portugueses. El rector de Loreto va ser un dels socis fundadors de la Societat Geogràfica de Lisboa.
Arran de les seves recerques i escrits Prospero Peragallo arribà a ser un dels acèrrims opositors a les teories de Henry Harrisse.
Pel que fa al vessant literari de la seva producció va traduir del portuguès a l'italià gran part de les obres de Camões i d'Almeida Garrett.

## Obres

* Geografia generale dell'Europa e speciale dell'Italia (1862)
* Cristoforo Colombo in Portogallo (1882)
* Riconferma dell'autenticità delle Historie di Fernando Colombo (1885)
* Origine, patria e gioventù di C. Colombo (1886)
* Cristoforo Colombo e la sua famiglia (1889)
* Poesie portoghesi e sivigliane
* Cenni intorno alla colonia italiana in Portogallo nei secoli XIV, XV e XVI (1904)

## Referències

* ↑ PROSPERO PERAGALLO, UN AGENTE CULTURALE FRA ITALIA E PORTOGALLO: UNA BIO-BIBLIOGRAFIA per Cristina Rosa
* ↑ Luigi Prospero Peragallo a storiapatriagenova.it

## Enllaços externs

* Obres de LP Peragallo a onlinebooks
* Luigi Prospero Peragallo a VIAF
* Luigi Prospero Peragallo a gallica.bnf
# Manaquí cuixagroc

El manaquí cuixagroc (Ceratopipra mentalis) és un ocell de la família dels píprids (Pipridae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial, clars i vegetació secundària de les terres baixes, des de Mèxic al sud de Veracruz, nord d'Oaxaca, Tabasco, Chiapas i la Península de Yucatán, cap al sud, al vessant del Carib fins l'est de Nicaragua, ambdues vessants de Costa Rica i Panamà i a l'oest de Colòmbia i nord-oest de l'Equador.

## Referències

* ↑ «Manaquí cuixagroc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/02/2023(català)
* ↑ Robert Ridgely i Guy Tudor. 2009, Pipra mentalis, p. 497, en Field guide to the songbirds of South America: the passerines – 1st ed. – (Mildred Wyatt-World series in ornithology). ISBN 978-0-292-71748-0
# Slottaïta

La slottaïta és un mineral de la classe dels fosfats que pertany al supergrup de l'alunita. Rep el nom del col·leccionista i comerciant de minerals alemany Carsten Slotta (Gant, Bèlgica, 4 de desembre de 1975) per les seves contribucions a la mineralogia de la Selva Negra, a Alemanya. Va descobrir el mineral i va proporcionar exemplars per a l'estudi.

## Característiques

La slottaïta és un fosfat de fórmula química SrFe³⁺₃(PO₄)(SO₄)(OH)₆. Va ser aprovada com a espècie vàlida per l'Associació Mineralògica Internacional en el mes d’octubre de l'any 2024, i encara resta pendent de publicació. Cristal·litza en el sistema trigonal.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «08.BL: Fosfats, etc. amb anions addicionals, sense H₂O, amb cations de mida mitjana i gran, (OH, etc.):RO₄ = 3:1» juntament amb altres minerals com la beudantita, la corkita, la crandal·lita o la dussertita, entre d'altres. L'exemplar que va servir per a determinar l'espècie, el que es coneix com a material tipus, es troba conservat a les col·leccions del Museu Mineralògic Fersmann, de l'Acadèmia de Ciències de Rússia, a Moscou (Rússia), amb el número de registre: 6155/1.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a la mina Clara, situada a la localitat d'Oberwolfach, a la regió de Friburg (Baden-Württemberg, Alemanya). Aquesta mina alemanya és l'únic indret de tot el planeta on ha estat descrita aquesta espècie mineral.

## Referències

* 1 2 «Slottaite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ Bosi, Ferdinando; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «IMA Commission on New Minerals, Nomenclature and Classification (CNMNC) – Newsletter 82». European Journal of Mineralogy, 36, 6, 09-12-2024, pàg. 1005–1010. DOI: https://doi.org/10.5194/ejm-36-1005-2024 [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Strunz-mindat (2024) Classification - With medium-sized and large cations, (OH, etc.):RO4 = 3:1». Mindat. [Consulta: 28 desembre 2024].