OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Wii Sports Resort

Wii Sports Resort (Wii スポーツ リゾート, Wii Supōtsu Rizōto) és una col·lecció de jocs esportius per la consola Wii i és la continuació de Wii Sports. Wii Sports Resort fou llançat el 25 de juny de 2009 al Japó, i a Austràlia, Europa, Amèrica del Nord al juliol de 2009 i a Corea el juny de 2010. És necessari el Wii MotionPlus, que ve amb el joc. Les unitats addicionals del Wii MotionPlus també es venen separades. Una edició limitada especial també fou llançada a Europa el novembre de 2009 amb la característica que la Wii i el Wii MotionPlus de color negre. Des del 9 de maig de 2010, les dues Wiis (la blanca i la negra) inclouen el Wii Sports Resort (l'accessori MotionPlus és del mateix color que la consola).

## Modes de joc

Wii Sports Resort estàambientat en un complex turístic de platja, en una illa anomenada Wuhu Island (Illa Wuhu), on és possible jugar a dotze esports diferents. Com l'original, els esports es juguen agafant el Wii Remote (en alguns casos, amb el nunchuck) de manera similar als esports que s'emulen. Per exemple, al tir amb arc, el jugador aguanta el Wii Remote verticalment per agafar l'arc, i estira el Nunchuck cap al darrere per tensar la corda de l'arc.
Una novetat és que Wii Sports Resort necessita el Wii MotionPlus, que fa possible el control més acurat i permet que es pugui jugar amb més precisió. Per exemple, al tennis del Wii Sports, el tirs del jugador estaven determinats per la direcció del Wii Remote agafant-lo com una raqueta. Wii Sports Resort ofereix una nova variació, ping-pong (ja havia sortit al Wii Play), on el jugador té millor control afegint una rotació a la pilota girant el Wii Remote mentre es sacseja. La Wii MotionPlus es necessita per tots els Wii Remotes mentre es juga al Wii Sports Resort. A la majoria dels esports que es pugui jugar amb 3 o 4 jugadors es permet que un Wii Remote es pugui compartir entre els jugadors fent torns. El piragüisme és una excepció on es necessita un controlador per cadascun dels 4 jugadors.

### Llista d'esports

* Espasa: Duel, tallar, assalt
* Surfesquí: Modalitat única
* Frisbee: Frisbee platja, frisbee golf
* Tir amb arc: Modalitat única
* Bàsquet: Concurs de triples i 3 contra 3
* Ping-pong: Concurs de rests i partit
* Golf: Modalitat única
* Bitlles: 100 bitlles, obstacles i clàssic
* Moto d'aigua: eslàlom i carrera
* Piragüisme: Desafiament i regata
* Ciclisme: Volta i carrera
* Esports aeris: Paracaigudisme, turisme i combat aeri

## Referències

* ↑ DeVries, Jack. «E3 2008: Wii Sports Gets a Sequel». IGN, 15-07-2008. Arxivat de l'original el 2012-01-18. [Consulta: 15 juliol 2008].
* ↑ «Limited Edition Black Wii bundle announced for Europe, including Wii Sports Resort and Wii MotionPlus», 20-10-2009.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 «E3 2009 :: Wii Sports Resort». Nintendo, 02-06-2009. Arxivat de l'original el 2009-06-11. [Consulta: 2 juny 2009].
* ↑ «Wii Sports Resort Hands On». [Consulta: 4 juny 2009].
* ↑ «Official Japanese Wii Sports Resort page».
# Astrid Fina Paredes

Astrid Fina Paredes (Barcelona, 16 d'octubre de 1983) és una esportista paralímpica catalana, especialitzada en snowboard.
Fina es va iniciar en el surf de neu el 2011, dos anys després de perdre el peu dret a causa d'un accident de moto. El 2012 Kiko Caballero, un amic seu, la va convidar a provar el surf de neu a les pistes de Baqueira Beret, i entusiasmada, es va presentar a les proves d'accés a l'equip nacional espanyol. Era l'única noia. Va haver de superar proves físiques i tècniques a la neu. I en menys de dos anys disputava els seus primers Jocs Paralímpics a Sotxi 2014, on va ser sisena en snowboard cross. Des de llavors, va experimentar una gran progressió i al Mundial de 2016 va fregar el podi amb un quart lloc en eslàlom i un cinquè en cros. Després de diverses medalles en proves de la Copa del Món durant totes aquestes temporades, el seu gran èxit va arribar als Jocs Olímpics d'Hivern de 2018 amb la primera medalla paralímpica espanyola de la història en surf de neu amb un bronze en la prova de cross. A més, en aquests jocs també va aconseguir un diploma paralímpic amb el seu sisè lloc en eslàlom. El març de 2019 va aconseguir la que ha acabat sent el seu últim gran èxit internacional, la medalla de bronze en eslàlom del Campionat de Món de surf de neu paralímpic a Finlàndia. Finalment, el 2020 Astrid anuncià la seva retirada com a esportista professional, després de "valorar les enormes dificultats" que per a ella estava suposant "mantenir l'exigent nivell competitiu del circuit internacional, amb un alt cost tant físic com emocional".
El 2021 l'excepcional història d'aquesta medallista paralímpica catalana arribà als cinemes. La preestrena d'"Astrid" tingué lloc el febrer d'aquest any al CaixaForum de Barcelona, en una sessió moderada per Montse Armengou, directora del programa de documentals de Televisió de Catalunya que s'emet per TV3 "Sense ficció", comptant amb la presència de la protagonista i del director, Marc Galver.

## Referències

* ↑ Piedrabuena, Celes «La segunda vida de Astrid Fina gracias al snowboard». Mundo Deportivo, 09-03-2018 [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ «Astrid Fina anuncia su retirada como deportista profesional. La esquiadora paralímpica, bronce en los Juegos de Pyeongchang, anunció este lunes su retirada después de ocho temporadas al más alto nivel». Diari AS, 28-09-2020 [Consulta: 25 febrer 2021].
* ↑ «La història de la medallista paralímpica catalana Astrid Fina arriba als cinemes». Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, 25-02-2021 [Consulta: 25 febrer 2021].
# Sender de Palaudàries

El Sender de Palaudàries és un sender circular que surt de Lliçà d'Amunt cap al nucli històric de Palaudàries i els masos del voltant. Enllaça amb el GR-97

## Característiques

Durada:3:25 hores
Distància:13,650 km
Comarques:Vallès Oriental

## Descripció de l'itinerari

| Temps Totals | Distàncies Totals | Punt itinerari |
| 0:00 h | 0,000 km | Lliçà d'Amunt. Plaça de l'església parroquial de Sant Julià. |
| 0:15 h | 0,740 km | Torrent d'en Bosc. |
| 0:25 h | 1,070 km | Runes de Can San. |
| 0:40 h | 1,700 km | Finca de Can Caponet. |
| 0:55 h | 2,980 km | Camí antic de Caldes. |
| 1:15 h | 5,150 km | Vinyes de Can cabot. Enllaç GR-97 . |
| 1:50 h | 8,330 km | Conjunt de Palaudàries. |
| 2:00 h | 8,840 km | Camp de futbol. Enllaç GR-97 . |
| 2:25 h | 10,220 km | Passeig de Sant Valerià. |
| 2:30 h | 10,260 km | Sant Valerià, masia de Can Cuscó. |
| 2:55 h | 11,640 km | Casa Pairal del segle xvii. |
| 3:25 h | 13,650 km | Lliçà d'Amunt. Plaça de l'església. |
# Santa Eulàlia d'Unha

Santa Eulàlia d'Unha és l'església parroquial de la població d'Unha (Naut Aran) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Fou bastida dalt d'un turó, on s'agrupen les edificacions que formen al costat del clos del cementiri.

## Descripció

És un edifici romànic, de planta basilical trapezoïdal. És de tres naus desiguals, separades per arcs formers que descansen sobre columnes, i coberta amb volta de canó la central, i de quart de cercle les laterals. Totes les voltes són reforçades per arcs torals. Dels tres absis, decorats exteriorment amb arcuacions cegues i faixes llombardes sota fris de dents de serra, el central és més profund i mostra un ample espai presbiteral. Tots tres absis presenten obertures de doble esqueixada. El mur de migjorn està recorregut per una sèrie de permòdols amb decoració de caps d'animals. Hi ha també el portal que és molt senzill, format per un arc de mig punt dovellat. Al capdamunt hi ha un carreu amb el relleu d'un crismó. A ponent s'alça el campanar bastit el 1775, de planta quadrada que esdevé octogonal, té un curiós acabament de tipus orientalitzant, molt diferent dels de la resta de la Vall. Al mur de llevant s'alça un campanar d'espadanya.
A l'interior guarda un altar barroc (1736) de Santa Eulàlia de Mèrida a l'absis major i dos més, també barrocs (segle xviii) a les absidioles, un de la Verge del Roser i l'altre de la Crucifixió de Jesús.
Prop de la porta hi ha una pica beneitera decorada d'època romànica sobre un peu de pedra.
Té una pica baptismal de vas cilíndric (99 cm- 79 cm de diàmetre) i peu curt (38 cm) en proporció a la peça superior; aquest presenta semiesferes a la seva superfície. Aquestes semiesferes també es representen a les piques de Vielha i Montcorbau. La part superior, corresponent al recipient, presenta ornamentació en baix relleu de motius geomètrics en ziga-zagues, aspes i quadrats. També hi ha una creu com a únic element decoratiu de referència religiosa.
Es conserva una altra pica baptismal per immersió de format rectangular-prismàtic i utilitzada posteriorment com a recipient per l'oli; és possible que originàriament hagués estat un sarcòfag. A la superfície de la cara longitudinal si pot observar una àmplia gamma iconogràfica del que es pot interpretar com a art popular aranès, on comparteixen espai símbols cèltics i precristians amb d'altres purament cristians. Així s'hi representen elements geomètrics (ondulacions, cercles, aspes...) estampats en baix relleu i sense cap mena de projecció compositiva; situada més o menys al centre de la composició hi ha esculpida una creu llatina. Presenta un peu cilíndric de 67 cm de diàmetre amb semiesferes esculpides i un vas decorat en baix relleu representant el símbol estel·lar de quatre puntes envoltats per una cinta ondulada que dona la volta tot el diàmetre de la pica.
També es pot veure un tenant decorat que suporta l'ara d'altar.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Romànic Obert. «ESGLÉSIA DE SANTA EULÀLIA A UNHA». Romànic Obert. Arxivat de l'original el 10 de novembre 2013. [Consulta: 6 novembre 2013].
# Norberto Yácono

Norberto Yácono (Buenos Aires, 8 de gener de 1919 - Avellaneda, novembre 1985) fou un futbolista argentí de les dècades de 1940 i 1950 i entrenador de futbol.
Pacho Yácono ingressà al CA River Plate l'any 1933, quan tenia 13 anys. Ja el 28 de maig de 1939 debutà amb el primer equip en un partit davant Newell's Old Boys, partit que, a més, fou el darrer de Bernabé Ferreyra. Jugà al voltant de 15 anys amb el club, disputant 393 partits. Amb la selecció argentina debutà el 12 d'agost de 1942 a l'Estadi Centenario de Montevideo en un empat a 1 entre Argentina i Uruguai, partit de la Copa Lipton. Més tard participà en el Campionat Sud-americà de futbol de 1947. El seu darrer partit fou un amistós a Londres contra Anglaterra el 9 de maig de 1951. L'any 1953 deixà River per fitxa pel Club América de Mèxic. En aquest club també exercí d'entrenador la temporada 1955-56.
L'any 1958 es traslladà a Montreal, Canadà, jugant a la Canadian National Soccer League al club Montreal Cantalia. El 1959 s'uní al Canadian Alouettes FC. El 1961 fou nomenat entrenador de Montreal Cantalia a la Eastern Canada Professional Soccer League.

## Referències

* ↑ «Southamerican Championship 1947». Martín Tabeira a rsssf. [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ «CF América». Erik Francisco Lugo a rsssf.com. [Consulta: 9 abril 2024].
* ↑ Lex Mexicains viennent nos donner une leçon du soccer?, Le Petit Journal, Montreal, 1958-05-11, p. 115.
* ↑ Error: hi ha títol o url, però calen tots dos paràmetres.«» (en anglès) p. 29. The Montreal Gazette, 06-04-1961. [Consulta: 23 agost 2020].
* ↑ Gillespie, Norman. «Auld, Harris Sparkle in Practice» (en anglès) p. 25. The Montreal Gazette, 17-05-1961. [Consulta: 28 agost 2020].
# Adesiara editorial

Adesiara és una editorial petita i independent fundada el 2007 a Martorell. Edita llibres exclusivament en català i se centra en l'edició de clàssics inèdits o introbables en català.
Jordi Raventós, després d'haver treballat al sector editorial a la Fundació Bernat Metge i a Quaderns Crema, posà en marxa l'editorial el novembre de 2007 juntament amb Anna Porta, Joachim de Nys i Cruz Artidiello. Des dels inicis aposta per les noves traduccions de clàssics grecs i llatins, però el seu catàleg també inclou títols contemporanis europeus, clàssics de la literatura àrab, i llibres d'autors catalans introbables. L'editorial té actualment cinc col·leccions: tres de fundacionals (Aetas, Vagueries, D'ací i d'allà), una sobre clàssics catalans començada a final del 2011 (De cor a pensa) i, des del 2019, una col·lecció de clàssics juvenils. A final del 2017 havia publicat 125 títols.

## Lloc extern

* Pàgina web d’Adesiara Editorial.

## Referències

* ↑ «Els nous editors independents que fan anys i marquen un nou rumb», 18-05-2017. [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ ub. «Universitat de Barcelona - Jordi Raventós, nou director de Servei de Publicacions i Edicions», 08-10-2009. [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ Villalonga, Anna Maria. «Qui és Jordi Raventós?». [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ «Traduccions entre l'equidistància i la revolució». [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ «L'Anticrist de Joseph Roth». [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ Gaillard, Valèria. «Jàhiz de Bàssora, per primer cop en català amb Adesiara», 13-12-2019. [Consulta: 26 gener 2021].
* ↑ Regió7. «Adesiara publica una nova col·lecció de clàssics juvenils». [Consulta: 28 gener 2021].
* ↑ Periódico, El. «Adesiara cumple diez años publicando en catalán "L'última temptació de Crist"» (en castellà), 13-12-2017. [Consulta: 28 gener 2021].
# Puja al puto robot!

Puja al puto robot! és un pòdcast en llengua catalana sobre manga i anime que va néixer el 2023 fruit de la col·laboració entre Ficomic i Radio Primavera Sound. És presentat per la violoncel·lista Ofèlia Carbonell i el divulgador de manga Oriol Estrada.
El pòdcast pretén ser un viatge pel món del manganime, en el qual es parla de la cultura pop a través de l'anime i el manga, deixant també lloc al debat, les entrevistes i la divulgació. El segon episodi, per exemple, fou dedicat a Neon Genesis Evangelion.
El pòdcast s'ha emès en directe des del Manga Barcelona, i fins i tot fou recomenat pel diari El Periódico com una de les activitats imprescindibles del 29 Manga Barcelona. En aquella ocasió, el convidat de l'emissió fou el cantant Fermin Muguruza, que va posar al descobert la seva faceta d'otaku.
El 2023 Puja al puto robot! fou finalista de la segona edició dels Premis Sonor a la categoria de "Millor pòdcast conversacional", en la qual competia amb Deparkineo i La Reserva del Temps de les Arts.
L'any seguent, el pòdcast va repetir com a nominat als Premis Sonor, en aquesta ocasió en la categoria "Millor pòdcast d'entreteniment", en la qual es va imposar com a guanyador.

## Premis

* 2023 - Finalista de la segona edició dels Premis Sonor en la categoria de "Millor pòdcast conversacional".
* 2024 - Guanyador de la tercera edició dels Premis Sonor en la categoria de "Millor pòdcast d'entreteniment".

## Referències

* ↑ «Ofèlia Carbonell». CCCB, 2023. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ Recort, Víctor «Ni Rosalía ni tu podeu veure ‘Neon Genesis Evangelion’ en català». El Nacional, 14-11-2022 [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ Abella, Anna «Manga Barcelona 2023: 7 actividades que no hay que perderse». El Periódico de Catalunya, 06-12-2023 [Consulta: 28 desembre 2024].
* 1 2 «Ja són públics els finalistes de la segona edició dels Premis Sonor del podcast en català». 3Cat, 25 avril 2023 [Consulta: 28 desembre 2024].
* 1 2 «El 'top 10' dels pòdcasts en català». Premis Sonor, 2024. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Els Premis Sonor reconeixen els onze millors pòdcasts de l'any». Racó Català, 08-12-2024 [Consulta: 28 desembre 2024].
# Ports de la Generalitat

Ports de la Generalitat és una empresa pública creada el 1998 amb l'aprovació de la Llei de Ports de la Generalitat de Catalunya. Està adscrita al Departament de Territori, Habitatge i Transició Ecològica i gestiona directament o indirecta 45 ports del sistema portuari català, 4 embarcadors i diverses instal·lacions marítimes menors, que són titularitat de la Generalitat de Catalunya. Dirigeix, planifica i gestiona els ports pesquers, esportius i comercials no concessionats i regula també els usos de les instal·lacions comercials, culturals, esportives, lúdiques i recreatives vinculades a l’activitat portuària o marítima que afavoreixen l’equilibri econòmic i social dels ports, les dàrsenes i les instal·lacions marítimes. Alhora, aplica les mesures correctores apropiades per a la protecció del medi natural i de la qualitat de les aigües marítimes.
Ports de la Generalitat té personalitat jurídica i patrimoni propis, autonomia administrativa i econòmica i capacitat d'obrar per al compliment de les seves finalitats, cosa que garanteix l'eficàcia i la diligència en el compliment de les seves funcions i en la prestació dels seus serveis.

## Ports gestionats
### Zona portuària nord

* Port de Portbou
* Port de Colera
* Port de Llançà
* Port del Port de la Selva
* Port de Roses
* Marina dels Canals de Santa Margarida
* Marina d'Empuriabrava
* Port de l'Escala
* Port de l'Estartit
* Port d'Aiguablava
* Port de LLafranc
* Port Marina Palamós
* Port de Palamós
* Port Marina Port d'Aro
* Port de Sant Feliu de Guíxols
* Port Cala Canyelles
* Port de Blanes

### Zona portuària centre

* Port d'Arenys de Mar
* Port Balís
* Port de Mataró
* Port de Premià de Mar
* Port del Masnou
* Port de Badalona
* Port Fòrum
* Port Olímpic
* Port Ginesta
* Port del Garraf
* Port de Vallcarca
* Port de Sitges- Aiguadolç
* Port de Vilanova i la Geltrú

### Zona portuària sud

* Port Segur-Calafell
* Port de Coma-ruga
* Port de Roda de Berà
* Port de Torredembarra
* Port de Salou
* Port de Cambrils
* Port de l'Hospitalet de l'Infant
* Port de Calafat
* Port de Sant Jordi d'Alfama
* Port de l'Ametlla de Mar
* Port de l'Ampolla
* Port de Deltebre
* Port de la Ràpita
* Port d'Alcanar
* Port de les Cases d'Alcanar
* Embarcador de Sant Jaume d'Enveja
* Embarcador de Deltebre
* Embarcador d'Amposta
* Embarcador de Tortosa
# Can Bogunyà (Vallirana)

Can Bogunyà és una masia de Vallirana (Baix Llobregat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local. Can Bogunyà, gran casal a la dreta de la vall d'Arús, dins l'heretat podem trobar l'ermita de Sant Silvestre, datada de l'any 904, i un gran roure mil·lenari.

## Descripció

És una masia formada per diverses construccions i un pati davanter protegit per una tanca alta. Destaca l'edifici principal, més alt, de planta rectangular i coberta a dues vessants mirant a les façanes principal i posterior. Té galeria final amb arcs de mig punt i rebaixats.

## Història

El mas ja és mencionat al fogatge de 1533, torna a ser mencionat 57 anys després als capbreus de l'Hospital d'Olesa de Bonesvalls fets entre els anys 1587 i 1596 anomenat com a mas d'Aiguabella, en aquella època l'amo era Jaume Bogunyà. El 1634 era l'amo Francesc Bogunyà. L'any 1851 hi vivia Josep Bogunyà.
L'any 1965 la masia i totes les seves propietats són comprades per la família Valls Forner als Bogunyà, l'any 1972 es posa en funcionament un centre caní a la masia.

## Referències

* 1 2 3 «Can Bogunyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 gener 2019].
* ↑ «Buscar colecciones / Catálogos de la BC / Catálogos / Home - Biblioteca de Catalunya». [Consulta: 3 gener 2025].
* ↑ «Can Bogunyà. Vallirana | Mapes de Patrimoni Cultural», 02-05-2017. [Consulta: 3 gener 2025].
# Ragnebert de Baugé

Ragnebert de Baugé, o Rambert, (Nèustria, s. VII - Saint-Rambert-en-Bugey, Ain, Roine-Alps, França, 680) fou un noble franc, mort màrtir. És venerat com a sant per diverses confessions cristianes.

## Vida i llegenda

Nascut en una família noble del regne dels francs, el seu pare era el duc Radebert, governador de les províncies franques compreses entre els rius Sena i Loira. És citat en un document de l'abadia de Saint-Denis de 662: hi és el tercer signatari com a testimoni.
De jove, destacà en el maneig de les armes i els estudis, i la seva virtut fou coneguda a la cort, despertant la gelosia d'Ebroí, majordom de palau de la cort de Nèustria cap al 658. Aprofitant els rumors d'una conxorxa de grans senyors, acusà Ragnebert, que fou condemnat a mort. L'arquebisbe Aldoè de Rouen aconseguí que li fos commutada la pena i fou desterrat al territori de Baugé, on seria vigilat pel senyor local, Teodefred.
Ebroí, però, envià dos sicaris per assassinar Ragnebert: el trobaren al monestir anomenat després de Saint-Rambert-en-Bugey, que havia edificat Sant Domicià. Veient-ne les intencions, Ragnebert demanà de pregar una darrera vegada en una ermita propera, però els sicaris no li ho concediren i el travessaren amb una llança. Era el 13 de juny de 680.

## Veneració

El cos de Ragnebert fou recollit pels monjos i sebollit al monestir, primer al claustre i després a l'altar de l'església. Al segle x, la veneració era molt gran a la regió. El comte Gil·lí de Forez portà una part de les relíquies al priorat de Sant Andreu de Montbrison, on nasqué el poblat de Saint-Rambert-sur-Loire. Les relíquies de Saint-Rambert-en-Bugey, encara conservades, es posaren en 1793 a un reliquiari de fusta.

## Bibliografia

* Histoire hagiologique de Belley ou recueil des vies des saints et des bienheureux nés dans ce diocèse, Jean-Irénée Depéry, édition Bottier, 1834, p. 89 à 103.
* Nominis. "Saint Rambert".
# Poblat ibèric del Turó de Castellruf

El poblat ibèric del Turó de Castellruf es troba al Parc de la Serralada Litoral, concretament a Santa Maria de Martorelles (el Vallès Oriental), sobre el turó homònim.

## Descripció

És un oppidum que va estar habitat entre els segles VI i II aC. Els sondejos han permès establir una etapa de màxima ocupació durant el segle iii aC. Ocupa una extensió aproximada de mitja hectàrea, delimitada per una muralla d'1,15 m d'amplada mitjana. Tots els elements estructurals són de pedra, s'assenten sobre la roca mare i en segueixen les irregularitats.
Encara es poden observar habitatges parcialment excavats a la roca, amb sòl d'argila i normalment una llar de foc a l'interior. També es conserven diversos fragments de muralla a les bandes est i sud. Tot el conjunt està força net, a causa de les darreres excavacions que es van realitzant per part de l'ajuntament de Santa Maria de Martorelles i el Museu de Granollers.
Pujant pel corriol d'accés, el primer que trobarem és un petit pou o sitja. En aquest punt, hi trobem un gran nombre d'estances que s'estenen fins a l'extrem oest del poblat, per deixar pas a les 8-10 estances perfectament visibles i alineades excavades el 1984, la part exterior de les quals és un tram de muralla. Es pot realitzar el camí des de la sitja a l'esquerra, resseguint les estances, o des de l'inici recte, el que ens farà fer un recorregut circular fins a arribaron hem començat el recorregut.
A escassos metres es troba també el dolmen de Castellruf i també hi fou trobat el menhir de Castellruf, que fou traslladat dins la vila de Santa Maria.

## Accés

És ubicat a Santa Maria de Martorelles: al turó homònim, en el qual podem anar seguint el GR 92 des del Coll de Font de Cera (BP-5002) i girant cap al GR 97-3 quan ens el trobem, o prenent directament el GR 97-3 a Martorelles. A peu de pista i a sota del turó hi ha un pal indicador i un corriol que s'enfila cap al cim. Coordenades: x=438852 y=4596363 z=458 (corresponen al petit pou o sitja de l'inici del recorregut abans esmentat).

## Referències

* 1 2 3 4 https://museugranollers.cat/noticies/2024/01/27/les-excavacions-arqueologiques-a-castellruf
* ↑ «Les excavacions arqueològiques a Castellruf - Museu de Granollers». [Consulta: 23 desembre 2024].
* ↑ Descripció de poblat [Consulta: 31 juliol 2024].

## Bibliografia

* VV. AA., 1984-1985. Resultat de les excavacions arqueològiques portades a terme a Castellruf (Martorelles, Vallès Oriental). Tribuna d'Arqueologia, 1984-85, pàgs. 53-62.

## Enllaços externs

* El Museu de Granollers ha dirigit les excavacions arqueològiques que s’emmarquen en un projecte d’abast per conèixer la realitat de la nostra comarca en època ibèrica (català)
* El Poblat Ibèric de Castellruf - Bressol de la història d'un poble (català)
* Castellruf, un turo amb força historia - Racons de Catalunya (català)
* De tant en tant trobo pedres (català)
# Montagut (Terrassa)

El Montagut és una muntanya de 401 metres que es troba al municipi de Terrassa, a la comarca del Vallès Occidental.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 285118016).

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya