OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Foz do Iguaçu

Foz do Iguaçú és una ciutat de l'estat brasiler de Paraná. La població era de 255.712 habitants el 2012 i la seva superfície total és 617,7 km².
Prop de la ciutat es troba la central hidroelèctrica d'Itaipú, així com les mundialment famoses Cascades de l'Iguaçú

## Història

El primer europeu que va arribar a la regió va ser Álvaro Núñez Cabeza de Vaca, el 1542, però no va ser fins al 1881 que els primers colonitzadors van establir-se de forma definitiva a la regió.
El 1888 l'enginyer militar José Joaquim Firmino va trobar en la regió un poble amb 324 persones i va fundar una colònia militar, que va ser eliminada el 1912 i va passar al domini del municipi de Guarapuava. El 14 de març de 1914 el poble va segregar-se de Guarapuava i va tornar a tenir l'estatus de municipi.

## Clima

Foz de Iguazú té un clima subtropical humit mesotèrmic, classificat per Köppen com CFA. La ciutat té una de les gammes més grans de temperatura anual de l'Estat, al voltant d'11 °C de diferència mitjana entre l'hivern i l'estiu, això es deu a una menor influència del mar com passa en altres municipis. Així que els estius solen ser molt calents, amb temperatures màximes mitjanes al voltant de 35 °C, de vegades superant la marca dels 42 °C, i encara que els hiverns, de mitjana, es consideraren suaus, encara que propicien caigudes bastant brusques de temperatura que poden fer que la temperatura caigui per sota de zero durant el pas dels fronts freds amb les masses d'aire polar a la part posterior. Les pluges tendeixen a ser distribuït en tot l'any, amb una petita disminució a l'hivern, i les precipitacions anuals són al voltant de 1800 mm.

## Economia

Les principals fonts d'ingressos de Foz de Iguaçú són el turisme i la generació d'energia hidroelèctrica. És coneguda internacionalment pels seus atractius turístics, que porten visitants del Brasil i del món.
El més famós és el conjunt de caigudes anomenat les Cascades de l'Iguaçú al Parque Nacional do Iguaçú (Patrimoni Mundial de la Humanitat per la UNESCO), la presa d'Itaipú Binacional (la presa hidroelèctrica més gran del món, en la producció d'energia), el lloc de referència Tres Fronteres, la boca de les cascades en el riu Paraná (zona on conflueixen les fronteres de l'Argentina, el Brasil i el Paraguai), el Pont de l'Amistat (la frontera entre el Brasil i el Paraguai) i el Pont de la Fraternitat (la frontera entre el Brasil i l'Argentina), o el Parque das Aves (al voltant de 900 ocells de 150 espècies), entre d'altres.

## Infraestructures

Foz do Iguaçu, compta amb un dels més grans parcs hotelers del Brasil, i un aeroport internacional, servit per les principals companyies aèries.
A més de les atraccions turístiques conegudes, té una gran varietat de restaurants, xurrasqueries, bars i discoteques. La carretera d'accés es fa per la BR-277.
# A Dança dos Paroxismos

A Dança dos Paroxismos és una pel·lícula muda portuguesa, dirigida per Jorge Brum do Canto el 1929. El seu argument es basa en el poema "Les Elfes" de Leconte de Lisle i és considerada un dels primers casos de cinema oníric.

## Argument

Basada en una llegènda germànica narra les dissorts amoroses del jove Gonthramm, l'amor del qual és maleït per un mal esperit, una banshee.

## Repartiment

* Machado Correia
* Jorge Brum do Canto
* Maria Do Carmo
* Maria Emília Vilas
* Maria Manuela Varela

## Producció

La pel·lícula (produïda per Mello, Castello Branco, Lda.) va ser mostrada per primer cop el novembre de 1930; es va tornar a presentar el 27 d'octubre de 1984 a la Cinemateca Portuguesa, que té els seus negatius i els únics exemplars existents.

## Referències

* ↑ Um Cinema da Mente: A Dança dos Paroxismos (1929) e a Primeira Vanguarda Francesa de José Bertolo, Universitat de Lisboa
* ↑ Rádio e Televisão de Portugal, A Dança dos Paroxismos

## Enllaços externs

* A Dança dos Paroxismos a YouTube
# Rinorea dasyadena

Rinorea dasyadena és una espècie d'arbust que pertany a la família de les Violaceae. Va ser descrit per André Robyns el 1967.

## Descripció

Rinorea dasyadena és un arbust de 2 a 10 m d'alt. Les fulles són el·líptiques d'entre 8 a 16 cm de llarg i 3 a 8 cm d'ample, acuminades a l'àpex, lleugerament obliqües a la base, domacis generalment presents, nervi principal híspid a la cara superior, escassament estrigós a la cara inferior. Les inflorescències fan entre 6 a 11 cm de llarg, amb uns pedicels entre 1 a 2 mm de llarg, articulats per dalt de la base. Les flors tenen un color blanc cremós a grogues i els seus pètals d'entre 3 a 4 mm de llarg; filaments lliures, glàndules dorsals 1/2 de la longitud dels filaments, piloses; estil d'entre 1,5 a 2 mm de llarg, òvuls 2 per carpel. La càpsula fa entre 2,5 a 3,5 cm de llarg. Les llavors fan entre 6 a 8 mm de diàmetre, piloses, no maculades. La floració i la fructificació es produeix entre desembre i agost en el seu hàbitat originari.

## Distribució

Es troba al nord i a l'oest d e Colòmbia, Panamà, Costa Rica i a Nicaragua. Aquesta espècie es troba alssotaboscos de boscos primaris, des del nivell de mar fins al bosc nebulós, 0-1000 msnm del vessant atlàntic.
Tot i que pateix una destrucció d'hàbitat per la desforestació per a crear terres de conreu en certes zones, la Llista Vermella de la UICN considera el risc d'extinció com mínim.

## Referències

* ↑ Robyns, Andre «A New Species of Rinorea (Violaceae) From Panama». Annals of the Missouri Botanical Garden, 54, 2, 1967, pàg. 186. DOI: 10.2307/2395008.
* 1 2 3 «Rinorea dasyadena A. Robyns» (en castellà). Flora de Nicaragua, 06-03-2009.
* 1 2 3 N.A., Zamora «Rinorea dasyadena» (en anglès). Llista Vermella de la UICN, 2022. DOI: 10.2305/IUCN.UK.2022-2.RLTS.T30654A152067740.en.

## Bibliografia

* Hekking, W. H. A. «Violaceae Part I: Rinorea and Rinoreocarpus» (en anglès). Flora Neotropica. The New York Botanical Garden [Nova York], 46, 1988, pàg. 1–207. ISSN: 0071-5794.

## Enllaços externs

* Imatges: «Rinorea dasyadena A. Robyns» (en anglès). Biodiversity Knowledge Integration Center & Smithsonian Tropical Research Institute (STRI). [Consulta: 21 desembre 2022].
# Shaun O'Brien

Shaun O'Brien (Victòria, 31 de maig de 1969) va ser un ciclista australià. Es va especialitzar en la pista. Va participar en els Jocs Olímpics de Barcelona on va guanyar una medalla de plata en la prova de Persecució per equips.

## Palmarès

* 1992
** Medalla de plata als Jocs Olímpics de Barcelona en Persecució per equips (amb Stuart O'Grady, Brett Aitken i Stephen McGlede)

## Referències

* ↑ «Shaun O'Brien» (en anglès). Museo del ciclismo. [Consulta: 5 gener 2025].
* ↑ «Shaun O'Brien» (en anglès). olympedia. [Consulta: 5 gener 2025].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Cedre Gouraud

El cedre Gouraud és un cedre d'uns 900 anys al bosc de cedres entre Ougmas i Azrou, a prop d'Ifrane, al Marroc, considerat el cedre de l'Atles més antic del món. És un gran arbre de 35 m d'alçada, amb un tronc de 10 m de perímetre, i amb una branca molt considerable i característica en forma de canelobre.
Porta el nom del general francès Henri-Joseph-Eugène Gouraud (1867-1946), que fou qui el va descobrir per al món occidental entre 1912 i 1914, quan era sots-comandant de les forces franceses que van instituir el Protectorat francès del Marroc i que quedà impressionat per les seves dimensions.

## Situació

El cedre es troba a 9 km a l'est d'Azrou, 20 km al sud d'Ifrane i 90 km al sud de Fes. Dona nom al bosc on es troba (bosc del cedre Gouroud). Es diu que té entre 800 i 900 anys i, per aquest motiu, és el cedre d'Atles més antic del món. Fa 35 metres d'alçada, el tronc té un perímetre de 10 m i el que era la corona tenia una forma característica de canelobre. Està mort des del 2003, però es manté en peu.
El cedre i els voltants són un lloc turístic popular, on hi ha algunes botigues turístiques i s'organitzen excursions a ruc o a peu per veure el bosc i els micos relativament nombrosos de mico de Gibraltar (o Barbaria, Macaca sylvanus). Es tracta d'una espècie en perill d'extinció, i els d'aquesta zona s'han acostumat a demanar i robar menjar als turistes. Els arbres estan molt afectats per les plagues de larves processionàries (Thaumetopoea pityocampa). El bosc en general també pateix un sobrepasturatge i l'explotació de mel silvestre, l'extracció de la qual consisteix a fer foc al costat dels troncs de cedre.
Per creure en algunes històries la fiabilitat de les quals és difícil de determinar, el que es marca com a cedre de Gouraud no és l'"original". De fet, hi ha diversos cedres de dimensions similars i hi ha qui diu que els locals van canviar el signe. També hi ha una història que diu que el cedre "real" de Gouraud hauria caigut a principis del segle XX i llavors tindria 1.080 anys. També hi ha qui diu que als voltants hi hauria un altre cedre monumental que portaria el nom del comandant de Gouraud, Hubert Lyautey.

## Referències

* 1 2 3 Ellingham, Mark; McVeigh, Shaun; Jacobs, Daniel; Br, Hamish. Rough Guide, Penguin Books. The Rough Guide to Morocco (en anglès). ISBN 9-781843-533139.
* 1 2 3 McGuinness, Justin. Footprint Press Travel Guides. Morocco: The Travel Guide (en anglès), 2003, p. 560. ISBN 1-903471-63-X.
* 1 2 El Aouene, Mohamed. «Environnement : l'agonie du cèdre-Gouraud à Azrou» (en francès). maghress.com.
# Agàfia Gavrílova

Agàfia Gavrílova (Txuvàixia, 7 de febrer de 1878 - Kazan, 7 d'octubre de 1918), de nom complet amb patronímic Agàfia Gavrílovna Gavrílova (rus i txuvaix: Агафья Гавриловна Гаврилова), fou una periodista, membre del moviment nacionalista txuvaix i activista per la igualtat de les dones.
Va néixer en un poble de l'uiezd de Xupaixkar. Va graduar-se a l'escola txuvaixa de mestres de Simbirsk. Quan treballava de professora a l'escola del poble de Turi Çatkas (al sud de l'actual Txuvàixia), va ser suspesa de feina per propagar idees tolstoianes. Va traslladar-se a Kazan, on va treballar com a comptable. En reprendre's la publicació al diari txuvaix Hıpar, tancat per les autoritats el 1907, aquesta vegada com a òrgan de la secció txuvaixa de la Unió de les Petites Nacionalitats del Volga, Gavrílova va començar a treballar-hi. El juny va adherir-se al Partit Socialista Revolucionari. El mateix mes va organitzar la Unió de Dones Txuvaixes. L'agost va esdevenir secretària de la junta de la Societat Nacional Txuvaix, organització que va agafar l'edició de Hıpar. Això succeí quan la legió txecoslovaca i el Komutx va ocupar Kazan, moment en què Gavrílova esdevingué la redactora de Hıpar. L'Exèrcit Roig, però, prengué Kazan el mes següent i Gavrílova va ser afusellada per la Txekà.

## Referències

* ↑ Izorkin, A. V. «Gavrilova Agafʹja Gavrilovna» (en rus). Enciclopèdia Txuvaixa, 02-01-2025.
* ↑ Izorkin, A. V.; Arlanova, E. F. «Hypar» (en rus). Enciclopèdia Txuvaixa, 02-01-2025.
* ↑ «Gavrilova Agafʹja Gavrilovna» (en rus). Otkrytyj spisok, 02-01-2025.
# Sant Andreu del Coll

Sant Andreu del Coll és un edifici religiós del municipi d'Olot protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situat a la falda del vessant sud de la serra de Sant Miquel del Mont. El temple presenta una sola nau amb absis circular que presenta finestra central i un fris sostingut per mènsules senzilles i cornisa. Per la part nord s'hi ha afegit la sagristia, posterior al romànic. La porta d'entrada és al sector de migdia. A les façanes nord i sud hi ha una cornisa. El campanar, que havia estat de cadireta, és de torre amb teulat a quatre vessants i s'assenta sobre l'extrem sud-oest de l'edifici. Cal datar-lo del segle xviii. Es va haver de refer a causa de les destrosses ocasionades pel llamp que hi va caure l'estiu de 1876.

## Història

L'església actual és una construcció del segle xii, però les primeres notícies de la seva existència daten del 953, quan el comte de Besalú, Guifré, feu donació del monestir de Santa Maria de Ridaura i les seves pertinences al cenobi de Santa Maria la Grassa. El 995 el bisbe de Girona va fer la consagració del temple anterior a l'actual.
Fins a l'any 1936 l'església conservà una notable làpida sepulcral gòtica, d'alabastre, en la qual es representava l'enterrament de Berenguer del Coll, senyor del veí castell romànic. Avui n'hi ha una còpia de guix al museu d'Olot.
Des de l'any 2006, els Amics de l'Alta Garrotxa, s'han proposat recuperar l'entorn, l'ermita i l'aplec que se celebra el diumenge abans de la festa de sant Andreu apòstol (30 de novembre).

## Referències

* 1 2 3 «Sant Andreu del Coll». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
* ↑ «Goigs a sant Andreu de l'ermita de Sant Andreu del Coll.». [Consulta: 2014].
# Nistatina

La nistatina és un antifúngic del grup dels poliénics que s'aïlla de cultius de Streptomyces noursei. Químicament és C$_{47}$H$_{75}$NO$_{17}$, i es caracteritza per posseir una cadena cíclica de 37 àtoms de carboni i un oxigen, amb tres substituents metil, un aminosucre (la micosamina, que és una hexosamina) i sis dobles enllaços. Aquests dobles enllaços fan que la molècula sigui sensible a la llum, l'oxigen i a les alteracions del pH. Es mesura en unitats, i 3.000 unitats internacionals (UI) són equivalents a 1 mil·ligram.

## Farmacocinética

La seva absorció en el tub digestiu és molt dolenta, tret que s'administrin dosis molt elevades. L'administració tant intramuscular com intravenosa origina importants reaccions a la zona d'injecció o efectes col·laterals tòxics, per la qual cosa se'n desaconsella l'ús. Tampoc s'absorbeix aplicada sobre la pell o sobre les mucoses. La poca quantitat que pugui absorbir-se es desactiva en un 95 per cent pel metabolisme, i la seva eliminació és renal.

## Mecanisme d'acció

Actua tant com fungistàtic com a fungicida, en funció de la concentració. Es fixa als esterols de la membrana cel·lular dels fongs, la configuració espacial dels quals desorganitza, la qual cosa porta a una alteració de la permeabilitat de la membrana amb pèrdua d'aminoàcids, purines i ions per part del fong, amb alteració del metabolisme cel·lular.

## Indicacions

La nistatina està indicada en infeccions cutànies i mucoses originades per l'espècie de fong Candida albicans: candidiasi rinofaríngea, candidiasi vulvovaginal, candidiasis digestives i altres, a més de les produïdes pel gènere Cryptococcus.
Encara que en el laboratori mostra efectivitat sobre altres tipus de fongs que poden afectar la pell humana, la seva escassa capacitat de penetració a la pell la fa ineficaç en la pràctica diària.
També es pot usar de manera preventiva en pacients diabètics, amb immunodeficiència, en tractament amb corticoides i sobretot en pacients tractats amb antibiòtics que estiguin en risc de desenvolupar una infecció oportunista per fongs.

## Interaccions

No s'han descrit interaccions amb aliments. En la forma oral s'ha d'evitar prendre simultàniament altres medicaments que formin una pel·lícula sobre la mucosa intestinal o que originin un augment en les contraccions intestinals, ja que això portarà a que la nistatina estigui menys temps en contacte amb la mucosa i, per tant, el seu efecte serà menor.

## Efectes secundaris

Les reaccions adverses a la nistatina són poc freqüents. No obstant això, poden presentar-se trastorns gastrointestinals com a nàusees o vòmits en el dosatge oral i èczema de contacte en les presentacions dermatològiques (pomades).

## Referències

* 1 2 Lorenzo Velázquez et al.: Farmacología y su proyección a la clínica. 13a ed.
* ↑ Martindale.
* ↑ Vázquez Martínez, D. Mecanismo molecular de acción, selectividad y toxicidad de antibióticos usados en terapéutica.
* ↑ «Agencia española de medicamentos y productos sanitarios.». Arxivat de l'original el 2011-11-10. [Consulta: 30 novembre 2015].
# Torre de Marata

La Torre de Marata és un casal fortificat i emmurallat, d'estil gòtic, en el qual destaca la torre de defensa. Està situat al veïnat de Marata, en el municipi de Maçanet de la Selva.

## Història

No se sap la data de construcció de la fortificació. La primera notícia documentada de la família Marata és de l'any 1287, quan s'emparentà amb els Cartellà. Pertanyia a Alemanda de Cartellà, germana de Bernat III de Cartellà i de Sant Vicenç i casada amb Ramon de Marata, de qui l'edifici va prendre el nom. Aquest ha estat el nom que s'ha mantingut fins avui dia, tot i haver canviat de propietaris durant segles. Així, l'edifici passà per diverses famílies nobles com la dels ducs d'Híjar i el comte d'Aranda.
El 1462 n'era el senyor Francí Miquel, feudatari del bisbe de Girona Margarit. Des del segle xix esdevindrà un mas de pagès. La torre fou mig destruïda per un llamp l'any 1880 i el 1923 un gran incendi afectà el pis superior de la casa, que devia servir de pallissa i graner.

## Edifici

Edifici fortificat i emmurallat, de planta quadrada amb una gran torre de defensa de forma allargada i els angles arrodonits, amb espitlleres i petites obertures rectangulars. A més, un fossat, una presó, una petita capella i altres dependències, que ara són cases distintes, formen el conjunt de Marata. Pel que fa a la casa, és de coberta parcialment terrassada i parcialment amb vessant a façana. Això és degut a l'incendi de 1923; en la restauració, es perdé part de la terrassa superior i un matacà defensiu. Part de la muralla emmerletada és doble.
Les obertures de la planta baixa són la porta principal de doble arc de mig punt amb dovelles petites, les dues finestres de cada costat de l'accés principal, amb senzills marcs de pedra i les espitlleres també emmarcades de pedra arran de terra. El primer pis presenta tres grans finestrals gòtics geminats amb columna i capitell i llinda conopial, la resta està formada per espitlleres.
Situada davant la façana, al cantó dret, es troba una capella dedicada a Santa Anna, de nau rectangular i amb un absis de mig punt, que va ser restaurada després de la destrucció que patí el 1880 en caure-hi un llamp. La capella data de finals del segle xvi (1594) i fins al segle xix estava oberta al culte. Fou abandonada a principis del segle XX i recuperada durant la restauració general dels anys vuitanta.
Actualment es troba en bon estat de conservació però l'interior no es pot visitar per ser una propietat particular.
Pel que fa a la datació, en general tot el conjunt, tant pels elements que el componen com per l'aparell, és atribuïble al segle xv, dins un gòtic tardà.

## Referències

* ↑ Catalunya Romànica, vol. V El Gironès La Selva El Pla de l'Estany. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1991, p. 232. ISBN 84-7739-262-5.

## Bibliografia

* Taller d'Història de Maçanet de la Selva El nostre poble de pagès: Maçanet de la Selva.

## Enllaços externs

* «Torre de Marata». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* Torre de Marata dins la secció "Història per visitar" a la pàgina web del Taller d'Història de Maçanet de la Selva
* Torre de Marata a Castells Catalans
# Movistar Team (femení)

El Movistar Team (Codi UCI: MOV) és un equip ciclista professional femení espanyol de la màxima categoria femenina UCI (UCI Women’s WorldTeam) del ciclisme en ruta a nivell mundial. Per tant, participa en les competicions femenines d'elit (UCI Women's WorldTour) a banda de fer-ho en altres competicions de categories inferiors.

## Història

L'impuls de la corporació espanyola Telefònica i Abarca Sports van unir esforços perquè, a partir de l'any 2018, l'equip ciclista Movistar Team també tingués un equip femení professional.

## Classificacions UCI

Les classificacions de l'equip i de la seva ciclista més destacada són les següents:
Pel que fa a la classificaió dins de l'UCI Women's WorldTour

## Composició de l'equip

2025 :
2024 :
2023 :
2022 :
2021 :
2020 :
2019 :
2018 :

## Referències

* ↑ «Equips oficials UCI de categoria UCI Women's Team» (en anglès). [Consulta: 6 desembre 2021].
* ↑ «Movistar Team tendrá un equipo femenino en el 2018» (en castellà).
* ↑ «Clasificaciones UCI World Ranking Femenino» (en anglès).
# Adarnases Xavliani

Adarnases Xavliani fou un rei d'Abkhàzia que va regnar del 873 al 882 o 879 a 887.
Era el fill i successor de l'usurpador Joan Xavliani i, per tant, no esmentat al "Divan dels rois d'Abkhàzia". Els historiadors estan d'acord en considerar que la duració total dels dos regnats que no formen part de la dinastia legitima dels Antxabadze fou d'una dotzena d'anys. Al pujar al tron Adarnases es va casar amb una filla del bagràtida Guaram V, fill d'Aixot I d'Ibèria i príncep de Javakètia (amb la Trialètia, Tasxir i Abotsi) i de Samtskhé (amb Txauxètia).
L'hereu legítim, el príncep Bagrat, fill segon de l'exrei Demetri II d'Abkhàzia, que vivia refugiat a Constantinoble, va retornar vers el 882 o 887 amb el suport d'un contingent romà d'Orient. Adarnases fou derrotat i mort. Bagrat es va proclamar rei (Bagrat I d'Abkhàzia) casant immediatament amb la vídua.

## Bibliografia

* Marie-Félicité Brosset, Histoire de la Géorgie.
* Cyrille Toumanoff, Les dynasties de la Caucasie chrétienne de l'Antiquité jusqu'au XIXe siècle : Tables généalogiques et chronologiques, Rome, 1990
* Christian Settipani, Continuité des élites à Byzance durant les siècles obscurs. Les princes caucasiens et l'Empire du VIe au IXe siècle, Paris, de Boccard, 2006, 634 pàgs. (ISBN 978-2-7018-0226-8),
# Santa Coloma de Sellui

Santa Coloma de Sellui és una església sufragània del poble de Sellui, de l'antic terme municipal de Montcortès de Pallars, i de l'actual de Baix Pallars, a la comarca del Pallars Sobirà.
Està situada en el mateix poble de Sellui, en el sector sud-oriental de la petita població.

## Descripció

Petita església d'una sola nau i capçalera rectangular al nord. El costat oest es troba adossat a la muntanya degut a la forta inclinació del vessant on s'assenta el poble. La porta, molt senzilla, s'obre al sud. La coberta és a una sola vessant. Sobre la façana meridional i en el punt més alt de la coberta s'aixeca un petit cloquer modern, construït amb totxana vista. A l'oest, a un nivell superior, hi ha adossada una petita dependència.

## Referències

* ↑ «Santa Coloma del Baix Pallars». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].

## Bibliografia

* DALMAU i Argemir, Delfí: Campanars parroquials de torre de Catalunya, pàg. 722 Lliçà de Vall, 2014. pdf.
* Gavín, Josep Maria. Pallars Sobirà. Barcelona: Arxiu Gavín, 1981 (Inventari d'esglésies, 9). ISBN 84-85180-26-7.
* MADOZ, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar, vol. VI pàg. 306. Madrid: Establecimiento literario-tipográfico La Ilustración, 1847. Edició facsímil: Articles sobre El Principat de Catalunya, Andorra i zona de parla catalana del Regne d'Aragó al «Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de Ultramar» de Pascual Madoz. Vol. 1. Barcelona: Curial Edicions Catalanes, 1985. ISBN 84-7256-256-5.
* Pagès, Montserrat; Castilló, Arcadi. «Gerri de la Sal - Montcortès de Pallars». A: El Pallars, la Ribagorça i la Llitera. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1984 (Gran geografia comarcal de Catalunya, 12). ISBN 84-85194-47-0.

## Enllaços externs

* Santa Coloma de Sellui en el seu entorn, a l'Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya