OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lluís d'Orleans

Lluís d'Orleans, duc de Nemours (París 1814 - Versalles 1896). Príncep de sang de França de la Casa dels Orleans i posseïdor del Ducat de Nemours.
Lluís Carles Felip Ricard d'Orleans nasqué el 25 d'octubre de l'any 1814 al Palais Royal de París essent fill del duc d'Orleans i després rei Lluís Felip I de França i de la princesa Maria Amèlia de Borbó-Dues Sicílies. El príncep era net del duc Lluís Felip d'Orleans i de la princesa Adelaida de Borbó-Penthièvre per via paterna mentre que per via materna ho era del rei Ferran I de les Dues Sicílies i de l'arxiduquessa Maria Carolina d'Àustria.
A l'edat de 16 anys fou elevat a la dignitat de coronel i l'any 1830 fou nomenat Cavaller de l'Orde del Sant Esperit entrant a la llista de pars del Regne de França. Lluís fou mencionat com a possible candidat al tron de Grècia i posteriorment se li oferí formalment la corona de Bèlgica que el seu pare, el rei Lluís Felip I de França s'encarregà de rebutjar.
Malgrat tot, l'any 1831 acompanyà un seguit d'unitats de l'exèrcit francès a Bèlgica per fer tasques de suport a la consolidació del nou regne que acabava d'obtenir la independència dels Països Baixos. Concretament prengué part en el setge de la ciutat d'Anvers. Prengué part en una expedició militar francesa a Algèria contra la ciutat de Constantine l'any 1836 i un any després tornà al país magribí on ocupà una plaça d'alta graduació a l'exèrcit francès. Tornà a Algèria l'any 1841. Al llarg del regnat del seu pare realitzà missions diplomàtiques a Berlín, Viena o Londres.
L'any 1840 es casà a Saint-Cloud amb la princesa Victòria de Saxònia-Coburg Gotha, filla del príncep Ferran de Saxònia-Coburg Gotha i de la princesa d'origen hongarès Antònia de Kohary. La parella tingué cinc fills:
El duc de Nemours fou l'encarregat de protegir el rei Lluís Felip I de França durant la seva fugida de París l'any 1848 i posteriorment també ajudà a la seva cunyada i els seus nebots, la princesa Helena de Mecklenburg-Schwerin i els príncep Felip d'Orleans i Robert d'Orleans. Posteriorment s'instal·là junt amb els seus pares a l'exili anglès.
Després de la mort del seu pare, el duc de Nemours lluità per la reconciliació entre els Orleans i els Borbó legitimistes. Malgrat els seus intents, l'actitud d'Enric de Borbó, comte de Chambord i la de la sea cunyada Helena respecte als drets del comte de París no feren possible la reconciliació i això afectà a la possibilitat de restaurar la monarquia l'any 1873.
Amb la caiguda de Napoleó III de França i de la Comuna de París, els Orleans pogueren tornar a París on s'instal·là el duc de Nemours. L'any 1872 se li restaurà el grau de general i fou president de la Creu Roja francesa fins a l'any 1882. Tingué certa influència sobre la vida política francesa durant la presidència del general MacMahon.
Morí l'any 1896 a Versalles.
# Twiducate

Twiducate és una xarxa social de microblogging gratuïta, basada en Twitter, creada especialment per a l'educació. Es va desenvolupar al Canadà a finals de l'any 2009. El seu objectiu és crear un mitjà perquè els mestres i els estudiants puguin continuar el seu aprenentatge fora de l'aula.
Twiducate permet als professors crear comunitats en línia dels seus alumnes, compartir idees i debatre amb ells i mantenir informats als pares sobre els projectes dels seus fills. Permet als professors, doncs, desenvolupar un entorn ben administrat per compartir el coneixement. Als alumnes els permet col·laborar amb altres estudiants, compartir i fer suggeriments per a fer tasques i mantenir el contacte amb els seus companys i companyes fora de l'aula.
Pel que fa al registre a la xarxa, Twiducate no imposa restriccions d'edat, ja que està pensada per a ser utilitzada per alumnes de qualsevol edat. El registre dels alumnes a la xarxa es realitza a través d'un codi que li proporciona el professor; l'alumne no necessita tenir adreça de correu electrònic ni aportar dades personals, només un nom d'usuari i una contrasenya. Pel que fa a la privacitat, els grups creats amb Twiducate només són accessibles pels seus membres. Tal com diuen a la pàgina web, només els professors i els estudiants poden veure els mitssatges de l'aula; així es crea una xarxa privada per als professors i els seus alumnes i un entorn segur d'aprenentatge en línia.
A l'hora d'editar les entrades, Twiducate té suficients elements d'edició per donar format al text que s'escrigui (lletres en negreta, subratllat, justificacions, mides de les fonts i colors) i el nombre de caràcters no està limitat a 140 com a Twitter, la qual cosa permet incloure textos llargs. Altres utilitats són: afegir imatges, enllaços web, marcadors, esdeveniments i disposa d'un cercador intern.

## Referències

* 1 2 «About twiducate» (en anglès). [Consulta: 11 abril 2015].
* ↑ Tello,E., Sosa,C., Lucio,M., Flores,M. «Análisi de los servicios de la tecnología Web 2.0 aplicados a la educación». No solo usabilidad, 2010.
* ↑ López, Manuel «Manual de uso de Twiducate». isuu.com, 2010.

## Enllaços externs

* Twiducate
* Redes sociales en educación Arxivat 2016-05-06 a Wayback Machine..
* Redes sociales para la docencia: Twiducate Arxivat 2015-04-15 a Wayback Machine.
* Manual de Twiducate
# Cal Fuster (Arbúcies)

Cal Fuster és una masia d'Arbúcies (Selva) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una casa de dues plantes i golfes, amb vessants a laterals i cornisa catalana. La porta principal és senzilla, de forma rectangular sense llinda monolítica, degut a alguna remodelació posterior. A davant hi ha tres graons per accedir a l'habitatge, flanquejats per un petit mur adossat a la façana. A la planta baixa hi ha altres finestres, també senzilles, protegides per una reixa de ferro forjat. D'entre elles cal destacar la de la dreta de la porta principal, que té la inscripció a la llinda de l'any 1827, els brancals i l'ampit també són de pedra. Malgrat haver sofert algunes modificacions, el que l'edificació conserva d'original són les finestres de la planta noble, amb llinda, brancals i ampit de pedra i cal destacar-ne dues amb arc conopial evolucionat. L'obertura de les golfes no és rellevant.
A la dreta de la casa, hi ha un cos lateral afegit, amb la porta rectangular i l'any 1755 inscrit a la llinda, la qual cosa indica que es va afegir al segle xviii.
Pel que fa al parament de la façana, tot i no conservar-se en molt bon estat, s'aprecia que havia estat pintat i decorat amb franges vermelles: dues d'horitzontals,delimitant els diferents pisos, i d'altres resseguint els dos vessants de la cornisa i els marcs d'algunes finestres.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Fuster». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2017].
# Enterprise mobility

Enterprise Mobility és una tendència en la cultura del treball on les empreses permeten als empleats aprofitar les tecnologies mòbils per fer tasques relacionades amb el treball des de qualsevol lloc en qualsevol moment. El terme generalment es refereix a l'ús d'aplicacions mòbils i dispositius mòbils, com ara telèfons intel·ligents i tauletes amb finalitats laborals. La mobilitat empresarial aporta millores en la productivitat, els beneficis de compliment, la flexibilitat laboral i la satisfacció laboral dels empleats. Les empreses adapten una estratègia mòbil empresarial per permetre als empleats aprofitar els dispositius mòbils.
Les estratègies comunes de l'empresa inclouen BYOD i COPE. La principal diferència entre els dos es troba en la disponibilitat de dispositius. l'estratègia de BYOD, els empleats posseeixen els dispositius que porten els dispositius amb finalitats laborals. Aquesta estratègia redueix els costos d'inversió a les empreses. A COPE, les empreses posseeixen els dispositius i permeten als empleats utilitzar els dispositius per a finalitats laborals i personals. COPE redueix el risc d'incompliment de dades i facilita la gestió del dispositiu. Conegui les perspectives de la indústria sobre la mobilitat empresarial.

## Estudis

Un informe recent publicat per Enterprise Mobility Exchange proporciona informació sobre la indústria per a la mobilitat empresarial. Segons l'informe, el 61% de les empreses consideren la Mobilitat com una prioritat creixent seguida del 27% de les empreses que consideren la mobilitat com a prioritat principal.
Un estudi de 2012 va mostrar que aproximadament dos terços dels propietaris de telèfons intel·ligents utilitzaven els seus dispositius personals per a activitats relacionades amb empreses. Donar suport a una àmplia varietat de tipus de dispositius i sistemes operatius pot introduir riscos de seguretat i costos afegits per a empreses.
Una enquesta de 2011 va mostrar que tres quartes parts dels EUA i els EUA CIO enquestats consideraven que la tecnologia mòbil era un problema de seguretat important, tot i que els consumidors generalment estaven menys preocupats.

## Referències

* ↑ «Enterprise Mobility Exchange». Arxivat de l'original el 2017-10-11. [Consulta: 2 març 2018].
* ↑ «Enterprise Mobility Insights | Infographics | State of Industry | Mobile Apps» (en anglès). Algarytm, 17-09-2017.
* ↑ «Wayback Machine», 12-10-2012. Arxivat de l'original el 2012-10-12. [Consulta: 2 març 2018].
* ↑ «Mobile Security a Headache for CIOs, Not a Concern for Users» (en anglès). eWEEK.
# Font del Ferro de Martorelles

La font del Ferro és una font natural situada a la vall del torrent de la font Sunyera del Parc de la Serralada Litoral, al municipi de Santa Maria de Martorelles. És una font ferruginosa, que brolla de sota de dos torrents: el del Sot dels Verreus i el del Sot dels Cirerers, que en aquest punt s'ajunten i formen el torrent de la font Sunyera.

## Descripció

Es localitza a escassos metres per sota del camí que porta a la Bassasa, en una petita esplanada entre avellaners, falgueres i alguna alzina, com la que creix del mateix mur de la font. La font és en un mur longitudinal on la part central està endarrerida respecte a la façana mitjançant una volta d'obra vista i presenta un sòlid arc de mig punt de maons a plec de llibre que cobreix la fornícula, en la qual hi ha una petita pica i el senzill broc. La sortida de l'aigua consta d'un tub metàl·lic petit, un altre de més gran al costat i un bassiol de terrissa a terra, i el mur on hi ha el brollador és arrebossat i pintat de color ocre rogenc. Aquesta font és molt similar a la font del Beu-i-Tapa, de tal manera que és plausible que ambdues estructures siguin de la mateixa època o fins i tot que hagin estat bastides pel mateix paleta.
Com que es tracta d'una font natural, en èpoques de sequera aquesta font només goteja o se seca, però en raja força aigua en temporades plujoses.

## Curiositats

Davant de la font hi ha un exemplar petit de micaquer (nesprer del Japó), molt corrent als patis i jardins dels pobles dels dos vessants del Parc però inusual enmig del bosc. És al darrer revolt abans de la font, a la part alta del camí. Les seues fulles (fins a 35 cm de llargada i d'un verd lluent) el distingeixen clarament de la resta d'arbres i arbustos.

## Accés

És ubicada a Santa Maria de Martorelles: sortint de la Bassasa, 90 metres més endavant el camí travessa un marcat torrent i fa un revolt. En aquest punt, a la dreta i en baixada, surt un corriolet molt embardissat i sense indicadors que duu a la font, pocs metres més avall.

## Referències

* 1 2 3 4 Candela, Adolf; Sánchez, Antoni; Soriano, Quixol. Les fonts martorellenques, 2011, p. 24.
* 1 2 3 4 Triquell i Salomé, Adrià, 2012. Parc de la Serralada Litoral (Història i Itineraris). Editorial Piolet, Barcelona. ISBN 9788415075615. Pàg. 119.
* 1 2 3 Caminada I-093 (Vallès Oriental) (català)

## Enllaços externs

* Wikiloc (català)
* Ruta per les fonts de Santa Maria de Martorelles (català)
# Setge de Saraqusta (777)

El setge de Saragossa de 777 fou una batalla que formà part de la revolta iemenita de l'Emirat de Còrdova i que enfrontà els revoltats, capitanejats per Sulayman al-Arabí, que defensaven Saraqusta; amb les tropes de l'emir Abd-ar-Rahman I ad-Dàkhil. Les tropes emirals no pogueren vèncer la resistència iemenita i la revolta continuà.

## Antecedents

Amb l'arribada dels omeies a Al-Àndalus apareixen els primers assajos de revolta a la Frontera Superior. En aquesta regió s'hi havien establert principalment iemenites, i la distància respecte del centre de poder cordovès afavorí que sorgissin nuclis sediciosos ja a partir de la proclamació de l'emir Abd-ar-Rahman I. L'emir, que era de llinatge omeia, també hagué de resistir ser blanc de la persecució dels abbàsides de Damasc. L'esquadra d'Abd-ar-Rahman ibn Habib al-Fihri, conegut amb el nom de l'Esclabí, havia desembarcat a la Cora de Tudmir enviada pels abbàsides de Damasc per imposar-se als omeies andalusins, però fallí en la temptativa. Així, després de la temptativa de sedició abbàsida, es preparà per anar a Damasc a venjar-se, però la rebel·lió iemenita li ho impedí.
Per la seva banda, els revoltats cercaven aliances per fer front al poder de l'emir, i amb tal efecte teixiren una aliança amb els francs acordada a la Dieta de Paderborn (777) amb el suport d'Abu-Tawr, valí d'Osca.

## El setge

Els valís Sulayman l'Arabí de Barcelona i Hussayn l'Ansarí de Saragossa promogueren un aixecament contra l'emir Abd-ar-Rahman I. Per fer front a la revolta de la ciutat, Abd-ar-Rahman envià el general Tsalaaba i posà setge a Saragossa durant uns dies. Els saragossans, però, resistiren el setge, i Tsalaaba fou capturat en una sortida de cavalleria per l'Arabí i fou enviat com a ostatge a Carlemany.

## Conseqüències

Vencedors els seus nous aliats a Hispània, Carlemany envià dos exèrcits a Saragossa per exercir domini efectiu sobre la nova terra. Però els saragossans no estaven disposats a cedir el domini del seu territori, i així els francs posaren setge a Saragossa un any més tard.

## Referències

* ↑ (castellà) Luis Suárez Fernández, Historia de España Antigua y media, p.168
* 1 2 3 4 Millàs i Vallicrosa, 1987, p. XXVIII.
* ↑ Millàs i Vallicrosa, 1987, p. XXVII.
* ↑ (castellà) J. Martín Quintana, El Reino de Tudmir y la dinámica expansionista musulmana

## Bibliografia

* Lévi-Provençal, Évariste. Histoire de l'Espagne musulmane (en francès). Maisonneuve & Larose, 1999, p.122-123. ISBN 2706813865.
* Millàs i Vallicrosa, Josep M. Textos dels historiadors àrabs referents a la Catalunya carolíngia. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, 1987. ISBN 8472831175 [Consulta: 5 juliol 2020].
# Adraén – Canal d'en Porta

El PR-C 122 és un sender semicircular que accedeix, des de coll de Creus a la població d'Adraén, al vessant més occidental de la serra del Cadí passant per la Torreta de Cadí. està abalisat com a Petit Recorregut. Uneix el GR 150, a coll de Creus, amb el GR 150-1, a dalt la carena de la serralada.

## Característiques (2020)

Durada: 7:15 h
Distància: 21,4 km
Comarca: Alt Urgell

## Descripció de l'itinerari (2020)

Coll de Creus – Adraén – Bacanella – collet de la Canal del Migdia – Cortal d'en Porta

## Característiques anteriors

En la seva versió anterior el PR-C 122 sortia d'Adraén i arribava al Collet Canal de Migdia. Enllaçava amb GR-150-1
Durada: 5:05 h
Distància: 14,75 km
Comarca: Alt Urgell

## Descripció de l'itinerari

| Temps Totals | Distàncies Totals | Punt itinerari |
| 0:00 h | 0,000 km | Adraén. |
| 0:16 h | 1,560 km | Cortal d'en Porta. |
| 1:05 h | 3,540 km | Collada del Pelat. |
| 1:43 h | 4,730 km | Coll del Pradell. |
| 1:55 h | 5,450 km | Prat Major. |
| 3:25 h | 9,800 km | Serra del Cadí. |
| 4:05 h | 12,200 km | Cap de la Collada Verda. |
| 5:05 h | 14,750 km | Collet de la Canal de Migdia. Enllaç GR-150-1 |

## Referències

* ↑ «Senders de Catalunya - PR®-C 122». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 2020-01-12. [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ «PR-C 122: Coll de Creus – Adraén – Bacanella – collet de la Canal del Migdia – Cortal d'en Porta». Departament de Territori i Sostenibilitat. Arxivat de l'original el 2017-12-05. [Consulta: 12 gener 2020].
* ↑ «PR®-C 122». FEEC. Arxivat de l'original el 3 d'octubre 2019. [Consulta: 4 desembre 2017].
* ↑ «Senders de petit recorregut – PR: PR-C 122: Coll de Creus – Adraén – Bacanella – collet de la Canal del Migdia – Cortal d'en Porta». Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 5 de desembre 2017. [Consulta: 4 desembre 2017].
# Batarà pissarrós occidental

El batarà pissarrós occidental (Thamnophilus atrinucha) és una espècie d'ocell de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva humida, sabana, vegetació secundària i matolls de les terres baixes fins als 1500 m, des de Belize i Guatemala oriental i cap al sud, al vessant del Carib fins Costa Rica, Panamà, oest de Colòmbia i oest d'Equador.

## Referències

* ↑ «Batarà pissarrós occidental». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2021(català)
# Bosquerola del Chocó

La bosquerola del Chocó (Myiothlypis chlorophrys) és un ocell de la família dels parúlids (Parulidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial dels Andes del sud-oest de Colòmbia, al vessant del Pacífic, cap al nord fins l'oest de l'Equador

## Referències

* ↑ «Bosquerola del Chocó». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Búnquer de camí al cim de la Roca Miralles

Búnquer de camí al cim de la Roca Miralles és una obra del municipi de Vilajuïga (Alt Empordà) inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al nord-est del nucli urbà de la població de Vilajuïga, al vessant oriental de la Roca Miralles, a tocar el cim del puig.
Búnquer soterrat de planta quadrada bastit amb formigó i folrat amb una capa de pedra de la zona lligada amb ciment. La part superior està coberta amb terra i pedres, a manera de camuflatge. Presenta una obertura rectangular apaïsada i una porta d'accés a l'interior en un dels laterals. A la part posterior del búnquer destaca l'estructura circular de formigó utilitzada per instal·lar el canó.

## Història

Construcció militar portada a terme per l'organisme franquista denominat "Servicio Militar de Construcción". Aquestes fortificacions pertanyen a l'extensa i àmplia xarxa de búnquers i nius de metralladora, bastides entre els anys 1940-45, que s'estén tot al llarg de les terres properes a la frontera i al litoral nord de l'Empordà. Aquesta va ser nomenada "linea P" o "linea Peréz", encara que també és coneguda com a "línea Gutierrez", potser pel fet que el coronel d'enginyer Manuel Duelo Gutiérrez, va participar en una reunió relativa a la fortificació d'aquesta línia.
Realment, l'origen del nom ve donat per la posició geogràfica de la línia en qüestió que abastava tota la part del Pirineus, d'aquí que s'anomenés P. Totes aquestes construccions foren bastides després d'acabar-se la guerra del 1936-39 pels serveis de l'exèrcit del govern dictatorial, en resposta a una possible invasió procedent de França.
L'any 1985 es va decidir suprimir els regiments de defensa i desmantellar les bateries.
Quan el búnquer va caure en desús es va reutilitzar com barraca de pastor, encara que actualment està abandonada.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Búnquer de camí al cim de la Roca Miralles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2014].
# Cargolet pitestriat

El cargolet pitestriat (Cantorchilus thoracicus) és un ocell de la família dels troglodítids (Troglodytidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva pluvial i matolls de les terres baixes del Carib a Nicaragua i Costa Rica, localment al vessant del Pacífic a la Serralada de Guanacaste, i oest i centre de Panamà.

## Referències

* ↑ «Cargolet pitestriat». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2022(català)
# Cichlasoma microlepis

Cichlasoma microlepis és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 18,7 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al vessant pacífic de Colòmbia.

## Referències

* ↑ Swainson, W. 1839. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Spottiswoode & Co., Londres. Nat. Hist. & Class. v. 2: i-vi + 1-448.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Cichlasoma microlepis» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.
# Cichlasoma stenozonum

Cichlasoma stenozonum és una espècie de peix de la família dels cíclids i de l'ordre dels perciformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 11 cm de longitud total.

## Distribució geogràfica

Es troba al vessant atlàntic del sud de Mèxic.

## Referències

* ↑ Swainson, W. 1839. The natural history and classification of fishes, amphibians, & reptiles, or monocardian animals. Spottiswoode & Co., Londres. Nat. Hist. & Class. v. 2: i-vi + 1-448.
* ↑ BioLib
* 1 2 «Cichlasoma stenozonum» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Axelrod, H. R. The Most Complete Colored Lexicon of Cichlids: Every Known Cichlid Illustrated in Color (en anglès). 2a edició. TFH Publications, 1993. ISBN 9780793800261.
* Helfman, G. S.; Collette, B. B.; Facey, D. E. The Diversity of Fishes (en anglès). Blackwell Science, 1997. ISBN 9780865422568.
* Kullander, S.O., 2003. Cichlidae (Cichlids). p. 605-654. A R.E. Reis, S.O. Kullander i C.J. Ferraris, Jr. (editors) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Römer U.: Cichliden Atlas, Bd. 1. Melle. 1311 p. Any 1998.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.