OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Surroca

Surroca és una masia al peu dels Cingles de l'Avenc al terme municipal de Tavertet (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Masia situada dins el terme de Tavertet, però adscrita a l'antic terme parroquial de Sant Joan de Fàbregues. Apareix registrada als fogatges de la parròquia de l'any 1553, aleshores habitava el mas un tal «JAUME SALROCA». El mas, segons les dades constructives, fou restaurat o ampliat al segle xvii. Segons els estudis fets sobre el bandoler de les Guilleries D. Joan de Serrallonga (segle xviii), i a partir de les dades del seu procés, sembla que entre els bandolers de la quadrilla de Don Joan hi havia un tal «GASPAR SUBROCA».
Masia construïda en diverses èpoques. El cos antic és de planta rectangular cobert a dues vessants amb el carener perpendicular a la façana, la qual es troba orientada a migdia. Consta de planta baixa i 2 pisos, presenta un portal rectangular amb llinda de fusta i diverses finestres, algunes de les quals presenten els ampits motllurats i amb espieres. A l'angle SE s'hi adossa un cos de porxos coberts a dues vessants i amb barana a nivell del primer pis, en aquest sector de la façana s'hi accedeix mitjançant un portal que tanca la lliça. A ponent s'hi adossa un altre cos, de planta quadrada i coberta a dues vessants i amb el carener perpendicular a la façana situada a ponent, té dos portals rectangulars i dues finestres, s'uneix al cos principal per la banda de llevant, conserva també una finestra datada i amb espiera. A tramuntana s'hi annexionen diverses dependències. Conserva l'antic forn. És construïda en pedra unida amb argamassa de fang. Presenta alguns afegitons de totxo.
La cabana del mas Surroca és de grans dimensions i de planta quadrada, està cobert a dues vessants amb el carener orientat de nord a sud i assentat sobre un desnivell del terreny. La part de tramuntana està distribuïda en dos pisos, amb l'empostissat recolzat als pilars centrals, sota el carener. Dos dels pilars són quadrats i de pedra però el central és de totxo. A la banda de migdia el mur només arriba a mitja alçària de l'edifici, i a sobre, descansen tres pilars de factura diversa, essent l'eix sota el carener de pedra. A ponent hi ha un gros portal rectangular que dona accés a la part de migdia, a llevant n'hi ha un de més petit que comunica amb la part de tramuntana.

## Referències

* 1 2 3 «Mas Surroca». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Francesc de Bofarull i Miquel

Francesc de Bofarull i Miquel (Reus, 2 de febrer 1737 - Reus, 28 de novembre de 1797) va ser un comerciant català de l'ennoblida família dels Bofarull.
Era fill de Josep de Bofarull i Gavaldà i de Maria Miquel i Pagès i germà de Casimir de Bofarull i de Josep de Bofarull. Va crear amb el seu germà Josep la companyia "José y Francisco de Bofarull" que es dedicava a la comercialització i exportació d'aiguardent. Sempre va viure a l'ombra del seu germà i soci, encara que va ser síndic personer a Reus i administrador de l'Ermita de Misericòrdia i de l'Hospital reusenc. El 1765 es va casar amb Teresa Mascaró i Sales, filla del comerciant reusenc Andreu Mascaró. Van tenir deu fills i filles, entre els quals Pròsper de Bofarull i Mascaró i Francesc de Bofarull i Mascaró. Josep Olesti diu que quan era síndic va posar la primera pedra al Teatre de les Comèdies i va dedicar molts esforços al redreçament del port de Salou. En un inventari que es conserva dels seus llibres es diu que la biblioteca està constituïda per "dos armaris grans de fusta a tres portas [...] y dos a dos portas" on hi havia "set-cents tomos de llibres, la major part enquadernats a la francesa, en espanyol, francès i italià". A més posseïa una caixa plena de llibres de temàtica religiosa.

## Referències

* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 21 novembre 2021].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 10 juny 2022].
* ↑ «Arxiu en Línia de Arxiu Històric Arxidiocesà de Tarragona». [Consulta: 6 juny 2022].
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. Els nobles del Baix Camp (segle xix). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2008, p. 65-66. ISBN 9788493410889.
* ↑ Olesti Trilles, Josep. Diccionari biogràfic de reusencs. Reus: l'Ajuntament, 1991, p. 127.
* ↑ Rovira i Gómez, Salvador-J. Els nobles del Baix Camp (segle xviii). Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 2006, p. 179. ISBN 8493410845.
# Nemi (municipi)

Nemi és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Roma, a la regió italiana del Laci, al massís Albà, amb vistes al llac de Nemi, un llac de cràter volcànic. Està situat a 6 km al nord-oest de Velletri i a uns 30 km al sud-est de Roma. L'1 de gener de 2018 tenia 1.907 habitants.
Nemi limita amb els següents municipis: Arícia, Genzano di Roma, Rocca di Papa i Velletri.

## Història

El nom del poble deriva del llatí nemus. A l'antiguitat, la zona no tenia cap ciutat, però el bosc va ser el lloc d'un dels cultes i temples romans més famosos: el Temple de Diana Nemorensis, un estudi del qual va servir de llavor per al treball fonamental sobre l'antropologia de la religió "La Branca Daurada" (The Golden Bough) de Sir James Frazer.
L'any 1514, Marcantonio I Colonna va lliurar a Nemi el "Statuti e Capituli del Castello di Nemi", el primer estatut de la ciutat amb normes i reglaments a observar.

## Llocs d'interès
### Vaixells de Nemi

Possiblement en relació amb el culte de Diana Nemorensis, l'emperador Caligula va construir diverses barcasses de luxe molt grans i costoses per al seu ús al llac. Un vaixell era un santuari dedicat a les cerimònies de culte al déu egipci Isis o a la deessa Diana, dissenyat per ser remolcat, i l'altre era un vaixell de plaer, amb edificis. Després de la caiguda de Calígula, els vaixells van ser enfonsats.
Els vaixells van ser redescoberts durant el Renaixement, quan es diu que l'arquitecte Leon Battista Alberti va intentar aixecar els vaixells amb barrils flotants, tot i que sense èxit.
Els vaixells es van recuperar finalment de 1929 a 1932 sota les ordres de Benito Mussolini. Van quedar exposats baixant el nivell del llac mitjançant canals subterranis excavats pels antics romans. L'excavació va ser dirigida per Guido Ucelli. Van ser destruïts per un incendi el 31 de maig de 1944, o bé per les forces alemanyes derrotades quan es retiraven d'Itàlia al final de la Segona Guerra Mundial o bé, accidentalment, per ocupants que es refugiaven a l'edifici del museu. Les restes de les excavacions i les rèpliques es mostren ara al Museu Nacional Romà del Palazzo Massimo de Roma. Els cascos de les naus sobreviuen avui al Museo delle Navi Romane, a Nemi.

### Altres llocs d'interès

* Diverses esglésies (des de l'època medieval fins al segle xviii).
* Palazzo Ruspoli, que domina tant la ciutat com el paisatge, el nucli del qual data del segle x.

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 21 abril 2019].

## Enllaços externs

* Nemi - Lloc web oficial (italià)
* Nemi al Nottingham Project (anglès)
# Shar-pei

El shar-pei és una raça de gos.

## Història i origen de la raça

El Shar-pei és una raça d'origen xinès molt antiga, de fet es creu que deriva de l'encreuament entre mastins i gossos nòrdics (potser siberians). Durant molt temps la seva dedicació va ser la guarda dels temples, el combat i la caça de senglars, fins que en el Pequín imperial va ser adoptat per la cort. La revolució xinesa el va considerar un animal de luxe pel que va estar a la vora l'extinció en els anys 50. Gràcies a un criador de Hong Kong i a la seva peculiaritat van entrar als Estats Units, on es van fer molt populars i es va poder regenerar la raça.

## Descripció

Pell sòlta amb múltiples replecs. Cap gros en proporció a la resta del cos, ulls foscos i ametllats, orelles molt petites, triangulars i doblegades, pit ample i profund, cua arrodonida acabada en punxa, alta i corbada cap a un lateral del dors. Igual que el chow-chow té la llengua i les mucoses de la boca negre-blavoses.
Color: Només unicolors uniformes: negre, vermell, beix fosc o clar, o color crema.
Pelatge: Curt, llis i fràgil o trencadís.
Alçada: 46-51 cm.
Pes: 18-25 kg.
En l'actualitat, es reconeixen dues varietats de Shar-Pei: el Shar-Pei tradicional, oriental o de boca d'os que encara es troba a la Xina, i el Shar-Pei occidental o de boca de carn, també coneguts com americans. Els Shar-Pei tradicionals tendeixen a ser més prims, més llargs i d'ossos més lleugers, amb mínimes arrugues mentre que els altres són coneguts per les seves múltiples arrugues.

## Cures

Si se li proporciona exercici diari el shar-pei viu bé en apartament. Els plecs de la seva pell no requereixen cap cura particular, encara que poden produir en els cadells doloroses inflamacions de les parpelles. Tenen bona salut encara que poden patir amb freqüència alteracions en la pell, tant parasitàries com infeccioses per la peculiaritat dels seus plecs.

## Temperament

El shar-pei és tranquil i lleial, equilibrat i molt afectuós amb la família. Estima els nens, als quals instintivament es proposa defensar. Amb els estranys és reservat, però no és mossegador. És assenyat i disciplinat. Té una gran capacitat d'adaptació que el duu a viure en apartament.

## Entrenament

Cal tenir en compte que originàriament era un gos de baralla, per la qual cosa pot conservar part d'aquest instint i cal controlar-lo des de molt cadell.

## Utilitat

Gos de companyia per la bellesa de la seva pell i pèl (si es col·loca al costat d'una flassada del seu mateix color, no se sabrà on comença el gos). També és un gos protector, protegeix les entrades de les cases.

## Referències

* ↑ La denominació en català de la raça ha estat consultada a: http://www.termcat.cat/productes/documents/races.pdf Arxivat 2010-06-24 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Shar-pei Arxivat 2014-04-08 a Wayback Machine.
* Llistat de races de gossos i descripció a la web d'Affinity Arxivat 2011-07-07 a Wayback Machine..
# Aguilar

«Aguilar» té aquests significats:
* Toponímia:
** Masia Aguilar, masia al municipi de la Sentiu de Sió a la comarca de la Noguera
** (1800) Aguilar, asteroide número 1800
** Puig Aguilar, muntanya del municipi de Dosrius a la comarca del Maresme
** Castell d'Aguilar, castell càtar a les Corberes (departament de l'Aude, regió Llenguadoc-Rosselló)
** Castell d'Aguilar (Montmajor), castell de Montmajor (Baix Berguedà)
** Entitats de població:
*** Aguilar (Colorado), població de l'estat de Colorado, Estats Units
*** Espanya
**** Aguilar de la Frontera, localitat de la província de Còrdova, Andalusia, Espanya
**** Aguilar de Campos, municipi de la província de Valladolid a la comunitat autònoma de Castella i Lleó
**** Aguilar de Bureba, municipi de la província de Burgos a la comunitat autònoma de Castella i Lleó
**** Aguilar de Segarra, municipi al límit oriental de la comarca del Bages
**** Aguilar de Codés, municipi de Navarra a la comarca d'Estella Occidental dins la merindad d'Estella
**** Aguilar del Alfambra, municipi de la província de Terol a la comarca de la Comunitat de Terol, Aragó
**** Aguilar del Río Alhama, municipi de la Rioja a la regió de la Rioja Baixa
**** Aguilar de Campoo, municipi de la província de Palència a la comunitat autònoma de Castella i Lleó
**** Aguilar (Graus), entitat de població pertanyent al municipi de Graus, a l'Aragó
* Biografies:
** Alberto Aguilar Leiva (Benimejí, 1984), futbolista andalús que ocupa la posició de migcampista
** Antonio Aguilar y Correa, Marqués de la Vega de Armijo (Madrid, 1824-1908), president del govern d'Espanya (1906-1907)
** Beatriz de Aguilar
** Cristóbal de Aguilar (Lima, segle xviii), pintor crioll, especialitzat a retratar als membres de la noblesa de Lima i l'elit política del Virregnat del Perú
** Eduardo Aguilar Leiva, conegut com a Edu Aguilar (Terrassa, 1980), futbolista català
** Enric Aguilar i Matas (Barcelona, 1932), compositor de sardanes
** Fidel Aguilar i Marcó (Girona, 1894-1917), escultor gironí
** Gaspar Aguilar (València, 1561-1623), poeta i dramaturg valencià
** Joel Aguilar (El Salvador, 1975), àrbitre de futbol salvadorenc
** José Vicente Aguilar Borrás (la Vall d'Uixó, 1954), metge i polític valencià
** Josep Aguilar i Fillol
** Josep Aguilar Giner (L'Eliana, 1951), jugador professional de pilota valenciana
** Lilia Aguilar (Chihuahua, 1977), política mexicana
** Luz María Aguilar (Ojinaga, Chihuahua, 1936), actriu mexicana
** Rosa Aguilar Rivero, política andalusa, alcaldessa de Còrdova
** Teresa Aguilar Vila (Castellserà, 1962), escriptora catalana
Viccionari
# Antoni Auger

Antoni Auger (Reus, 1684 - (?), segle xviii) va ser un adroguer, confiter i polític que arribà a alcalde de la seva ciutat.
El seu pare, Thomàs Auger, era cerer, i va ser conseller a l'ajuntament de Reus el 1716, sagristà del Santíssim Sagrament el 1720 i síndic el 1725. Antoni Auger va ser jurat per la mà tercera el 1716 quan tenia uns 22 anys, regidor el 1720, el 1724 i el 1755, comptador municipal el 1750 i el 1760, síndic el 1750 i alcalde de la seva ciutat el 1765 i 1766. Vinculat amb les classes benestants reusenques, es va decantar el mateix 1716 pel partit de Felip V. Saldoni Vilà, un arxiver reusenc setcentista que parla d'aquest període, l'inclou en una llista titulada "Memoria de aquells que han obrat contra la casa de Àustria en esta vila de Reus, que vuy ne diuen botiflers". Va ser un dels primers auxiliars dels funcionaris del Cadastre local, ja que era cobrador de la Reial Contribució, ocupació que va exercir durant uns anys. Al final del seu mandat, es van acabar les obres del Quarter de cavalleria, que portaven uns anys de funcionament. Andreu de Bofarull, historiador reusenc, explica que pel maig de 1766, Antoni Auger, responent a una petició del Capità General de Catalunya, Jaime Miguel de Guzmán, marquès de la Mina, va recollir a la ciutat i al terme 1.747 quarteres de blat per enviar-les a Saragossa, on passaven "gran necessitat". També diu que davant del creixement de la ciutat cap a l'exterior de les muralles i com que els portals existents s'havien quedat estrets pel pas dels carruatges i sense portes, Antoni Auger va decidir fer enderrocar els portals de Monterols, Santa Anna i Jesús.

## Referències

* ↑ Morell, Josep. El municipi reusenc en el set-cents. Reus: Centre de Lectura, 1991, p. 191. ISBN 8487873022.
* ↑ Vilà, Saldoni. Amor al Rey y a la Pàtria. Reus: Associació d'Estudis Reusencs, 1954, p. 70.
* ↑ Bofarull, Andreu de. Anales históricos de Reus desde su fundación hasta nuestros días. 2a ed. Reus: Imp. de la V. e Hijo de Pedro Sabater, 1866, p. 191 i 328.
# Peramàs

Peramàs-Esmandies és un barri de Mataró, al Maresme, delimitat per l'avinguda Gatassa, el carrer Josep Montserrat Cuadrada, l'avinguda Puig i Cadafalch, la ronda Prim, el carrer Miquel Biada i el Camí del Mig, amb la ronda O'Donnell com a eix vertebrador. L'any 2019 tenia 7.928 habitants empadronats.
La seva urbanització va ser promoguda per la Caixa d'Estalvis de Mataró els anys seixanta, seguint el Pla Parcial de 1957. Actualment, és una zona residencial amb petit comerç, i disposa d'equipaments culturals com la Biblioteca Pompeu Fabra, creada el 1997, o el casal de les Esmandies, un edifici de mitjan segle xviii construït pel comerciant mataroní Josep Esmandia i Milans. La lluita veïnal va salvar l'edifici de l'enderrocament l'any 1976, i en l'actualitat és de propietat municipal.

## Referències

* ↑ «El Barri». Associació de Veïns i Veïnes de Peramàs - Esmandies. [Consulta: 19 abril 2021].
* ↑ Estudi de la població a Mataró, 1 de gener de 2019. Mataró: Ajuntament de Mataró, 2019.
* ↑ Salicrú, Manel «El creixement urbà de Mataró (1962-1992)» (pdf). Fulls del Museu Arxiu de Santa Maria, 47, 1993, pàg. 12. ISSN: 0212-9248 [Consulta: 19 abril 2021].
* ↑ Subiñá, Enric «Les Esmandies: un casal i una família (segle xviii)». Sessió d’Estudis Mataronins, 22, 2005, pàg. 125-46. ISSN: 2385-4774 [Consulta: 19 abril 2021].
* ↑ «Història». Associació de Veïns de Peramàs–Esmandies. [Consulta: 19 abril 2021].
# Castell de Torres

El castell de Torres està situat al capdamunt del poble de Torres d'Alàs, poble del municipi d'Alàs i Cerc (Alt Urgell) de caràcter disseminat, en un turó d'accés difícil des del qual es domina l'estret que fa el riu Segre abans d'arribar al pla de l'Urgellet.

## Història

El castell figura esmentat per primera vegada l'any 1012 en un document de l'Arxiu Capitular d'Urgell. El «castrum de Turres» i el seu territori s'esmenta com una de les possessions del bisbat d'Urgell en una confirmació dels límits del bisbat, feta pel papa Benet a petició del bisbe Ermengol. Aquests límits havien estat fixats pels preceptes dels reis carolingis Carlemany, Lluís el Pietós i per la butlla del papa Agapit II.
En un altre document del mateix Arxiu Capitular s'afirma que el castell de Torres era situat damunt el terme de Sant Esteve d'Alàs. El lloc de Torres consta en la vegueria de Cervera els anys 1365-70 entre els llocs que pertanyen al bisbe i al capítol d'Urgell.
El castell de Torres és esmentat el 1519 per Pere Tragó, junt amb el de Bescaran com un dels límits territorials del lloc d'Estamariu, dins el quarter i la batllia de Castellciutat. L'any 1831, Alàs era de la senyoria del capítol de la Seu i Torres ho era del bisbe, tots dos dins el corregiment de Puigcerdà. Des de mitjan segle xix el terme de Torres s'incorporà al d'Alàs

## Arquitectura

Queden poques restes de la fortificació de Torres. Sobre l'esperó rocós, força fragments de la base d'una torre. Al nivell inferior s'hi veuen restes d'una habitació d'uns 6 m de llarg per 4 m d'ample amb parets de 60 cm de gruix. Els carreus són poc treballats i les mides oscil·len entre 30-50 cm de llargada per 10-15 cm d'alçada amb predomini dels petits. En un dels panys de paret hi ha restes d'«opus spicatum». El morter és de calç. Més al nord hi ha indicis d'una altra torre molt arranada. Possiblement les estructures del castell arribaven fins a les cases del poble actual on s'observa alguna paret de carreus regulars que podria haver format part de la fortificació.
Pel que fa a la datació, algunes de les restes conservades a la part superior poden ser-ho perfectament cap a l'any 1000, moment en què el castell és documentat per primer cop.

## Bibliografia

* Catalunya Romànica, vol. VI L'Alt Urgell Andorra. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1992, p. 109. ISBN 84-7739-457-1.

## Enllaços externs

* «Castell de Torres». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Adoració dels Mags (Andrea della Robbia)

Aquesta representació de l'Adoració dels Mags és un relleu escultòric de terracota vidrada que va ser realitzat a Florència per l'escultor Andrea della Robbia (1435-1525) com a objecte de devoció. Actualment aquesta escultura es troba a la col·lecció del Museu Victoria and Albert de la ciutat de Londres amb el número de codi 4412-1857.

## Antecedents

Andrea va heretar el taller familiar del seu oncle, Luca della Robbia, qui havia desenvolupat la tècnica d'aplicar vernissos, similars als utilitzats pels ceramistes, sobre terracota per produir escultures amb colorit, duradores i relativament barates. Andrea aplicava normalment la bicromia blanc-blau a les seves obres per a diverses esglésies i palaus de la Toscana i Úmbria. Les escultures més grans, com aquest exemple de l'Adoració dels Mags, que data aproximadament del 1500 a 1510, es van realitzar en diverses peces amb la fi de la seva cabuda al forn per a la cocció.

## Descripció

L'escena es desenvolupa en un paisatge, mostrant als tres reis amb els seus servents, oferint els seus presents a la Sagrada Família. L'escultura d'Andrea era similar en estil a la pintura contemporània, però uns certs colors, com el vermell, no podia ser produït en esmalt. L'escut d'armes de la Casa d'Albizzi, una prominent família florentina, es pot veure al quadre i el relleu va ser probablement encarregat per ells per a una església no lluny de la ciutat de Florència. La superfície brillant procedent del vernís vítric que tenia l'obra, va deure reflectir la llum de les espelmes de la capella, amb el que donava vida a la imatge representada en ella.

## Referències

* ↑ «Adoration of the Magi» (en anglès). Victoria and Albert Museum. [Consulta: 3 maig 2016].

## Bibliografia

* Jackson, Anna. V&A: A Hundred Highlights. V&A Publications, 2001.

## Enllaços externs

* Fotografies i fitxa de l'obra a Retablo Cerámico
# Holochilus brasiliensis

Holochilus brasiliensis és una espècie de mamífer rosegador semiaquàtic de la família dels cricètids. Viu a Sud-amèrica i és originària de l'Argentina, el Brasil i l'Uruguai.

## Referències

* ↑ «The IUCN Red List of Threatened Species» (en anglès). International Union for Conservation of Nature and Natural Resources. [Consulta: 26 abril 2009].
* ↑ Musser, G. G.; Carleton, M. D. «Superfamily Muroidea». A: Mammal Species of the World (en anglès). 3a edició. Johns Hopkins University Press, 2005, p. 894-1.531. ISBN 978-0-8018-8221-0. OCLC 62265494.
* ↑ Gonçalves, P. T.; Bonvicino, P. R.. «Genus Holochilus Brandt, 1835». A: Mammals of South America, Volume 2: Rodents (en anglès). University of Chicago Press, 2015-03-09, p. 326–329. ISBN 978-0-226-16957-6. OCLC 921432000.
Espècies d'orizominis :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Família: Cricetidae ·  Subfamília: Sigmodontinae :
# Culver City

Culver City és una ciutat dels Estats Units a l'estat de Califòrnia. Segons el cens del 2000 tenia 38.816 habitants.

## Personatges

En aquesta petita ciutat hi va néixer l'actriu i directora de cinema Helen Hunt. I hi van anar a viure els seus últims temps, i hi va morir, l'actriu del cinema mut Clara Bow (1905-1965) i el saxofonista i compositor de Jazz, Eddie "Lockjaw" Davis (1922-1986),

## Demografia

Segons el cens del 2000, Culver City tenia 38.816 habitants, 16.611 habitatges, i 9.518 famílies. La densitat de població era de 2.932,9 habitants/km².
Dels 16.611 habitatges en un 26,1% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 40,8% hi vivien parelles casades, en un 12,8% dones solteres, i en un 42,7% no eren unitats familiars. En el 34,5% dels habitatges hi vivien persones soles el 9,3% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,31 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 3,02.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 20,9% tenia menys de 18 anys, un 6,6% entre 18 i 24, un 33,3% entre 25 i 44, un 25,3% de 45 a 60 i un 13,9% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 39 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 82,7 homes.
La renda mediana per habitatge era de 51.792 $ i la renda mediana per família de 61.451 $. Els homes tenien una renda mediana de 46.683 $ mentre que les dones 41.478 $. La renda per capita de la població era de 29.025 $. Entorn del 5,5% de les famílies i el 8,6% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Poblacions més properes

El següent diagrama mostra les poblacions més properes.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Culver City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-15. [Consulta: 17 juliol 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Culver City». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-12. [Consulta: 17 juliol 2010].