OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Trogir

Trogir (en llatí Tragurion, en italià Traù) és una ciutat històrica i un port sobre la costa Adriàtica de Croàcia, a la regió de la Dalmàcia, a 27 km a l'oest de Split. La ciutat té una població de 13.322 habitants (2001), per a una població total en el municipi de 13.322 habitants (2001). Està construïda sobre un petita illa (aproximadament 1 km²) situada entre el continent i l'illa de Ciovo.

## Història

Trogir va ser fundada pels grecs des de l'illa de Veieres al segle iii aC, i es feu un port important en el període romà. Si bé la prosperitat sobtada de Salona va comportar la crisi de Trogir, durant les migracions eslaves, els habitants de Salona van fugir cap a Trogir. A partir del segle ix, Trogir va començar a pagar tributs als senyors feudals croats. La diòcesi de Trogir fou fundada al segle xi (i abolida el 1828) i el 1107, la ciutat va rebre una carta del rei Coloman (Croàcia-Hongria), que l'hi atorgà l'autonomia municipal.
El 1123, la ciutat va ser conquerida i completament destruïda pels sarraïns. Trogir va trobar tanmateix la seva prosperitat econòmica per un temps als segles xii i xiii. El 1242, el rei Bela IV, fugint dels tàrtars, es va refugiar a la ciutat. En els segles XIII xiv, els membres de la família Subic van ser sovint escollits com a ducs pels ciutadans de Trogir. Mladen III (1348), segons una inscripció a la catedral de Trogir, va ser anomenat l'escut croat, sent un dels més cèlebres Šubićs.
El 1420 va començar un llarg període de domini venecià. Després de la caiguda de Venècia el 1797, Trogir va entrar en l'imperi austríac, a excepció d'una ocupació pel Primer Imperi Francès de 1806 a 1814, i posteriorment a l'austrohongarès dels Habsburg que va controlar la ciutat fins a 1918. Després de la Primera guerra mundial, Trogir, amb Croàcia, va ser integrada al si del Regne dels serbis, croats i eslovens, més tard denominat Regne de Iugoslàvia. En el transcurs de la Segona Guerra Mundial, Trogir va ser ocupada per Itàlia. Els habitants de la ciutat eren essencialment pro-aliats, i la ciutat va ser alliberada el 1944. Des d'aleshores, la ciutat ha format part de Iugoslàvia, i a partir de 1991, de Croàcia.

## Heretatge cultural

Trogir té una història urbana contínua de més de 2300 anys. El seu ric patrimoni cultural procedeix de la influència dels antics grecs, romans i venecians. Trogir compta amb nombrosos palaus, esglésies, torres, una fortalesa insular, i està inscrita des del 1997 en la llista del Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.
Trogir és el conjunt urbà romànic-gòtic millor preservat de la costa adriàtica. El centre històric medieval de Trogir, envoltat de les seves muralles, comprèn un castell i torres preservades, així com diferents palaus i cases particulars dels períodes romànic, gòtic, renaixentista i barroc. L'edifici més important de la ciutat és la catedral de Sant Llorenç, del qual la porta principal a l'oest és l'obra mestra de Radovan, i la més representativa de l'estil romànic-gòtic a Croàcia.
# Mostra (militar)

Rep el nom de mostra, mostra general o fer mostra l'ostentació o parada que es feia dels soldats i de les seves armes i la revista que se'ls passava. També s'emprava el terme, a l'entorn nàutic, per dir que feien mostra les galeres.
Així es deia mostra general a la revista que passava el rei o la persona per ell encarregada a ducs, comtes, gentilhomes, caballers, escuders i vassalls, que gaudien de terres, per saber si tenien els cavalls o armes necessàries i si estaven disposats per entrar en campanya en l'instant que se'ls convoqués. Hi havia un costum d'efectuar una mostra a primers de març.

## Exemples històrics

| « | ..Diumenge a VI de maig per la ciutat de València feren mostra CC homens ben en punt.. | » |
| — Melcior Miralles |||

## Passar revista

Avui dia s'anomena passar revista a un acte protocol·lari derivat de les revistes que es passaven a les tropes i que tenien per objecte conèixer el seu estat o disposició i premiar les millor disciplinades i instruïdes.

## Vegeu també

* Cavalcada
* Desfilada militar

## Referències

* ↑ mostra a Optimot
* ↑ Barcelona (Spain); Esteve Gilabert Bruniquer. Rúbriques de Bruniquer: Ceremonial dels magnífichs consellers y regiment de la Ciutat de Barcelona. Impr. d'Henrich, 1913 [Consulta: 9 febrer 2013].
* 1 2 Mateu Rodrigo Lizondo. Melcior Miralles: Crònica i dietari del capellà d'Alfons el Magnànim. Universitat de València, 28 novembre 2011, p. 320–. ISBN 978-84-370-8296-7 [Consulta: 9 febrer 2013].
* ↑ Catalonia (Spain). Departament de la Presidència; Josep Maria Sans i Travé. Dietaris de la Generalitat de Catalunya. Generalitat de Catalunya, 1994. ISBN 978-84-393-3151-3 [Consulta: 9 febrer 2013].
* ↑ passar revista a Optimot
Viccionari
# Llista de possessions de Llucmajor

B
Bennoc - Betlem - Binificat - Biniferri - Binilagant
C
Cala Pi - Capocorb Nou - Capocorb Vell - Cas Elet - Cas Frares - Cugulutx
E
Es Cap Blanc - Es Carbonells - Es Llobets - Es Masdeu - Es Marroig - Es Pedregar - Es Pèlec - Es Pujol
F
Ferrutxelles
G
Galdent - Garonda - Gomera - Gomereta - Guiamerà - Guiameranet
L
Llucamet
M
Merola - Míner
P
Païssa - Pérola - Puigderrós de Baix - Puigderrós de Dalt - Purgatori
S
S'Àguila - s'Aresta - sa Cabana - sa Caseta - sa Llapassa - sa Llapasseta - sa Maimona - sa Pobla d'en Verdigo - sa Talaia - sa Torre - ses Arnaules - ses Males Cases - s'Estelella - ses Teringades - Solleric - So n'Albertí - So n'Antelm - Son Bieló - Son Bonaventura - Son Boscana - Son Calders - Son Cànaves - Son Cardell - Son Casesnoves - Son Cresta - Son Dalabau - So n'Eixida - Son Ferretjans - Son Frígola - Son Fullana - Son Fullaneta - Son Garcies - Son Granada - So n'Hereu - Son Julià - Son Mendívil de Dalt - Son Mesquida - Son Monget - Son Monjo - Son Montserrat - Son Mulet - Son Munar - Son Mut Aliardo - Son Mut Vell - Son Noguera - Son Pieres - Son Ponç - Son Ponç Cardaix - Son Quartera Vell - Son Reiners - Son Sard - Son Seguí - Son Servereta - Son Serra - Son Taixaquet - Son Tetè - Son Verí - Son Vilardell
T
Tió - Tolleric - Torratxí
V
Vallgornera Nou - Vallgornera Vell - Vernissa

## Referències

Font, B Mapa del terme municipal de Llucmajor, 2000.
# Fittipaldi Automotive

Fittipaldi Automotive de vegades anomenat Copersucar pel seu primer patrocinador important, va ser un equip de curses de Fórmula 1 i constructor que va competir des de 1975 fins a 1982. Va ser l'únic equip de Fórmula 1 que s'havia establert al Brasil. L'equip el va formar l'any 1974 el pilot de carreres Wilson Fittipaldi i el seu germà petit, el doble campió del món Emerson, amb diners de la cooperativa brasilera de sucre i alcohol Copersucar. L'equip va competir amb llicència brasilera.
Va participar en 119 Grans Premis entre 1975 i 1982, inscrivint un total de 155 vehicles. Van assolir tres podis i van anotar 44 punts de campionat. Els germans Fittipaldi van intentar recaptar fons per continuar el 1983, però l'equip va tancar les portes a principis de 1983.

## Referències

* ↑ «1975 Austrian Grand Prix Entry list». .
* ↑ Nye, Doug. The Autocourse History of the Grand Prix Car 1966-1985 (en anglès). Richmond: Hazleton, 1986. ISBN 0-905138-37-6.
# Teatro Circo (Albacete)

El Teatro Circo és una sala de teatre d'Albacete, (Castella - la Manxa), situada al carrer d'Isaac Peral i inaugurada el 7 de setembre de 1887. Les obres van ser dirigides per l'arquitecte Juan Peyronnet. L'aforament era de 1.188 localitats per als espectacles teatrals i 1.292 per als espectacles circenses. El teatre també va acollir l'esdeveniment cinematogràfic. Quan el seu últim empresari, José López Olivas, es va jubilar, el teatre va tancar les portes el 2 de gener de 1986.
Posteriorment, el 30 de juny de 1993, va ser adquirit per l'Ajuntament d'Albacete. Les obres de rehabilitació van començar el juliol de 1999. La seva reinauguració fou el 9 de setembre de 2002.

## Enllaços externs

* Pàgina web del teatre Arxivat 2009-06-22 a Wayback Machine.
# Mary Almy

Mary Almy (1883–1967) va ser una arquitecta nord-americana, una de les primeres a integrar un estudi format només per dones.

## Biografia

Almy es va criar a Cambridge, Massachusetts. Sent una nena, va contreure polio i va haver de caminar amb crosses la resta de la seva vida. En 1905 es va graduar del Radcliffe College. Va ensenyar en petites escoles privades i va començar a interessar-se per l'arquitectura. Aquest interès va portar a la seva família a generar-li entusiasme en el disseny d'una casa de camp en Cap Cod. En 1917 va estudiar la carrera d'arquitectura en el Massachusetts Institute of Technology. Va obtenir el grau en 1919.

## Trajectòria

Després de graduar-se va treballar com a dibuixant en una signatura londinenca anomenada Collcut i Hamp, durant uns dos anys. En la dècada dels vint, es va convertir en redactora d'una signatura de Boston, propietat de Lois Howe i Eleanor Manning O'Connor. En 1926 es va fer membre de l'Institut Americà d'Arquitectes, i sòcia de la signatura Howe, Manning & Almy, Inc. El seu treball es va focalitzar en el disseny i desenvolupament d'habitatges de petita escala per a famílies d'ingrés mitjà. Si bé la petita escala sorgia com un concepte nou a l'espai domèstic urbà (generalment es construïen en entorns més allunyats, com a cases d'estiueig) era també una necessitat imposada pels processos polítics i socioeconòmics en l'àmbit mundial. Un dels primers encàrrecs que van realitzar quan Almy es va unir a la signatura va ser la casa per a la seva mare que va servir de residència temporaria per al Governador Joseph Ely.
Malgrat sobreviure a la Gran Depressió, la signatura va haver de tancar les portes en 1937 després del retir de Howe. Manning i Almy van continuar en la pràctica privada, amb Almy fins i tot treballant amb l'arquitecta Henrietta Pope.

## Reconeixements

En 1926, Howe, Manning & Almy van guanyar el primer premi en la competència de cases Cap Cod que havia organitzat la Cap Cod Real Estate Board amb la casa per a la mare de Almy. Aquest habitatge va ser una de les 10 triades per House Beautiful's Small House Competition. Els plànols van aparèixer en el nombre de maig de 1929 i van ser exhibits en tots els Estats Units
Els projectes i construccions de les arquitectes van aconseguir àmplia difusió en exemplars de revistes tals com McCall's, Architecture i American Architect and Architecture.

## Llegat

Tots els treballs escrits de Mary romanen sota el poder de Howe, Manning and Almy, i estan localitzats en la llibreria Schlesinger en el Col·legi Radcliffe.

## Referències

* 1 2 «HOWE, MANNING & ALMY INC. 1913-1937» (en castellà). Un día una arquitecta., 18-03-2015. [Consulta: 23 març 2016].
* 1 2 3 Allaback, Sarah. The First American Women Architects (en anglès). University of Illinois press, juny 2088, p. 280. ISBN 978-0-252-03321-6.
* ↑ «Featured Special Collection: Howe, Manning & Almy papers» (en anglès). MIT Libraries, 04-05-2015. [Consulta: 4 juliol 2016].
# Fàbrica Nova (Castellterçol)

La Fàbrica Nova és una obra de Castellterçol (Moianès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Can Flaquer consta de diverses naus de planta rectangular i cobertes a dues vessants. La façana principal dona a la carretera de Granera i està elaborada en obra vista amb grans obertures d'arc rebaixat.

## Història

La fàbrica va ser fundada al primer quart del segle XX i estava dedicada a la producció tèxtil. Abans que la crisi del sector la portés a tancar les portes havia estat adquirida per la família Roger, propietària de la fàbrica del carrer Josep Gallés.

## Referències

* 1 2 «Fàbrica Nova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2017].
# Cine Rex

El Cine Rex va ser una sala d'exhibició cinematogràfica ubicada en el número 463 de la Gran Via de les Corts Catalanes de Barcelona. Va obrir les portes el 24 de desembre del 1940 i va tancar de forma definitiva el 29 de juliol del 2010.
El Cine Rex tenia una capacitat inicial de 851 localitats que va passar a reduir-se a les 580 localitats: 354 butaques a platea i 226 butaques a l'amfiteatre.
La sala va obrir en un edifici propi i oferint programes dobles, però de seguida va passar a oferir pel·lícules d'estrena i va ser així fins a l'any 1969, quan va ser adquirit per la cadena Balanà, la qual van dur a la sala a una reforma completa, la qual cosa va fer que passés de tenir 851 localitats a tenir-ne 580. El cinema Rex va ser un local de sala única, podent-lo descriure com a local de disseny del mateix estil que els de la cadena Balañà de l'època. Després de la reforma que s'hi va fer, la sala va deixar de limitar el seu ús com a cinema de cintes comercials, passant així a acollir el festival internacional de cinema documental de Barcelona In-Edit-Beefeater i, anualment, el BAFF (Barcelona Asian Film Festival), de manera conjunta amb els cinemes Aribau Club i el museu CCCB. El Rex funcionava com a sala de cinema comercial en versió doblada però també s'hi projectaven cintes en versió original subtitulada. El Cine Rex era considerat un dels cinemes que apostaven per les grans pel·lícules del cinema clàssic. El seu públic, fidel i cinèfil varen fer del Rex un lloc emblemàtic a Barcelona.
Quan el cinema Rex va abaixar la persiana, només van quedar quatre cines unipantalla a la ciutat comtal: l'Arenas (dedicat a pel·lícules de temàtica homosexual), la sala Maldà, el Club Coliseum i el Cinema Urgell, aquests dos últims també propietat del Grup Balañà. Durant aquests darrers anys, però, algunes d'aquestes sales també van acabar tancant (actualment, l'únic que continua obert és el Maldà).Barcelona ha perdut en poc més d'una dècada fins a 25 sales de cinema unipantalla. Segons el Gremi d'Empresaris de Cine de Catalunya, això és degut al fet que és insostenible com a negoci, no es pot mantenir una sala d'una sola pantalla, per tant, s'ha optat cada vegada més a oferir productes con les multisales dels centres comercials.
El Cine Rex va tancar les portes amb el passi de la pel·lícula Le concert, del director francés Radu Mihaileanu, convocant un escàs nombre de persones comparat amb temps enrere, quan s'omplien les 580 localitats.

## Referències

* CINE REX (Barcelona)». [Consulta: 23 novembre 2017].
* Nuevo ciclo cinematográfico sobre autores clásicos en el cine Rex». La Vanguardia.
* País, Ediciones El «Reportaje | La penúltima gran pantalla» (en es). EL PAÍS, 01-08-2010.
* EL CINE REX DE BARCELONA CERRÓ AYER SUS PUERTAS DEFINITIVAMENTE | El Blog de Cine Español» (en en-us). [Consulta: 23 novembre 2017].
* SAVALLBARCELONA, CRISTINA «Barcelona, la ciudad de los cines cerrados» (en es). elperiodico, 16-05-2014.
# El nostre poble

El nostre poble (original: Our Town) és una pel·lícula estatunidenca dirigida per Sam Wood, estrenada el 1940. Ha estat doblada al català.

## Argument

Relat de l'Amèrica costumista. El canvi arriba lentament a Grovers Corners, una petita ciutat de Nou Hampshire a principis del segle xx. La gent creix, s'hi casa, viu, i mor. La llet i el diari els reparteixen tots els matins, i ningú no tanca les portes. Tot plegat explicat pel senyor Morgan. George Gibbs, el fill del metge, i Emily Webb, la filla del director del diari local, comencen a interessar-se l'u per l'altre.

## Repartiment

* William Holden: George Gibbs
* Martha Scott: Emily Webb
* Fay Bainter: Mrs. Gibbs
* Beulah Bondi: Mrs. Webb
* Thomas Mitchell: Doc Gibbs
* Guy Kibbee: Mr. Webb
* Frank Craven: Mr. Morgan
* Stuart Erwin: Howie Newsome
* Charles Trowbridge: Doc Ferguson

## Premis i nominacions
### Nominacions

* 1941: Oscar a la millor pel·lícula
* 1941: Oscar a la millor actriu per Martha Scott
* 1941: Oscar a la millor banda sonora per Aaron Copland
* 1941: Oscar a la millor direcció artística per Lewis J. Rachmil
* 1941: Oscar a la millor edició de so per Thomas T. Moulton

## Referències

* ↑ esadir.cat. El nostre poble. esadir.cat.
* ↑ «Our Town (1940)» (en anglès). The New York Times.
# Maria Mut Mandilego

Maria Mut Mandilego (Palma, s.XIX-1947) fou una pedagoga mallorquina.
Estudià a la Institució Lliure d'Ensenyança de Madrid on fou alumna de Guillem Cifre de Colonya (fundador de la Institució Lliure d'Ensenyament de Pollença). Després de tornar a Palma fou mestra parvulista a l'Escola Mercantil, centre laic, liberal i progressista que considerava que dones i homes tenen els mateixos drets en relació a l'accés a l'ensenyament superior i que es fundà a Palma el 1880.
El 1910, Manuel Salas i Sureda, company de Maria Mut quan aquesta estudiava a Madrid, fou un dels fundadors de l'Escola Catòlica Alemanya, un col·legi mixt que tingué, fins al 1914, una part del professorat alemany. Maria arribà a ser directora i més tard propietària d'aquesta escola.
El 1926 li fou concedida la Medalla del Treball, en reconeixement a cinquanta anys de dedicació a l'ensenyament. Deu anys després del reconeixement, el 1936, l'Escola Catòlica Alemanya tancà les portes i Maria Mut abandonà definitivament la docència. Onze anys després de deixar la tasca docent, el 1947, morí a Palma.
Les seves teories pedagògiques foren molt innovadores en la Mallorca de l'època, fet que, actualment, encara siguin vigents les mostres de reconeixement a la seva tasca. N'és un exemple l'escoleta pública d'educació infantil de Palma que duu el nom de la pedagoga (EEI Maria Mut i Mandilego).

## Referències

* 1 2 3 4 5 Seguí Palou, Iraïs. «Maria Mut Mandilego». Diccionari Biogràfic de Dones. Xarxa Vives d'Universitats. Arxivat de l'original el 6 d’octubre 2015. [Consulta: 5 octubre 2015].

## Bibliografia

* Pascual, Aina; Llabrés, Jaume (1997) (coord.). Dones a les Illes: treball, esplai i ensenyament. (1895-1945). Palma: Impremta Politècnica.
* Pascual, Aina; Llabrés, Jaume (1999) (coord.). Dones i èpoques. Aproximació històrica al món de la dona a les Illes Balears. Palma: J. J. de Olañeta.
# (804) Hispania

(804) Hispania és un asteroide descobert el 20 de març de 1915 per Josep Comas i Solà a l'Observatori Fabra de Barcelona. La designació provisional que va rebre era 1915 WT. En ésser el primer asteroide descobert des de la península Ibèrica, el descobridor va voler donar-li un nom clàssic al·lusiu i va triar el nom d'Hispània que és com era coneguda la Península a l'època de l'Imperi Romà.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 23 octubre 2023].
* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 desembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 4 novembre 2024].

## Enllaços externs

* Dades actualitzades de la NASA amb l'òrbita de (804) Hispania (anglès)
# Anthony Mann

Emil Anton Bundesmann, conegut artísticament com a Anthony Mann (San Diego, 30 de juny de 1907 - Berlín, 29 d'abril de 1967) fou un director de cinema nord-americà. Excel·lent dominador del llenguatge cinematogràfic, la seva activitat més important se centrà en el western durant els anys 50, gènere que va ressorgir gràcies a ell i que el situaren entre els més grans directors de westerns de tots els temps. Va donar més importància al vessant psicològic dels seus personatges, uns herois de passat fosc que s'intenten redimir en un món ple de violència física i moral.

## Filmografia

* Dr. Broadway (1942)
* Moonlight in Havana (1942)
* Nobody's Darling (1943)
* My Best Gal (1944)
* Strangers in the Night (1944)
* Sing Your Way Home (1945)
* The Great Flamarion (1945)
* Two O'Clock Courage (1945)
* Strange Impersonation (1946)
* The Bamboo Blonde (1946)
* T-Men (1947)
* Railroaded! (1947)
* Desesperat (Desperate) (1947) — també guió
* Ordre: Caça sense treva (He Walked by Night) (1948) — director (no surt als crèdits), amb Alfred L. Werker
* Injustícia (Raw Deal) (1948)
* Border Incident (1949)
* El llibre negre (Reign of Terror) (1949)
* Follow Me Quietly (1949) — director (no surt als crèdits), amb Richard Fleischer; també guió
* The Furies (1950)
* Winchester '73 (1950)
* Side Street (1950)
* Devil's Doorway (1950)
* The Tall Target (1951)
* Bend of the River (1952)
* The Glenn Miller Story (1953)
* Thunder Bay (1953)
* Colorado Jim (The Naked Spur) (1953)
* The Far Country (1954)
* La frontera final (The Last Frontier) (1955)
* L'home de Laramie (The Man from Laramie) (1955)
* Strategic Air Command (1955)
* Serenade (1956)
* The Tin Star (1957)
* Men in War (1957) — també productor
* Man of the West (1958)
* God's Little Acre (1958)
* Cimarron (1960)
* El Cid (1961)
* La caiguda de l'Imperi Romà (The Fall of the Roman Empire) (1964)
* Els herois de Telemark (The Heroes of Telemark) (1965)
* Sentència per a un dandi (A Dandy in Aspic) (1968) — també productor
# Casa Tella

La casa Tella és un edifici de Tarroja de Segarra (Segarra) inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un gran casalot renaixentista de pedra arrebossat i pintat de blanc amb tres plantes, quatre a la façana lateral degut al desnivell que presenta el carrer.
La façana principal és molt modesta, tot i les seves grans dimensions; presenta una petita obertura amb arc escarser envoltada per carreus de pedra i dues portes balconeres amb barana de forja en diferents nivells de la façana.
La façana lateral, que mira als horts, presenta un gran pati tancat amb un mur arrebossat que arriba fins a la segona planta de l'edifici. A la tercera planta trobem cinc finestres de diferents dimensions envoltades per carreus de pedra ben escairats i ampit. La quarta planta és la més majestuosa de la casa i en aquesta podem observar-hi tres balcons amb motllura de pedra i baranes de forja, i una galeria formada per dos arcades d'arc de mig punt sustentades per un pilar de pedra. A la llinda del balcó central hi trobem inscrita la data "1733".

## Història

La casa Tella va col·laborar considerablement en el millorament del poble. Marian Tella, que va néixer l'any 1685, fou canonge i més tard Vicari General de Solsona i després de Lleida. Ramon Tella, que havia nascut l'any 1723, es va graduar doctor en sagrats cànons, i fou més tard canonge de la Seu d'Urgell deixant la quantitat necessària per a la construcció de la capella de la Immaculada.
Actualment és propietat d'un antiquari que empra la casa com a magatzem.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Casa Tella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Ratpenat pilós incert

El ratpenat pilós incert (Phoniscus aerosa) és una espècie de ratpenat de la família dels vespertiliònids. És endèmic de Sud-àfrica.

## Referències

* Fordham et al. (2006). Phoniscus aerosa. Llista Vermella de la UICN, Unió Internacional per a la Conservació de la Natura, 2006. Consultat el 12 desembre 2007 (en anglès).
Espècies vivents de vespertiliònids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera · Superfamília: Vespertilionoidea :
Subfamília Antrozoinae :
Subfamília Kerivoulinae :
Subfamília Murininae :
Subfamília Myotinae :
Subfamília Vespertilioninae :