OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ferid Murad

Ferid Murad (Whiting, 14 de setembre 1936 - 4 de setembre de 2023) fou un farmacòleg i professor universitari nord-americà guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia l'any 1998.

## Biografia

Va néixer el 14 de setembre de 1936 a la ciutat de Whiting, població situada a l'estat nord-americà d'Indiana. Fill d'un immigrant albanès va estudiar medicina a la Universitat dePauw, on es va graduar el 1958 i el 1965 es va doctorar a la Case Western Reserve University de Cleveland. El 1970 fou nomenat professor de la Universitat de Virgínia i el 1981 de Stanford.

## Recerca científica

Les seves investigacions giraren al voltant del camp de l'anàlisi del mecanisme d'acció de la nitroglicerina i altres agents vasodilatadors, descobrint l'any 1977 les propietats de l'òxid nítric, un compost químic present en petites quantitats al cos humà i que afectava les cèl·lules musculars.
L'any 1998 fou guardonat amb el Premi Nobel de Medicina o Fisiologia pels seus descobriments referents a l'òxid nítric com a molècula significativa en el sistema cardiovascular, premi que compartí amb Robert Francis Furchgott i Louis José Ignarro. La concessió del Premi Nobel a Murad no fou exempta de polèmica, sobretot per l'omissió de premiar Salvador Moncada, el qual havia aconseguit determinar les mateixes propietats de forma independent a aquest.

## Enllaços externs

* «Ferid Murad» (en anglès). The Nobel Prize. The Nobel Foundation.
# Eudes de Porhoet

Eudes, Eudó o Eó II de Porhoët va néixer al començament del segle xii i va morir després de 1173. Era el fill de Geoffroy, vescomte de Porhoët i de la seva esposa Hadvisa. L'antic comtat del Porhoët estava situat al centre de Bretanya a la regió de Pontivy-Josselin-Ploërmel i de la Trinité-Porhoet.
Fou el segon marit de Berta de Bretanya i, per tant, gendre del duc de Bretanya Conan III. Quan aquest va desheretar al seu fill Hoel per causa d'il·legitimitat, va designar hereva a la seva filla Berta i al seu net Conan IV. Eudes va exercir la regència a partir de 1148 i no tenia la intenció de restituir el tron ducal al seu titular designat.
El 1154, Conan IV ja major d'edat, es va aliar al seu oncle Hoel, comte de Nantes, però derrotat pel seu tutor, el jove duc es va haver de refugiar a Anglaterra a la cort d'Enric II que li va confirmar la possessió de l'Honor de Richmond que havia heretat del seu pare. Aquest honor consistia en un conjunt de terres i d'ingressos al Yorkshire. Conan va rebre ajuda militar anglesa que li va permetre tornar a Bretanya i reunir alguns senyor feudals, però la seva posició de vassall del rei d'Anglaterra provocava l'oposició de la major part dels senyors bretons que donaren suport a Eudes de Porhoët. No obstant aquest fou finalment derrotat i es va haver de refugiar fora de Bretanya.
Conan IV fou proclamat duc el 1156 i el mateix any els nantesos van expulsar Hoel III, aliat de'Eudes, i van proclamar comte a un germà segon d'Enric II, Jofré o Godofreu Plantagenet, comte de Maine i d'Anjou. El comtat de Nantes va quedar separat del ducat i agregat a l'Anjou i a la mort de Jofré el 1158 va passar al seu germà i hereu Enric II d'Anglaterra que va refusar l'intent de Conan d'ocupar el comtat.
Eudes de Porhoët va organitzar una nova revolta que va aconseguir alguns èxits però al mateix temps va donar un pretext a Enric II le prétexte per intervenir a Bretanya amb un exèrcit que va ocupar el castell de Josselin el 1168. Enric II va desposseir Eudes de Porhoët del comtat de Porhoët, i finalment, després d'una darrera revolta el 1173, del comtat de Penthièvre.
Eudes va morir després d'aquesta data en circumstàncies desconegudes.

## Font parcial

* André Chédeville & Noël-Yves Tonnerre, La Bretagne féodale XIe-XIIIe siècle. Ouest-France, Université Rennes (1987) ISBN 2727200122 Error en ISBN: suma de verificació no vàlida.
* Etienne Gasche, Petite histoire des Rois et Ducs de Bretagne, éditions Yoran Embanner, 2006, ISBN 2-9521446-7-2
# Turó dels Boixos

El Turó dels Boixos és una muntanya de 252 metres que es troba entre els municipis d'Olivella i de Sitges, a la comarca del Garraf.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «turó dels Boixos | enciclopedia.cat». [Consulta: 21 desembre 2024].
* ↑ Carbonell Virella, Vicenç. Noms de lloc d'Olivella. Vilafranca del Penedès: Institut d'Estudis Penedesencs, 2004, p. 33. ISBN 8486933749.
# Sant Joan de les Medes

Sant Joan de les Medes és una església de Sant Aniol de Finestres (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. La capella de Sant Joan és una de les dues capelles vinculades al veïnat de les Medes, i és la més a prop les cases. L'altra, més propera a la carena, està dedicada a Sant Julià i s'anomena Sant Julià de les Medes.

## Descripció

Sant Joan és una petita construcció d'una sola nau, sobrealçada, amb accés directe a la part superior pel costat de tramuntana. A la nau s'accedeix pel costat de ponent gràcies a una porta feta de carreus ben tallats. L'interior mesura 4 m de llargada per 2,70 m d'amplada.
Està decorada amb pintures sobre estuc que imiten motius arquitectònics típics de l'estil gòtic, que foren realitzades l'any 1859. En el frontispici hi ha ubicat el campanar d'espadanya, amb un sol ull. L'esglesiona de Sant Joan va ser bastida amb pedra menuda i actualment es troba molt amagada per la vegetació. El seu estat amenaça ruïna.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Joan de les Medes». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# Casa Senyorial de Dzerbene

La Casa Senyorial de Dzērbene (en letó: Dzērbenes muižas pils; en alemany: Schloss Serben) és una mansió a la regió històrica de Vidzeme, al Municipi de Vecpiebalga del nord de Letònia.

## Història

Va ser construïda cap al final del segle xviii en estil clàssic. Una gran torre neogòtica es va afegir a prop del final del segle xix. La mansióva patir un foc el 1905 i va ser reconstruïda en breu. Novament va tenir un greu incendi durant la Primera Guerra Mundial i no va ser reconstruïda fins al 1929. L'edifici allotja les oficines administratives de la parròquia de Dzērbene, un centre comunitari, una escola de música, i una cafeteria.

## Bibliografia

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Eurovisió (xarxa)

Eurovisió (fundada el 1954 a Ginebra) és una xarxa de distribució de televisió que forma part de la Unió Europea de Radiodifusió, creada com un sistema de cooperació internacional de radiodifusió. Eurovisió es va crear amb el propòsit d'intercanviar programes de televisió i, posteriorment, material d'arxiu de notícies de televisió.
Compta amb una contraparte de ràdio: Euroràdio.
Eurovisió no es limita únicament a Europa, sinó que abasta tot l'Àrea de Radiodifusió Europea, actualment 73 organitzacions de radiodifusió de televisió situades en 56 països d'Europa, conca del Mediterrani (Nord d'Àfrica) i Àsia Occidental. A més, hi ha altres 45 organismes de radiodifusió associats en altres 25 països de tots els continents.
Alguns esdeveniments d'alt nivell que retransmet Eurovisió són el Festival de la Cançó d'Eurovisió (organitzat des de 1956), el Festival de ball d'Eurovisió (organitzat en 2007 i 2008), el Festival de la Cançó d'Eurovisió Júnior (organitzat des de 2003), la benedicció papal Urbi et orbi, el Festival de la Cançó de Sanremo, el Concert d'Any Nou de Viena, el Pal·li de Siena, i grans esdeveniments esportius europeus. Els organismes de radiodifusió membres també s'intercanvien notícies (més de 30.000 notícies separades per any) en el marc dels intercanvis diaris d'Eurovisió Notícies (EVN).
La primera transmissió oficial d'Eurovisió va tenir lloc el 6 de juny de 1954. Es va mostrar el Festival Narcís en Montreux, Suïssa.
Eurovisió ara ofereix streaming de connexió gratuïta per internet dels grans esdeveniments esportius, sota el nom d'Eurovisió Esports.
Eurovisió no està relacionada amb la Unió Europea.

## Identitat de transmissió

Les transmissions de televisió d'Eurovisió poden ser reconegudes per la identitat d'Eurovisió i el tema d'obertura del Te Deum de Marc-Antoine Charpentier, que apareix abans del començament de cada programa per indicar als espectadors que estan connectats a través de la xarxa d'Eurovisió. També sol aparèixer al final de la programació per indicar el final de la transmissió de la xarxa d'Eurovisió. Els moments més famosos i coneguts perquè això ocorri és abans i després del Festival de la Cançó d'Eurovisió. No obstant això, la majoria dels elements aportats, com ara esdeveniments esportius internacionals, com els Jocs Olímpics, no estan acreditats i, per tant, el públic en general és inconscient de la participació d'Eurovisió.

## Referències

* ↑ http://www.ebu.ch/CMSimages/en/dossiers_1_04_eurovision50_ve_tcm6-13890.pdf Arxivat 2019-12-29 a Wayback Machine.

## Enllaços externs

* Lloc oficial d'Eurovisió
* llista de membres actius en Eurovisió Arxivat 2014-10-26 a Wayback Machine.
* Eurovision Sports Live
# Esteban Jamete

Esteban Jamete (de nom real Etienne Jamet o Chamet). (1515 - 1565) va ser un escultor d'Orleans, França, encara que desenvolupà la major part de la seva activitat a Espanya.
Es coneix la seva estada ja a Espanya l'any 1535, a Medina del Campo treballant al Palau de las Dueñas amb diverses obres escultòriques. Després treballà a Valladolid, Lleó, Madrid i Úbeda (1541-1544), lloc on va desenvolupar la seva millor tasca a l'Església Sacra Capella del Salvador i moltes altres edificacions en col·laboració amb l'arquitecte Andrés de Vandelvira. A Toledo, a la catedral realitzà treballs al cadirat del cor. Cap a 1545 s'establí a Conca i hi treballà a la catedral. Esculpí el rerecor, la portada de la Capella de Santa Elena i, sobretot, la portada d'accés al claustre, coneguda com a Arc de Jamete (1545-1550), una de les obres mestres del Renaixement espanyol.
El 1557, estant a Conca, va ser detingut per la Inquisició i sotmès a procés per heretge, apòstata, factor i encobridor d'heretges. Va morir mentre realitzava treballs en Alarcón, província de Conca: seva és la portada (i, probablement, el retaule) de l'església parroquial de Santa María del Campo.

## Referències

* ↑ Kagan, Richard L.; Dyer, Abigail. Inquisitorial Inquiries: Brief Lives of Secret Jews and Other Heretics. JHU Press, 23 d'octubre de 2013, p. 32–36. ISBN 978-1-4214-0342-7.

## Bibliografia

* Domínguez Bordona, J. Proceso inquisitorial contra el escultor Esteban Jamete. Madrid: Junta para la ampliación de estudios e investigaciones científicas, 1933.
# Pallissa al Talladell

Pallissa al Talladell era una pallissa del Talladell, al municipi de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de grans proporcions que queda situat als afores del poble de Talladell en el sentit contrari de la població de Tàrrega i en direcció a l'autovia. Aquesta construcció es troba en evident estat d'abandonament, ha perdut completament la coberta. La construcció manté dempeus els seus murs perimetrals realitzats amb pedres de mides irregulars i, per tant, amb un resultat d'una estereotomia irregular i aquests murs s'adapten perfectament al desnivell gradual del territori. La porta d'accés a l'interior de la pallissa està situada en un dels àngels laterals. És una porta de grans dimensions que permet el pas de carruatges carregats en el seu interior. Com que no hi ha restes de la coberta original a simple vista es pot apreciar l'estructura interior d'aquesta pallissa on hi ha una seqüència de tres arcs de mig punt.

## Història

Aquesta pallissa ha estat construïda com a magatzem agrícola als afores del poble del Talladell, les seves grans dimensions permeten resguardar-hi carros, les eines del camp, tartanes i animals. Posteriorment abandonada.

## Referències

* 1 2 «Pallissa al Talladell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Puig de Codines

El Puig de Codines és una muntanya de 167,7 metres que es troba entre els municipis de Sant Pere de Ribes i d'Olivella, a la comarca del Garraf.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «puig de Codines | enciclopedia.cat». [Consulta: 21 desembre 2024].
* ↑ Carbonell Virella, Vicenç. Noms de lloc d'Olivella. Vilafranca del Penedès: Institut d'Estudis Penedesencs, 2004, p. 49. ISBN 8486933749.
# El Molí d'en Coma

El Molí d'en Coma és una obra de Sant Aniol de Finestres (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El Molí d'en Coma està situat als afores del poble de Sant Esteve de Llémena. És de planta quadrangular i ampli teulat a quatre aigües. Disposa de planta baixa, un pis i planta superior. Les dependències del propi molí, on encara es poden veure les moles i altres eines del moliner, estan situades a un cos afegit al costat de llevant, de planta rectangular i teulat a una sola vessant. Fou bastit amb pedra menuda del país, malgrat que s'utilitzaren carreus molt ben tallats per fer totes les obertures i els cantoners. Presenta llindes decorades. A la de la porta central hi ha una estrella, al balcó central una roda, al balcó esquerre l'any 1800 amb una creu al mig, al balcó dret del primer pis l'any 1797 amb una creu al mig i al balcó dret del segon pis la següent inscripció: "16YX * MERCANTIDAS / BONE * FACIUS / 1 2 3 4 5 6 * 7 8 9 10".

## Referències

* 1 2 3 «El Molí d'en Coma». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 octubre 2016].
# Casa Senyorial de Katvari

La Casa Senyorial de Katvari (en letó: Katvaru muižas pils) és una mansió a la regió històrica de Vidzeme, al Municipi de Limbaži del nord de Letònia.
Originàriament construïda cap a la meitat del segle xviii, durant el segle xix es van afegir els murs exteriors de maó vermell. De 1920 a 2008, l'edifici va allotjar l'escola primària Katvari.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Mosaic de Kelenderis

El mosaic de Kelenderis (també anomenat mosaic de Celenderis o mosaic d'Aydıncık ) és un mosaic pavimental medieval de la localitat d'Aydıncık a Turquia.

## Geografia

El mosaic es troba a la localitat d'Aydıncık, ilçe (districte) de la província de Mersin a 36° 08′ 36″ N, 33° 19′ 24″ E﻿ / ﻿36.14333°N,33.32333°E﻿ / 36.14333; 33.32333 . Està lleugerament a l'oest de l'antic port en un lloc conegut localment com Hanyıkığı ia uns 160 quilòmetres de Mersin. Avui, una petita ciutat, Aydıncık va ser un important port anomenat Kelenderis (en grec, Κελένδερις) a l'antiguitat, amb contacte marítim directe amb Xipre.

## Mosaic

El mosaic va ser descobert el 1992 pel professor Levent Zoroğlu de la Universitat de Selçuk i el seu equip quan s'excavaven les ruïnes circumdants.
Té una dimensió de 12 m X 3,2 m. Representa un port medieval, dos vaixells i una panoràmica de la ciutat tal com era al segle V o VI, segons ho ha estimat el professor Zoroğlu, és a dir en el període romà d'Orient primitiu. Poden observar-se edificis com el castell, la casa de banys o la taverna, decorat amb figures geomètriques, encara que no hi ha representació de figures humanes, animals o vegetals. El mosaic podria ser una mena de mapa urbà per als navegants que desembarquessin a la ciutat.

## Referències

* ↑ Sir Francis Beaufort: Karamanya, ISBN 975-7078-15-8, p. 207.
* ↑ AYDINCIK TARİHÇESİ (en turco). Consultado el 27 de marzo de 2019.
* ↑ Ensayosobre Kelenderis. Levent Zoroğlu, Yılanlı Island, 2002 (en turco, título en inglés).
* ↑ KELENDERİS MOZAİĞİ BİR MANZARA MOZAİĞİ. Aktuel Arkeoloji, 7 de noviembre de 2018 (en turco). Consultado el 27 de marzo de 2019.
# Eximiae devotionis

La butlla menor Eximiae devotionis va ser atorgada pel papa Alexandre VI el 1493 a favor de Ferran i Isabel, reis de Castella i Aragó.
La butlla porta data de 3 maig 1493 però es creu que realment va ser redactada més tard, al mes de juliol. El vostre text coincideix en gran part amb el del breu Inter Caetera del 3 de maig de 1493, que és probablement anterior a ella. De forma similar al breu, la Eximiae devotionis atorga a "els reis de Castella i Lleó" el domini sobre "cadascuna de les terres fermes i illes llunyanes i desconegudes cap a les parts occidentals i existents al mar Oceà, descobertes per vosaltres o els vostres enviats (...) o que es descobreixin en endavant, que sota l'actual domini temporal d'altres senyors cristians no estiguessin constituïdes ". Així mateix, el Papa afirma que els Reis Catòlics gaudiran en els seus nous territoris dels mateixos privilegis atorgats als reis de Portugal" en les parts d'Àfrica, Guinea i la Mina d'Or "a butlles de papes anteriors.
Igual que el breu Inter Caetera , la Eximiae devotionis no esmenta cap línia de demarcació per limitar les noves possessions castellanes. No obstant això, aquesta línia si apareix a la butlla menor Inter Caetera datada a 4 de maig i que se suposa va ser redactada el juny de 1493 i, per tant, abans que la Eximiae devotionis . És sorprenent que la important decisió sobre la línia de demarcació es plasma en una butlla al juny i després fos oblidada en una altra un mes més tard. L'explicació podria ser que les dues butlles menors (la Eximiae devotionis i la Inter Caetera del 4 de maig) haurien estat escrites amb la idea de formar un conjunt destinat a substituir el breu del 3 de maig.
El manuscrit original de la butlla promulgada s'ha perdut però hi ha una còpia de 1515 a l'Arxiu General d'Índies de Sevilla.

## Referències

* 1 2 3 Davenport
* 1 2 Traducció a l'espanyol de la butlla en GUTIÉRREZ ESCUDERO

## Bibliografia

* Davenport, Frances Gardiner. European Treaties Bearing on the History of the United States and Its Dependencies (en anglès). Washington: Carnegie Institution, 1917.
* Gutierrez Escudero, Antonio. América: Descubrimiento de un mundo nuevo (en castellà). Madrid: Istmo, 1990. ISBN 84-7090-217-2.

## Vegeu també

* Butlles Alexandrines
* Breu Inter Caetera de 1493
* Butlla menor Inter Caetera de 1493
* Butlla aeterni registre del 1481
# Jaume Amat de Palou i Pont

Jaume Amat de Palou i Pont (Sabadell, 25 de juliol de 1753 - Sevilla, 1819) fou un mercader, economista i pintor català, germà de Fèlix Amat de Palou i Pont i oncle de Fèlix Torres i Amat de Palou.

## Biografia

Jaume Amat era un comerciant preocupat per millorar la productivitat de la manufactura tèxtil i, el 1792 va crear una fàbrica d'indianes al carrer del Marquès de Barberà del Raval de Barcelona.
En el camp de l'economia, va nodrir de material el seu germà Fèlix Amat i també Francisco de Zamora per llurs estudis en aquest camp. El 1789 va publicar el primer text on es defensaven mesures proteccionistes per potenciar la indústria local, postura que l'enfrontava amb Francisco Cabarrús. El 1793 va marxar de Catalunya ofegat pels deutes i va ingressar al funcionariat reial. Durant el regnat de Josep I fou nomenat superintendent del govern a Segòvia (1802-1813), localitat on va coincidir amb el també català Ali Bei. Posteriorment fou apartat de les institucions de govern acusat d'afrancesat.
Les seves primeres experiències artístiques consistiren a copiar els quadres del palau reial de la Granja.

## Referències

* ↑ «Jaume Amat de Palou i Pont». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 3 4 5 6 Diccionari d'Història de Catalunya. Edicions 62, 1998, p. 37. ISBN 84-297-3521-6.
* ↑ Elías de Molins, Antonio. «AMAT (D. Juan)». A: Diccionario biográfico y bibliográfico de escritores y artistas catalanes del siglo XIX : apuntes y datos (en castellà). Vol. 1. Barcelona: Imprenta de Fidel Giró, 1889, p. 60-61. OCLC 865324401.
# Belle Adair

Belle Adair (Rutland, 7 de febrer de 1889 - Saranac Lake, 4 de maig de 1926), va ser una actriu de vodevil i de cinema mut en la dècada de 1910.

## Biografia

Va néixer a Nova York el 1891, tot i que algunes fonts assenyalen que va néixer a Rutland (Vermont) dos anys abans. Es va educar a Pennsilvània i al febrer de 1911, acompanyada de la seva mare, va començar a cantar en diferents vodevils. Va actuar, entre altres cantant cançons amb Hans Hanke (1910) o amb Julian Eltinge a “The Fascinating Widow” (1912), tot i que les crítiques no la consideraven una gran actriu però sí una dona de gran bellesa.
El 1914 va ser contractada com a actriu cinematogràfica per l'Éclair. Allà va rodar 17 pel·lícules, entre les que destacaven The Case of Cherry Purcelle (1914) i The Man of the Hour (1914). Va romandre a l'Éclair fins l'incendi que va arrasar els estudis de la companyia a Fort Lee Ja només va rodar una altra pel·lícula, The Burden Bearer (1915), per a la Universal. Posteriorment es va casar amb Ewald F. Buchal deixant el mon de la interpretació. Belle Adair va morir el 1926 als 37 anys.

## Filmografia

Entre parèntesis s'indica l'any d'estrena de la pel·lícula
* Cue and Miss Cue (1914)
* The Case of Cherry Purcelle (1914)
* Coming Home (1914)
* The Good in the Worst of Us (1914)
* The Cross in the Cacti (1914)
* The Diamond Master (1914)
* At the Court of Prince Make Believe (1914)
* The Drug Traffic (1914)
* Wife (1914)
* The Greatest of These (1914)
* Duty (1914)
* Moonlight (1914)
* The Character Woman (1914)
* Boy (1914)
* Adventures in Diplomacy (1914)
* Son (1914)
* Mother (1914)
* The Man of the Hour (1914)
* For the Mastery of the World (1914)
* The Burden Bearer (1915)

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Belle Adair for Eclair Leads». Moving Picture World 19, 03-01-1914, pàg. 154.
* 1 2 «Amusement Notes.». The Duluth Herald, 24-08-1911, pàg. 7.
* ↑ «Belle Adair» (en anglès). IMdB. [Consulta: 9 novembre 2018].
* ↑ «Belle Adair and Hans Hanke, Songs and piano.». Variety XX, 11, 19-11-1910, pàg. 15.
* 1 2 «Belle Adair. Songs». Variety XXXI,10, 08-08-1913, pàg. 16.
* ↑ Koszarski, Richard. Fort Lee: The Film Town (1904-2004) (en anglès). Indiana University Press, 2005-03-02, p. 12-13. ISBN 9780861969425.
* ↑ «The Lyric Theater». Marysville Daily Appeal, Volume CVIIII, 81, 05-04-1914, pàg. 6.
# Casa Senyorial de Lizums

La Casa Senyorial de Lizums (en letó: Lizuma muižas pils) és una mansió a la regió històrica de Vidzeme, al municipi de Gulbene del nord de Letònia. És una casa senyorial de dues plantes construïda al voltant de 1850 en estil neogòtic, allotja l'escola secundària Lizums des de 1937.

## Referències

* ↑ «Lizums Manor House». Vietas Guide of Latvia. [Consulta: 5 maig 2015].
* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Al-Walid ibn al-Mughira

Al-Walid ibn al-Mughira ibn Abd Allah fou un membre del clan Makhzum de la Meca preislàmica, opositor de Muhammad i oncle d'Abu Djahl Amr ibn Hisham ibn al-Mughira un altre opositor mort just a l'inici de l'hègira. Defensor dels interessos aristocràtics del seu clan, gaudia d'una posició de prosperitat. És esmentat diverses vegades com un dels membres del quraixites que es va oposar al Profeta, però va donar prova de magnanimitat.
Va morir a la Meca el 622 i tres dels seus set fills van adoptar l'Islam.

## Referències

* Enciclopèdia de l'Islam, XI