OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Antonio Indjai

Antonio Indjai és un militar de Guinea Bissau, que fou cap d'estat major de les Forces Armades de Guinea Bissau de 2010 a 2014, i in dels líders tant de la revolta militar de l'1 d'abril de 2010 com del cop d'estat de 2012.
Després de veure com les tropes colonials decapitaven el seu pare es va unir a les Forces Armades Revolucionàries del Poble (FARP) i lluità en la guerra d'independència de Guinea Bissau. Va tenir un paper emergent durant la guerra civil de Guinea Bissau (juny de 1998 - maig de 1999), en la que fou nomenat comandant adjunt de la zona militar del nord, aleshores dirigides per Batista Tagme Na Waie. Quan Batista Tagme Na Waie va substituir l'assassinat Veríssimo Correia Seabra com a cap d'estat major en 2004 Indjai fou nomenat comandant de la zona nord. En 2006 Indjai fou ascendit a coronel com a resultat de la guerra contra el grup separatista senegalès de Casamance que havia establert la seva base d'operacions a Guinea Bissau. En novembre de 2008 Indjai fou ascendit a general de brigada i cap adjunt de l'exèrcit.
Juntament amb Bubo Na Tchuto fou un dels protagonistes de la revolta militar de l'1 d'abril de 2010 contra el govern de Carlos Gomes Júnior, després de la qual va aconseguir la destitució del cap d'estat major de les Forces Armades de Guinea Bissau, José Zamora Induta, i el seu nomenament com a cap. Aprofità el seu càrrec per a organitzar un cop d'estat durant la celebració de les eleccions presidencials de 2012. La seva posició, però, va quedar molt afeblida després que Bubo Na Tchuto fos capturat per la DEA en 2013 i dut a Manhattan per a ser jutjat com a narcotraficant. Ell mateix és buscat pel tribunal de Nova York i posat sota una ordre de captura internacional per haver acceptat participar en una transacció virtual per moure cocaïna als Estats Units i haver venut armes als rebels colombians. El 15 de setembre de 2014 fou destituït com a cap d'estat major pel president de Guinea Bissau José Mário Vaz sense donar cap explicació oficial.
L'agost del 2021, Antonio Indjai és buscat pels Estats Units per la seva presumpta participació en el tràfic de drogues. Washington ofereix 5 milions de dòlars a qui el detingui.
Indjai està casat i té quatre fills.

## Referències

* 1 2 3 «Guinea-Bissau mutineer General Indjai made army chief». Agência AngolaPress, 01-07-2010 [Consulta: 19 octubre 2010].
* ↑ «Guinea-Bissau leaders held in apparent coup». BBC News, 01-04-2010 [Consulta: 4 abril 2010].
* 1 2 3 Guinée Bissau : António Indjai, la chute d'un parrain, Jeune Afrique, 26 de setembre de 2014
* ↑ Guinea Bissau sidelines top brass in bid to end coups, Reuters, 19 de maig de 2015
* ↑ US vs Antonio Indjai
* ↑ Guinea-Bissau army chief Gen Antonio Indjai sacked, BBC, 26 de setembre de 2014
* ↑ Guinée-Bissau : le général Indjai démis de ses fonctions à la tête de l'armée, Jeune Afrique,17 de setembre de 2014
* ↑ Washington offre cinq millions de dollars pour l'arrestation d’un ex-général de Guinée-Bissau
# Toll de l'Alemany

El toll de l'Alemany és una zona humida d'origen artificial localitzada, dintre dels límits del Parc natural dels Ports, al NE de la serra d'en Cardona. Es tracta d'un petit tram del barranc de la Pineda, tancat per dues rescloses d'aproximadament 10 metres cadascuna, on l'aigua es queda embassada ocupant una superfície d'uns 150 m².
L'aigua en aquest tram del barranc flueix de manera intermitent i és més o menys abundant depenent de les condicions climàtiques. No obstant, cal destacar que durant els períodes més secs els nivell freàtic acostuma a aflorar en el tram on es localitza la zona humida, on l'aigua acostuma a ser-hi present de forma permanent durant tot l'any.
La vegetació d'aquest tram del barranc de la Pineda és força diferenciada entre les dues rescloses, amb una destacada presència de vegetació helòfita. Així, tot i que es pot trobar canyís o joncs, destaquen les comunitats dominades per mansega (Cladium mariscus) i per altres ciperàcies. Formen herbassars d'un a dos metres d'alçària, densos, poc rics florísticament i amb la base submergida dins l'aigua bona part de l'any. Es tracta d'una comunitat amb una freqüència rara dins del territori català i molt amenaçat tenint en compte la seva vulnerabilitat.
Pel que fa a la fauna, aquest tram de riu amb aigües estanyades esdevé un punt singular per a la reproducció d'amfibis entre els quals es troben el gripau comú (Bufo bufo) o la granota verda (Pelophylax perezi). A més, esmentar que s'ha identificat en aquesta zona humida la presència de barb cua-roig (Barbus haasi) i madrilla (Chondrostoma miegii).
Pel que fa a les possibles afeccions antròpiques sobre la zona humida dir que la resclosa que hi ha aigües a munt de la zona humida realitza una funció important de retenció de sediments. Aquest fet permet que l'àrea del toll de l'Alemany no esdevingui colmatada i es mantingui tant la làmina d'aigua com la vegetació helòfita associada de forma permanent. La zona humida es troba vorejada pel camí o pista que es dirigeix cap a l'àrea de lleure del Mas de la Franqueta. La freqüentació d'aquesta àrea de lleure i, per tant, també al llarg de la pista, és variable al llarg de l'any, esdevenint més important en períodes d'estiu i bon temps.
El toll de l'Alemany es troba inclòs tant al Parc natural dels Ports com dins dels espais del PEIN "Els Ports" i de la Xarxa Natura 2000 ES5140011 "Sistema prelitoral meridional", en aquest últim cas com a espai LIC i ZEPA (Zona d'especial protecció per a les aus).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Toll de l'Alemany». Fitxes descriptives de zones humides. Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca, Alimentació i Medi Natural de la Generalitat de Catalunya (CC-BY-SA). Arxivat de l'original el 2015-02-18. [Consulta: 18 febrer 2015].
# Casa Taulé

La Casa Taulé és una obra historicista de Sabadell (Vallès Occidental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local, dissenyada el 1902 per l'arquitecte modernista Enric Fatjó i Torras (1862-1907).

## Descripció

Casal cantoner, amb jardí interior, format per planta baixa, dos pisos i coberta accessible. Les façanes són homogènies, amb finestres a la planta baixa, balconades al primer pis i balcons d'ampit al segon. Està decorat amb elements neogòtics, un arc sobre l'accés i trencaaigües de pedra als balcons. També cal destacar el cancell i la balustrada de pedra que corona tot l'edifici.

## Referències

* ↑ «Casa Taulé». Ajuntament de Sabadell.
* 1 2 «Casa Taulé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2017].
# Musaranya d'ungles llargues

La musaranya d'ungles llargues és una espècie de musaranya. Els adults pesen menys de 20 g i tenen el cos de 54-97 mm, amb una cua de 40-53 mm. Viu als altiplans del nord-est asiàtic, incloent-hi el nord-est de Corea del Nord.

## Referències

* ↑ Won, Byeong-o (원병오). 한국의 포유동물 (Hangugui poyudongmul, Mammals of Korea). Seül: Dongbang Media, 2004. ISBN 89-8457-310-8.
# Urohidrosi

La urohidrosi és un comportament que fan servir alguns ocells, consistent en dipositar els seus excrements líquids sobre la part escatosa de les potes per a refrescar-les, utilitzant l'evaporació de l'aigua com un mètode de refredament de la pell i, per tant, de la sang que hi flueix per sota. D'aquesta manera els ocells poden suportar temperatures relativament altes.
Aquest comportament relacionat amb la termoregulació s'ha citat en les cigonyes i els voltors del Nou Món.

## Referències

* ↑ Sibley, Charles G. & Ahlquist, Jon E. (1991), Phylogeny and Classification of Birds: A Study in Molecular Evolution, Yale University Press, pàg. 513, ISBN 0-300-04085-7, <http://books.google.cat/books?id=cfjAvuxL-9wC&pg=PA513&dq=urohidrosis&sig=f-pfL13cKlDrBiw-VjW6PM82mgU>. Consulta: 23 abril 2009
* ↑ Ventana Wildlife Society. «California Condors Cool Facts». Arxivat de l'original el 2008-07-20. [Consulta: 23 abril 2009].
# Casa del carrer Quintana, 5

La casa del carrer Quintana, 5 és un edifici de Barcelona catalogat com a bé cultural d'interès local. Als baixos hi ha el restaurant Can Culleretes.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de mitjans del segle xix amb planta baixa, entresol i tres pisos, en un solar d'aproximadament 20 m de profunditat.
El tram inferior de la façana està compost per un arc de mig punt a l'entresòl flanquejat per dues finestres enreixades, amb dues pilastres laterals que menen als baixos. A partir del primer pis, les pilastres ascendeixen fins a la tercera, coronades per capitells jònics i medallons de terracota. El darrer pis no compta amb l'acompanyament de pilastres però està coronat per permòdols decorats. Altres elements de l'estructuració de la façana són els balcons i obertures. Aquestes es troben unides en una balconada al primer pis, amb forja senzilla i sòbria. Per sobre, les obertures del segon i tercer pis tenen balcons per cada obertura, malgrat això, el de la obertura central és més gran i els laterals més petits. Al quart pis, cada obertura té un petit balcó de desenvolupament quasi interior.

## Referències

* 1 2 3 «Habitatge al carrer Quintana, 5». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* ↑ «Edifici d'habitatges». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.

## Enllaços externs

* «Edifici del carrer Quintana, 5». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Genealogia general dels Capets

Aquesta és la genealogia general del Capets incloent-hi només les branques legítimes:
* Dinastia Valois
** branca d'Orleans
*** branca d'Angulema
** branca d'Anjou
** branca de Berry
** branca de Borgonya-Valois
*** branca de Borgonya-Brabant
*** branca de Borgonya-Nevers
** branca d'Alençon
* els Évreux-Navarra
* els Borbons
** branca dels comtes de Montpensier
** branca dels comtes de la Marche
*** branca dels comtes de Vendôme
**** dinastia de Borbó
***** branca dels reis d'Espanya
****** branca dels reis de les Sicílies
****** branca dels ducs de Parma
***** branca d'Orleans
**** branca dels prínceps de Condé
**** branca dels senyors de Carency
**** branca dels ducs de Montpensier
* els Artois
* els Anjou-Sicília
** branca d'Anjou-Hongria
** branca d'Anjou-Nàpols
** branca d'Anjou-Tàrent
** branca d'Anjou-Durazzo
* els Dreux
** branca de Beu
*** branca de Bossart
** branca de Bretanya
*** branca de Machecoul
* els Courtenay
** branca de Champigneules
*** branca de la Ferté Loupière
*** branca d'Autry
** branca de Tanlay
* els Vermandois
* els Borgonya
** branca de Montagu
** branca del Delfinat
** branca de Portugal

## Referències

* ↑ «Généalogie Capétienne». Arxivat de l'original el 2019-03-10. [Consulta: 29 abril 2021].
* ↑ Les Capétiens

## Enllaços externs

* Généalogie des Capétiens a histoire-france.net
* La Généalogie des Rois Capétiens Arxivat 2016-07-06 a Wayback Machine.
* Capedia
# Casa al carrer Sant Ferran, 9 (Garriguella)

La Casa al carrer Sant Ferran, 9 de Garriguella (Alt Empordà) està inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És una casa bastida vers el segle xviii, com ho testimonia la data inscrita a la llinda de la porta principal amb l'any 1763.

## Descripció

Situada al bell mig del nucli urbà de la població de Garriguella, delimitada entre els carrers Sant Ferran i de Bonavia. Edifici entre mitgeres de planta rectangular, amb la coberta de dues vessants de teula i distribuït en planta baixa i pis. La façana principal presenta totes les obertures rectangulars, la majoria de nova obertura o bé reformades. L'única obertura original es correspon amb el portal d'accés, amb els brancals bastits amb carreus desbastats de pedra i la llinda plana gravada amb la data 1763. La construcció és bastida amb pedra de diverses mides i fragments de material constructiu, lligat amb morter.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Sant Ferran, 9 de Garriguella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 18 setembre 2014].
# Selecció de futbol d'Irlanda (unificada)

La Selecció de futbol d'Irlanda (unificada) fou l'equip representatiu d'Irlanda en les competicions oficials.
La seva organització estava a càrrec de l'Irish Football Association, actual òrgan de govern de la selecció d'Irlanda del Nord.

## Història

La selecció de futbob d'Irlanda és la quarta selecció més antiga creada al món. Durant els anys de la seva existència disputà bàsicament el Campionat Britànic de futbol, que guanyà el 1914 i el 1903, aquest darrer compartit.
Estava a càrrec de l'Irish Football Association, però a partir dels anys 20, amb la partició d'Irlanda es creà una nova associació per la República d'Irlanda, mentre que La IFA quedà restringida a Irlanda del Nord. Això no obstant, la IFA continuà seleccionant jugadors de tota Irlanda fins al 1950, i no adoptà el nom d'Irlanda del Nord fins al 1954.

## Palmarès

* Campionat Britànic de futbol
** Campió: 1914
** Campió títol compartit: 1903
** Finalista: 1904, 1926, 1928, 1938, 1947

## Participacions en la Copa del Món

* 1930 - No participà
* 1934 - No participà
* 1938 - No participà
* 1950 - No es classificà

## Estadístiques

* Primer partit
| Irlanda (unificada) | 0–13 | Anglaterra |
Belfast, (Irlanda del Nord)
* Major victòria
| Irlanda (unificada) | 7–0 | Gal·les |
Belfast, (Irlanda del Nord)
* Major derrota
| Irlanda (unificada) | 0–13 | Anglaterra |
Belfast, (Irlanda del Nord)

## Colors

| Usual | A Escòcia |
| Antics colors ||
Des dels seus inicis Irlanda jugà amb diversos colors, entre ells el verd, el blanc, i el blau. El primer color fou el blau reial amb pantalons blancs.
El 1931 la samarreta canvià i s'adoptà el color verd. El motiu que es donà fou per no coincidir amb el color blau que també lluïa Escòcia.

## Referències

* ↑ Garnham, N: Association Football and society in pre-partition Ireland, page 140. Ulster Historical Foundation, 2004
* ↑ Hayes, Dean. Jean Brown. Northern Ireland: International Football Facts. Appletree, 2005, p. 6. ISBN 0862818745.

## Enllaços externs

* The Irish FA Arxivat 2020-08-11 a Wayback Machine.
* IFFHS: 1800s Història i estadístiques
* RSSSF: (Northern) Ireland - International Results
* RSSSF: British Home Championship 1903
* RSSSF: British Home Championship 1914
# Theo Custers

Theodore Laurent Custers, més conegut com a Theo Custers, (Genk, 10 d'agost de 1950) és un exfutbolista belga de les dècades de 1970 i 1980.

## Trajectòria

Es formà al Thor Waterschei, club on jugà al primer equip entre 1971 i 1975, jugant 103 partits de lliga. Entre 1975 i 1981 jugà a l'FC Anvers un total de 130 partits de lliga, amb l'excepció de la segona volta de la temporada 1980-81, en la qual fou cedit al segona divisió neerlandès Helmond Sports, després d'una disputa econòmica amb el president del seu antic equip. Precisament el 1981 l'Espanyol havia traspassat Urruti al Barça i, per tant, necessitava un nou porter. Custers fitxà per l'Espanyol per 15 milions de pessetes a mitjan juny d'aquest any. Arribà al club ja veterà (31 anys) i hi romangué durant dues temporades. En la primera temporada disputà tots els partits de lliga, entre ells la victòria per 1 a 3 al Camp Nou enfront del Barça, però la temporada següent el club fitxà un nou porter, el camerunès Thomas N'Kono i Custers romangué a la banqueta. Acabada la temporada fitxà pel Malines, on romangué entre 1983 i 1986).
Fou 10 cops internacional amb Bèlgica, el primer cop el 26 de setembre de 1979, i va participar en l'Eurocopa 1980, malgrat no disputar cap partit. També fou convocat pel Mundial de 1982, on arribà a jugar un partit davant Polònia per la lesió de Jean-Marie Pfaff.

## Referències

* ↑ «Galería de figuras». Mundo Deportivo, 26-06-1981. [Consulta: 20 maig 2013].
* ↑ «THEO CUSTERS». pericosonline.com, 17-01-2011. [Consulta: 20 maig 2013].

## Enllaços externs

* Perfil a BDFutbol
* Partits amb la selecció Arxivat 2012-03-20 a Wayback Machine.
* Perfil a cerocero.es
# Pau Vidal i Guinovart

Pau Vidal i Guinovart (la Canonja, el Tarragonès, 17 de febrer de 1913- Tarragona, 24 d'agost de 1998) fou un baríton català.
Fill de Josep Vidal i Farré pagès d'ofici i Rosa Guinovart i Rion tots dos naturals de la Canonja. Estudià solfeig i piano amb el mestre Josep Gols. En acabar els estudis, va formar una orquestra de ball que portava el seu nom. Va ser una persona clau en la fundació de l'Orfeó Canongí, del qual va arribar a ser sots-director, i que fou la causa de la seva projecció artística, ja que en ell va començar les seves portentoses facultats vocals.
Després de la Guerra Civil, dedicà tota la seva activitat artística a la lírica. Va actuar al Gran Teatre del Liceu de Barcelona durant sis temporades quasi seguides, on hi va interpretar les principals obres del repertori d'òpera italiana i alemanya, com per exemple Il barbiere di Siviglia, Rigoletto, Otello, I Pagliacci, Il trovatore, La traviata. Va ser sol·licitat per nombrosos teatres d'òpera nacionals i estrangers. Gràcies a la seva sòlida formació musical va poder acceptar molts papers que havia d'aprendre, assimilar i memoritzar en pocs dies.
De les seves constants sortides a l'estranger destaca la inauguració de la temporada de 1945 al Teatre Colón de Buenos Aires amb l'obra La traviata i l'actuació amb la companyia del Metropolitan de Nova York durant la mateixa temporada a São Paulo. La inauguració de la temporada oficial del Teatre Municipal de Rio de Janeiro amb Il barbiere di Siviglia. S'ha de remarcar també les temporades d'òpera a Portugal amb actuacions als teatres de Lisboa, Porto i altres capitals.
A Itàlia va actuar als grans teatres d'òpera de Milà, Roma, Nàpols, Palerm, Florència, amb interpretacions de les òperes de Verdi, Giordano, Puccini, Leoncavallo, que li valgueren el favor del públic. La RAI va difondre la seva brillant interpretació de El Retablo de Maese Pedro

## Referències

* ↑ «Llibre de Baptismes de la Canonja i Masricart (1901-1923) pàg.414». A.H.A.T., 27-02-1913. [Consulta: 24 agost 2019].
* Biografia
# Aparells de mesura electrònics

Els aparells de mesura electrònics són el conjunt d'instruments que s'utilitzen per a realitzar mesures en equips electrònics. Poden servir per crear estímuls, per capturar respostes, per analitzar un senyal, etc. A la pràctica, s'utilitzen sobretot per comprovar el correcte funcionament en sistemes electrònics i així poder-ne detectar els possibles errors. Per aquesta tasca es necessiten molts tipus d'instruments de mesura, alguns poc costosos i senzills com un simple detector de corrent, i d'altres molt més complexos i cars com ara equips automàtics (ATE). A continuació es mostren un seguit d'aparells de mesura:

## Tipus d'aparells
### Bàsics

* Voltímetre - Mesura de voltatge.
* Òhmmetre - Mesura de resistència.
* Amperímetre - Mesura de corrent elèctric.
* Multímetre - Mesura de voltatge, resistència i corrent elèctric.
* Font d'alimentació - Generació de voltatges
* Generador de senyal
* Generador d'impulsos
* Oscil·loscopi
* Freqüencímetre

### Avançats

* Mesurador de camp
* Analitzador de xarxa
* Analitzador d'espectre
* Mesurador de figura de soroll
# Saqqara

Saqqara és una gran necròpolis situada prop de Memfis, al sud del Caire; va estar en ús des de la dinastia I (3050 aC) fins a l'època cristiana (540).
El monument més conegut n'és la piràmide esglaonada de Djoser, construïda durant la tercera dinastia, així com la piràmide arruïnada del faraó Userkaf, de la dinastia V, situada a l'esquerra.
Saqqara pot ser visitada i s'hi poden veure les tombes de l'Imperi Antic. Les més importants són les del faraó Teti (dinastia VI), la del ministre Kagemni (que va governar sota tres faraons diferents) i el Serapeum, el lloc d'enterrament dels bous consagrats al déu Ptah, que va estar en ús durant l'Imperi Nou i fins al període ptolemaic. S'hi han trobat uns 20 sarcòfags. Molt a prop, hi ha la piràmide d'Unas, on es troben els primers jeroglífics gravats en una piràmide.
L'any 2019 uns arqueòlegs hi van descobrir una tomba molt ben preservada i colorida, que data del 2000 aC i va ser construïda durant la cinquena dinastia, pertanyent a un dignatari anomenat Khuwy. També hi van trobar la seva tomba i vasos canopis.

## Edificacions més importants

* Necròpolis amb mastabes de tova dels faraons de la dinastia I.
* Tombes dels faraons de la dinastia II.
* Complexos funeraris de Djoser i Sekhemkhet, de la dinastia III.
* L'anomenada «mastaba del faraó», o piràmide de Shepseskaf, de la dinastia IV.
* Piràmides d'Userkaf, Djedkare i Unas, de la dinastia V.
* Piràmides de Teti, Pepi I, Merenre I i Pepi II de la dinastia VI.
* Mastabes dels cortesans Ti, Nebet, Unisankh, Iynefert, Mehu, Akhethotep, Mereruka, Idut, Ptahhotep i Akhuthotep, Neferptah, Kagemni, Niankhnumi i Khnumhotep.
* El Serapeum, lloc d'enterrament dels bous sagrats d'Apis.

## Situació de les edificacions

* Saqqara (Google Maps) 29° 52′ 16″ N, 31° 12′ 59″ E﻿ / ﻿29.87111°N,31.21639°E﻿ / 29.87111; 31.21639
* Saqqara: Piràmide de Djoser (Google Maps) 29° 52′ 17″ N, 31° 12′ 59″ E﻿ / ﻿29.87139°N,31.21639°E﻿ / 29.87139; 31.21639
* Saqqara: Piràmide de Teti (Google Maps) 29° 52′ 30″ N, 31° 13′ 17″ E﻿ / ﻿29.87500°N,31.22139°E﻿ / 29.87500; 31.22139
* Saqqara: Piràmide d'Userkaf (Google Maps) 29° 52′ 24″ N, 31° 13′ 07″ E﻿ / ﻿29.87333°N,31.21861°E﻿ / 29.87333; 31.21861
* Saqqara: Piràmide d'Unas (Google Maps) 29° 52′ 05″ N, 31° 12′ 53″ E﻿ / ﻿29.86806°N,31.21472°E﻿ / 29.86806; 31.21472

## Patrimoni de la Humanitat

L'any 1979, el conjunt de Memfis amb les seves necròpolis i camps de piràmides (Guiza, Abusir, Saqqara i Dashur) va ser declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO, amb el nom de Memfis i la seva necròpolis, que abasta les zones de les piràmides, des de Guiza fins a Dashur.

## Referències

* ↑ «Egipte presenta la troballa de 59 sarcòfags de Saqqara en perfecte estat». CCMA, 05-10-2020 [Consulta: 9 maig 2021].
* ↑ Stewart, Jessica «Archeologists Discover a Perfectly Preserved 4,000-Year-Old Tomb in Egypt» (en anglès). My Modern Met, 23-04-2019 [Consulta: 5 març 2020].
* ↑ «Memphis and its Necropolis – the Pyramid Fields from Giza to Dahshur» (en anglès). UNESCO. [Consulta: 9 maig 2021].
# Monocultura

En agricultura, la monocultura o el monoconreu és la pràctica de cultivar una sola espècie de planta en una zona més o menys ampla. El concepte de monocultura s'oposa al policultura o conreu diversificat.
És típica la monocultura d'arròs, tabac i de la vinya. En silvicultura, succeeix amb picea, roure o faig. El terme s'utilitza en referència a una parcel·la, a un conjunt de parcel·les dins d'una explotació agrícola o, d'una manera més extensa, a una regió.
Històricament la monocultura va ser imposat en certs països colonitzats, com Indonèsia i el Carib com a manera de minvar l'autosuficiència de les poblacions nadiues i forçar-les a treballar en les plantacions. Així les potències colonitzadores s'asseguraven el monopoli de certs productes i tenien la població local sota control i en situació de semiesclavatge, entre altres avantatges per als colonitzadors.

## Impacte ecològic

Des del punt de vista ecològic la monocultura pot tenir un efecte negatiu sobre la biodiversitat i l'ecosistema. Entre aquests cal esmentar la vulnerabilitat davant de plagues, com es va demostrar amb les calamitats que va causar la fil·loxera en el segle xix, o la proliferació de la Thaumetopoea processionea als boscs de roure a Alemanya.

## Referències

* ↑ «Monocultura». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Hanna, Willard A. Indonesian Banda: Colonialism and its Aftermath in the Nutmeg Islands. Bandanaira: Yayasan Warisan dan Budaya Banda Naira, 1991.