OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mubàrak i Mudhàffar

Mubàrak as-Saqlabí o Mubàrak al-Amirí (àrab: مبارك الصقلبي, Mubārak as-Ṣaqlabī o مبارك العامري, Mubārak al-ʿĀmirī) i Mudhàffar as-Saqlabí o Mudhàffar al-Amirí (àrab: مظفر الصقلبي, Muẓaffar as-Ṣaqlabī o مظفر العامري, Muẓaffar al-ʿĀmirī) van ser, de forma conjunta, els primers reis de la taifa de Balànsiya (1011-1020). Eren dos eunucs, lliberts o mawles amírides que es documenten per primer cop en 1011 com a administradors de les séquies del Túria. Aquest mateix any i a conseqüència del desmembrament del califat de Còrdova, assumiren el govern de la ciutat de València, arribant a encunyar moneda pròpia en 1016.
Regnaren en harmonia, sembla que amb un cert lideratge de Mubàrak. Milloraren la ciutat i reforçaren les muralles, però sobretot, es van dedicar a enriquir-se mitjançant altíssims impostos. Això va provocar el descontentament de la població.
Mubàrak va morir en un accident, mentre muntava a cavall. La gent es va alçar i va assaltar l'alcàsser. Mudhàffar amb prou feines va sobreviure al seu company. Viguera Molins data aquests fets entre els anys 1017 i 1019. A continuació, segons aquesta autora, va haver-hi un govern conjunt de Labib al-Amirí de Turtuixa i Mujàhid de Dàniya, i a partir de maig de 1019 del segon en solitari. Fins a l'any 1021, quan ascendí al tron valencià Abd-al-Aziz al-Mansur.

## Enllaços externs

* Llista de reis de la taifa de València
* Llista de reis de València
# Josepa Figueras i Felip

Josepa Figueras i Felip (Sabadell, 12 de juny de 1907 - Sant Cugat del Vallès, 2000) va ser una locutora de ràdio catalana. Figueras i Mercè Sorribas i Elias són les dues locutores sabadellenques de la dècada de 1930.

## Biografia

Josepa Figueras, Pepa, va néixer en el si d'una família de treballadors tèxtils a Sabadell. Quan tenia dotze anys va començar a treballar de cosidora de peces. Interessada pel saber, a partir dels divuit anys va començar a estudiar català i mecanografia als vespres, en plegar de la fàbrica. Així va arribar a ser professora de mecanografia. Del 1933 al 1937 va treballar de locutora a Ràdio Sabadell. Es va casar amb Francesc Garcia Duran, natural de Salamanca, que era guàrdia d'assalt. La seva única filla, Joana, va ser professora de català i va morir prematurament. Després de deixar la ràdio, durant la Guerra Civil espanyola va guanyar-se la vida amb tasques diverses: com a cosidora, copiant textos a màquina, recollint punts de mitja o com a venedora de llet. En acabar el conflicte bèl·lic les emissores de ràdio de Catalunya van ser ocupades pels vencedors i feien la locució soldats que havien estat encarregats de la propaganda de les tropes franquistes. Com algunes altres locutores que havien treballat a la ràdio durant la guerra, Figueras és represaliada i va estar cinc mesos empresonada sota l'acusació de «catalana separatista». Va viure dos judicis, dels quals va ser absolta. El 1950 va anar a viure a Ripollet. L'any 1952 es va haver de passar un any al llit, en repòs absolut, a causa d'una intervenció quirúrgica a la columna vertebral. Va aprofitar la inactivitat forçada per escriure poesia, activitat que, un cop recuperada va seguir practicant fins gairebé els noranta anys.
L'any 1992 Josepa Figueras i el seu marit van anar a viure a una residència de gent gran a Sant Cugat, on ella morir l'any 2000 d'una insuficiència cardíaca.

## Referències

* ↑ Espinosa i Mirabet, 2008, p. 367.
* ↑ Busquets, Gemma «Veus recuperades». Cultura. El Punt Avui, 04-04-2014, pàg. 10-11.
* 1 2 3 4 5 Espinosa i Mirabet, 2008, p. 368.
* 1 2 3 Casamitjana i Nonell, Montserrat Quatre autores de Ripollet. Ajuntament de Ripollet, 1994.
* 1 2 Espinosa i Mirabet, Sílvia «Les locutores de ràdio a Catalunya 1924-1939: perfils, semblances i diferències» (pdf). Treballs de Comunicació, 2009, pàg. 61-73 [Consulta: 3 juliol 2024].
* ↑ Espinosa i Mirabet, 2008, p. 369.

## Bibliografia

Espinosa i Mirabet, Sílvia. Les locutores de ràdio a Catalunya 1924-1939 (pdf) (tesi). I. Universitat Autònoma de Barcelona, juliol 2008 [Consulta: 3 juliol 2024].
# Metall Muntz

El metall Muntz és un aliatge de coure i zinc amb traces de ferro. (Aproximadament 60% Cu, 40% Zn). És, per tant, una varietat de llautó. El coure es troba en fase alfa i beta. Fou patentat el 1832 i comercialitzat per George Fredrick Muntz, un calderer industrial de Birmingham, Anglaterra. (William Collins havia patentat un aliatge similar el 1800). El metall Muntz estava pensat per a substituir el folrat amb planxes de coure de l'obra viva dels vaixells. Costava dues terceres parts del preu del coure pur i tenia les mateixes propietats "anti-fouling" (anti-incrustació biològica). Lògicament fou un èxit comercial i l'inventor va guanyar una fortuna. Més tard fou aplicat per a folrar els pilots de fusta que formaven els pilotatges dels molls en mars tropicals per a protegir-los contra els corcs anomenats teredos. I també en tubs de locomotores de vapor. Es tracta d'un llautó que cal treballar i conformar en calent. I s'usa en peces de maquinària que han de resistir la corrosió.
Una altra aplicació del metall Muntz fou la fabricació de perns (també sota patent del senyor Muntz), més econòmics, prou resistents i de més llarga durada que els de ferro de l'època ("wrought iron" en anglès). El buc del famós clíper Cutty Sark fou folrat amb planxes de metall Muntz. El metall Muntz es conegué també com a "Yellow Metal" (metall groc).

## Referències

* ↑ James Watson «Blaze Guts Cutty Sark». Birmingham Mail, 21-05-2007, p. 5.
* ↑ McCarthy, Michael. Ships' fastenings: from sewn boat to steamship. Texas A&M University Press, 2005, p. 115. ISBN 1585444510.

## Vegeu també

* Cutty Sark
* Incrustació
* Llautó
* Buc
* Obra viva
* Zinc
* Zamak

## Enllaços externs

* National Pollutant Inventory - Copper and compounds fact sheet Arxivat 2008-03-02 a Wayback Machine.
# Cubiculum

El cubiculum és un terme que prové de la mateixa paraula llatina i que deriva del verb cubare, "jeure, estar distès".
El cubiculum és, en la domus romana, un petit dormitori, generalment adjacent a d'altres similars, i ubicats al voltant de l'atri. Estava atès per un cubiculari. Una aplicació específica d'aquest terme és la cambra imperial del Gran Palau de Constantinoble on l'accés estava restringit als eunucs durant l'Imperi Romà d'Orient.
Per extensió, també s'aplica a les cambres funeràries de les catacumbes romanes, especialment quan és reservada per a una família.

## Referències

* ↑ «cubiculum | enciclopèdia.cat». [Consulta: 9 novembre 2018].
* ↑ Diccionario de Arte I. Barcelona: Biblioteca de Consulta Larousse. Spes Editorial SL (RBA), 2003, p.149. ISBN 84-8332-390-7 [Consulta: 28 novembre 2014].
Viccionari
# Au-delà des grilles

Au-delà des grilles és una pel·lícula francoitaliana de René Clément dirigida el 1948 i estrenada el 1949.

## Argument

El breu idil·li, carregat d'amenaces, de Pierre, homicida de la seva infidel amant. Troba a Gènova, Marta, una cambrera de restaurant que té una petita filla, Cecchina, la gelosia de la qual és prop de l'odi. I allò no pot acabar bé.

## Repartiment

* Jean Gabin: Pierre, l'home recercat per la policia
* Isa Miranda: Marta, la mare de Cecchina
* Véra Talchi: Cecchina, la filla de Marta
* Andrea Cecchi: Joseph Manfredi, marit de Marta
* Robert Dalban: el Bosco del vaixell Flora
* Ave Ninchi: Maria
* Checco Risoni: el lladre
* Carlo Tamberlani: el comissari de policia
* Dina Romano: la venedora de flors
* Fulvia Fulvi: l'amiga de Cecchina
* Vittorio Duse: un policia a la comissaria
* Renato Malvasi: el dentista
* Claudio Ermelli: el sacerdot
* Agnese Dublini: la restauradora
* Michele Riccardini: el restaurador
* Ermano Randi: un policia a la comissaria
* Giulio Tommassini
* Giuseppe Garello
* Marinetta Campello
* Alessandro Fersen
* Franca Lumachi
* Gino Passarelli
* Franco Pesce
* Pietro Tordi

## Premis

* 1949: Premi d'interpretació femenina per a Isa Miranda i al millor director per a René Clément al Festival de Cannes.* 1951: Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa

## Referències

* ↑ Au-delà des grilles a cinema-français.fr
* ↑ «Festival de Cannes: The Walls of Malapaga». festival-cannes.com. [Consulta: 9 gener 2009].
* ↑ «The 23rd Academy Awards (1951) Nominees and Winners». Oscars.org (Academy of Motion Picture Arts and Sciences). Arxivat de l'original el 6 juliol 2011. [Consulta: 19 agost 2011].
# Carrer d'Aragó

El carrer d'Aragó és un carrer de Barcelona. És un dels carrers més amples i una de les principals vies de trànsit del districte de l'Eixample, i també a part del de Sant Martí. Al disseny del Pla Cerdà apareix anomenat amb la lletra L, i rebé la seva denominació actual ja a la proposta inicial de noms pels carrers de l'Eixample feta per Víctor Balaguer l'any 1863.
La numeració del carrer comença a la intersecció amb el carrer de Tarragona, i acaba a la intersecció amb el carrer de Lope de Vega, encara que ací el carrer continua amb el nom de Rambla de Guipúscoa. En la major part del seu recorregut, des de l'avinguda Meridiana fins al carrer de Tarragona, el trànsit circula en una sola calçada de sentit únic cap al sud-oest (Llobregat), és a dir, el contrari de la numeració. En el seu tram central arriba a tenir fins a sis carrils destinats al trànsit, però s'estreta lleugerament a partir del carrer de Casanova on es troba l'inici de l'avinguda de Roma. En canvi, al tram del barri del Clot, des de l'avinguda Meridiana cap al nord-est, té dues calçades de sentits contraris separades per una passeig central. Els carrers paral·lels més pròxims són el carrer de València al nord i el carrer del Consell de Cent al sud.
Sota d'aquest carrer, des de l'avinguda de Roma i fins al carrer de Bilbao, hi passa el túnel ferroviari del carrer d'Aragó. Abans de la cobertura d'aquest túnel, les vies estaven disposades en forma de trinxera, creant una rasa al mig del carrer.

## Indrets destacats

* Edifici Montaner i Simon, actual seu de la Fundació Antoni Tàpies
* Església de la Concepció, basílica menor fruit del trasllat i reconstrucció de l'antic monestir de Jonqueres
* Mercat de la Concepció, el mercat més antic de l'Eixample, construït per Antoni Rovira i Trias el 1888
* Seu del districte de l'Eixample, construïda el 1893 per Pere Falqués i Urpí
* Mansana de la Discòrdia, encara que els edificis amb valor arquitectònic es troben al passeig de Gràcia
* Parc de Joan Miró (popularment anomenat de l'Escorxador)
* Plaça del Doctor Letamendi

## Vegeu també

* Hodonímia de Barcelona
# CinefestOZ

CinefestOZ és un festival de cinema anual que té lloc durant cinc dies a la regió del sud-oest d'Austràlia Occidental. A més, IndigifestOZ és una secció del festival dedicada als cineastes indígenes australians. El premi de cinema CinefestOZ, dotat amb 100.000 dòlars australians, és el premi cinematogràfic més generós del país.

## Història

El festival de cinema CinefestOZ va ser fundat l'any 2008 per David Barton i Helen Shervington, «com a celebració cultural del bicentenari francès de l'exploració dels antípodes del sud-oest d'Austràlia Occidental». La pel·lícula d'obertura del festival inaugural va ser l'aclamada pel·lícula australiana Black Balloon. El festival També organitza IndigifestOZ des del 2015.
Els esdeveniments tenen lloc a Busselton, la regió vinícola del riu Margaret, Bunbury, Dunsborough i Augusta. El festival mostra pel·lícules australianes i franceses i atorga el Premi CinefestOZ de 100.000 $ a llargmetratges i documentals projectats per primera vegada a Austràlia Occidental.
El festival 2021 va ser la 14a edició i va tenir lloc del 25 al 29 d'agost de 2021. El llargmetratge documental Under the Volcano, produït per Cody Greenwood i dirigit per Gracie Otto, es va estrenar a Austràlia en el festival, i Akoni, una pel·lícula sobre un refugiat nigerià que malda per integrar-se a la societat australiana, de la cineasta Genna Chanelle Hayes, es va estrenar. La pel·lícula dramàtica australiana Nitram, basada en la massacre de Port Arthur de 1996, va guanyar el Film Prize 2021.

## Referències

* 1 2 «Geographe French Australian Festivals Incorporated: CinefestOZ». Screen Australia, 23-04-2019. [Consulta: 2 setembre 2021].
* 1 2 «'Nitram' Claims First Prize At in-Person CinefestOZ Festival». Variety, 30-08-2021. [Consulta: 2 setembre 2021].
* 1 2 «Festival History» (en bosnià). CinefestOZ Film Festival. [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ «The Festival». CinefestOZ Film Festival, 25-10-2018. Arxivat de l'original el 2 de setembre 2021. [Consulta: 2 setembre 2021].
* 1 2 «CinefestOZ 2021 kicks off to sold out crowds». CinefestOZ Film Festival. Arxivat de l'original el 2 de setembre 2021. [Consulta: 2 setembre 2021].
* 1 2 Keating, Rebecca. «Every reason you need to go to CinefestOZ Film Festival in magical Margaret River». Urban List, 26-08-2021. [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ «Program». CinefestOZ Film Festival. [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ «Under the Volcano». Rush. Arxivat de l'original el 2 de setembre 2021. [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ «Genna Chanelle Hayes Film Akoni to Have World Premiere at CinefestOZ, Augusta». The Curb, 28-07-2021. [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ Keast, Jackie. «Genna Chanelle Hayes' 'Akoni' is an indie labour of love». IF Magazine, 25-08-2021. [Consulta: 2 setembre 2021].
* ↑ O'Shea, Ben. «Martin Bryant film Nitram wins $100,000 CinefestOZ prize as WA premiere screens in Busselton». PerthNow, 28-08-2021. [Consulta: 2 setembre 2021].
# Ca n'Eimeric

Ca n'Eimeric és una masia al petit nucli de Sant Martí Sesserres, al municipi de Cabanelles (l'Alt Empordà). Està ubicada al costat de l'església. Segons el Pla Especial d'identificació i regulació de masies i cases rurals de l'Ajuntament de Cabanelles, Ca n'Eimeric és una edificació construïda vers la meitat del segle xviii.
Masia de planta més o menys rectangular formada per l'habitatge i diversos edificis auxiliars, tot delimitat per un mur de tanca que presenta una porta d'arc rebaixat bastida en maons. L'habitatge és rectangular, amb la coberta de dues vessants de teula i distribuït en planta baixa, pis i golfes. La façana principal, orientada a migdia, presenta obertures rectangulars emmarcades amb carreus de pedra i les llindes planes. Les del pis tenen la llinda sostinguda per permòdols i la de les golfes és d'arc de mig punt feta de maons. La façana posterior, a peu del camí que porta al nucli, té dos petits volums adossats i una rampa de pedra que dona accés a la porta, emmarcada amb carreus de pedra i la llinda plana. La façana de ponent presenta les finestres del pis rectangulars i bastides en maons. A la planta baixa hi ha un portal d'arc rebaixat adovellat, amb els brancals fets de carreus ben escairats. Els cossos auxiliars, disposats a la banda sud-oest de la construcció, presenten les cobertes d'un i dos vessants i estan distribuïts en planta baixa o bé planta baixa i pis. Són destinats a usos agrícoles.
La construcció és bastida en pedra desbastada de mida mitjana, disposada en filades regulars. La façana principal, en canvi, presenta la pedra lligada amb abundant morter de calç.

## Referències

* 1 2 3 «CAN AYMERIC». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 abril 2019].
# Ma nuit chez Maud

Ma nuit chez Maud (lit. "La meva nit a casa de la Maud") és una pel·lícula francesa de 1969 del director Éric Rohmer. És la tercera de la seva sèrie de pel·lícules "Sis contes morals" (Six contes moraux).

## Argument

El catòlic Jean-Louis topa amb un vell amic, el marxista Vidal, a la localitat de Clermont-Ferrand, on ara treballa. Són èpoques nadalenques i Vidal presenta a Jean-Louis una dona de mentalitat oberta i liberal, acabada de divorciar: la Maud. Els tres, a casa d'ella, comencen aquell mateix vespre una conversa sobre religió, ateisme, amor, moralitat i sobre la filosofia, la fe i les matemàtiques de Pascal. En Jean-Louis acaba passant la nit al pis de la Maud, obligant-se, però, a no cedir davant els seus arts de seducció, ja que el seu punt de vista catòlic i els seus pensaments sobre el casament, la fidelitat i l'obligació li ho impedeixen. A més, es troba en un dilema, ja que al principi de la pel·lícula, a l'Església, s'ha enamorat d'una jove a qui, això no obstant, mai ha dirigit la paraula.

## Repartiment

* Jean-Louis Trintignant: Jean-Louis
* Françoise Fabian: Maud
* Marie-Christine Barrault: Françoise
* Antoine Vitez: Vidal
* Leonid Kógan: El violinista del concert
* Guy Léger: Predicador
* Anne Dubot: L'amiga rossa
* Marie Becker: Marie, filla de Maud
* Marie-Claude Rauzier: estudiant
* Uns enginyers de la fàbrica Michelin de Clermont-Ferrand

## Guardons
### Nominacions

* 1969. Palma d'Or
* 1971. Oscar al millor guió original per Eric Rohmer
* 1971. Oscar a la millor pel·lícula de parla no anglesa

## Referències

* ↑ The New York Times. Ma nuit chez Maud (en anglès). The New York Times.
* ↑ Magny, Joël. Éric Rohmer. Rivages, 1986 Isbn= 2-86930-035-2
* 1 2 «The 43th Academy Awards» (en anglès). Acadèmia de les Arts i les Ciències Cinematogràfiques. [Consulta: 20 desembre 2023].
# Enamorada de Figaro

Enamorada de Figaro o Un romanç amb Figaro (títol original en anglès, Falling for Figaro) és una pel·lícula de comèdia romàntica del 2021 escrita i dirigida per Ben Lewin i protagonitzada per Joanna Lumley, Danielle Macdonald i Hugh Skinner. S'ha doblat al català central per a TV3 amb el títol d'Enamorada de Figaro, i al valencià per a À Punt amb el nom d'Un romanç amb Figaro.
La pel·lícula es va projectar al mercat de pel·lícules Industry Selects del Festival Internacional de Cinema de Toronto el setembre de 2020, però no es va estrenar de manera pública oficialment fins al 2021 a causa de la pandèmia de la COVID-19. Es va estrenar als Estats Units l'1 d'octubre de 2021, al Regne Unit el 22 d'octubre i a Austràlia el 14 de juliol del 2022.

## Sinopsi

La Millie, una gestora de fons estatunidenca, s'adona un dia que el seu somni de tota la vida és convertir-se en cantant d'òpera. Deixa la seva lucrativa feina i s'allunya del seu xicot, i decideix viatjar a les Terres altes d'Escòcia, on finalment es converteix en cantant d'òpera després de l'intens entrenament vocal de l'antiga diva de l'òpera Meghan Geoffrey-Bishop i la competència ferotge d'altres cantants d'òpera, inclòs en Max, l'altre estudiant de la Meghan.

## Repartiment

* Danielle Macdonald com a Millie Cantwell (cantat per Stacey Alleaume)
* Hugh Skinner com a Max Thistlewaite (cantat per Nathan Lay)
* Joanna Lumley com a Meghan Geoffrey-Bishop
* Gary Lewis com a Ramsay Macfadyen
* Shazad Latif com a Charlie
* Rebecca Benson com a Rosa
* Ian Hanmore com a Patrick
* Bhav Joshi com a Elliot
* Saskia Ashdown com a Eve
* Christina Bennington com a Juliet
* Jo Cameron Brown com la infermera de la Julieta
* Vanessa Borrini com a Vanessa
* Margaret Fraser com a Alexandra
* Alasdair Hankinson com a tramoista
* Mark Weinman com a Victor
* Andrew J. Carter com a Fergus McKinnon
* Emily Mwila com a Emily
* Alasdair Braxton com a botons
* Vicki Pepperdine com a Patricia

## Referències

* ↑ Lodge, Guy (3 October 2021). «Falling for Figaro review: A fine ensemble sings the high notes in a corny, amiable opera comedy». Variety (film review).
* ↑ Goldstein, Gary «Falling for Figaro fails to hit the high (or even so-so) notes». Los Angeles Times, 29-09-2021 [Consulta: 27 octubre 2021].
* ↑ «Pel·lícula - Enamorada de Figaro». 3Cat. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ «Un romanç amb Figaro». À Punt, 13-10-2023. [Consulta: 28 desembre 2024].
* ↑ Rosser, Michael «TIFF Industry Selects title Falling for Figaro seals international deals (exclusive)». Screen Daily, 09-12-2020 [Consulta: 27 octubre 2021].
* ↑ Groves, Don (7 September 2020). «Rom-com Falling for Figaro to screen at TIFF Industry Selects». IF Magazine.
# Plaça Major (Campmany)

La Plaça Major és un monument del municipi de Campmany (Alt Empordà) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Campmany, a l'extrem sud-est del terme i amb la façana principal orientada a la plaça. Actualment, la construcció està segregada en dos habitatges diferenciats.
Es tracta d'un edifici entre mitgeres de planta rectangular, format per dos cossos adossats amb la coberta de teula de dues vessants i distribuït en planta baixa i pis. L'habitatge 1A presenta totes les obertures rectangulars, amb els brancals bastits amb grans carreus de pedra desbastada i les llindes planes. Destaca el gran portal d'accés a l'interior, amb la llinda gravada amb la inscripció "ANTON LLAURÒ FARRER. FECIT DIE 14 SETEMBRE 1730". L'habitatge 1B, en canvi, és de cronologia més antiga i presenta un gran portal d'accés d'arc rebaixat adovellat a la planta baixa, i una finestra rectangular amb la llinda sostinguda per permòdols al pis. La construcció, rehabilitada, està bastida amb pedra de mida mitjana sense treballar, lligada amb abundant morter de calç.

## Història

Durant els segles xviii i xix Campmany va créixer fora de les muralles, cosa que va crear nous carrers i places. El barri nou més important que va néixer extramurs s'estenia al nord del nucli antic medieval i és el que inclou el carrer Major i la Plaça Major. Aquesta edificació, concretament, mostra una llinda gravada a la seva porta on s'indica l'any 1730.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Plaça Major». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# George Kojac

George Kojac (Nova York, 2 de març de 1910 - Fairfax, 28 de maig de 1996) va ser un nedador estatunidenc que va competir durant les dècades de 1920 i 1930.
El 1928 va prendre part en els Jocs Olímpics d'Amsterdam, on va disputar tres proves del programa de natació. Va guanyar la medalla d'or en els 100 metres esquena i els 4x200 metres lliures, formant equip amb Austin Clapp, Walter Laufer i Johnny Weissmuller; mentre fou quart en els 100 metres lliures.
Kojac era fill d'immigrants ucraïnesos. Estudià al DeWitt Clinton High School, i va aprendre a nedar a East River, a Nova York. El 1931 es va graduar a la Universitat Rutgers i no va poder participar en els Jocs Olímpics de 1932 pels seus estudis a la Columbia Medical School. Durant la seva carrera de natació va establir 23 rècords del món. El 1968 va ser incorporat a l'International Swimming Hall of Fame.

## Referències

* 1 2 «George Kojac Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 9 de novembre 2012. [Consulta: 31 gener 2019].
* ↑ International Swimming Hall of Fame, Honorees, George Kojac (USA) Arxivat 2015-04-12 a Wayback Machine.. Retrieved August 24, 2015.