OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Pere (la Selva del Camp)

Sant Pere del Puig és una ermita damunt d'un turó, a 500 metres sobre el nivell del mar, que domina la vila de la Selva del Camp. S'hi han aixecat tres esglésies: la primera, romànica del segle xii; la segona, renaixentista contemporània de l'església parroquial i l'actual, del 1877 (després de la destrucció en les guerres carlines del 1837) de reduïdes dimensions. Petita ermita força senzilla situada als afores del nucli de la vila. Presenta la paret de les façanes arrebossada i de color blanc, i l'interior també de murs emblanquinats. L'espai cultual, de planta rectangular, és cobert amb una volta de maó pla.

## Història

L'ermita de Sant Pere del Puig fou construïda al segle xii damunt ruïnes romanes i sarraïnes. D'aquesta primera capella romànica sols resten unes restes de l'absis i alguns carreus. A l'ermita es feren reformes els anys 1257, 1291 i 1350, i el 1519 hi anaren a viure ermitans. Després de diverses reformes menors, el 1588 fou feta pràcticament nova per Pere Blai, en estil renaixentista. El 1811 va ser fortificada per l'exèrcit francès i el 1837, durant la Primera Guerra Carlina, a conseqüència de la topada dels liberals amb els carlins de Llarg de Copons, coneguda com el Foc de Sant Roc, quedà destruïda totalment. Es refeu de nou, més petita, entre el 1861 i el 1877. Fou cremada el 1936, durant la Guerra Civil Espanyola, i va ser restaurada el 1952.

## Referències

* 1 2 «Ermita de Sant Pere del Puig». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 20 febrer 2014].
* 1 2 «Ermita de Sant Pere del Puig». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Miss Mary Lillian Duke

Miss Mary Lillian Duke Biddle és una pintura a l'oli sobre tela de Joaquim Sorolla i Bastida. Pertany al Museu d'Art Nasher, de la Universitat Duke, a Carolina del Nord.
Aquesta obra va ser pintada probablement a París durant l'estiu de 1911. És un dels quatre quadres encarregats per Benjamin Duke a Sorolla, per a la seva residència de Nova York, que aleshores estava en construcció. Mary Lillian Duke Biddle (1887-1960) tenia 24 anys quan va posar per a Sorolla. Es presenta serena i distingida. Està representada a un parc, amb una mà recolzada al pedestal d'una estàtua, i amb l'altra sosté un barret negre. Un fulard del mateix color cau sobre els seus braços, recordant el color de la cabellera i creant un potent contrast amb els colors clars que dominen. El vestit blanc recorda les estàtues gregues, detall reforçat pel pedestal en segon pla. Té una rosa sobre el pit. En segon pla, el vermell brillant de les flors ressalta sobre les fullles.1
Nicholas Duke Biddle, familiar de la retratada, va donar el quadre a la Universitat Duke.

## Referències

* 1 2 3 Cabañas Bravo, Miguel. El arte español fuera de España (en castellà). Departamento de Historia del Arte, Instituto de Historia, Consejo Superior de Investigaciones Científicas, 2003, p. 391. ISBN 9788400090104. OCLC 646128493 [Consulta: 25 novembre 2018].
* ↑ «Results – Search Objects – eMuseum» (en anglès). emuseum.nasher.duke.ed. [Consulta: 25 novembre 2018].
# Macròlid

Els macròlids, en anglès: macrolides, són un grup de medicaments, típicament d'antibiòtics, l'activitat dels quals està produïda per un anell macròlid que és un gran anell macrocíclic de lactona unit amb un o més sucres desoxi, normalment la cladinosa i la desosamina. Els macròlids pertanyen a la classe dels productes naturals poliquètids.

## Membres
### Antibiòtics macròlids

Aprovats per la FDA:
* Azitromicina -
* Claritromicina
* Diritromicina
* Eritromicina
* Roxitromicina
* Telitromicina
No aprovats per la FDA:
* Carbomicina A
* Josamicin
* Kitasamicina
* Midecamicina/Acetat de midecamicina
* Oleandomicina
* Solitromycina
* Spiramicina - aprovat a Europa i altres països
* Troleandomicina - usat a Itàlia i Turquia
* Tilosina/tilocí - usat en animals

### Ketòlids

Els ketòlids (Ketolides) són una nova classe d'antibiòtics relacionats estructuralment amb els macròlids. Es fan servir en les infeccions de bacteris resistents als macròlids.
Entre els ketòlids es troben:
* Telitromicina
* Cetromicina
* Solitromicina -
* Spiramicina - contra la toxoplasmosi
* Ansamicina
* Oleandomicina
* Carbomicina
* Tilocí

### Macròlids que no són antibiòtics

Tacrolimús, pimecrolimús, i sirolimús, que són immunosupressors o immunomoduladors, també són macròlids. Tenen una activitat similar a la ciclosporina.

### Macròlids tòxics

Hi ha una gran varietat de macròlids tòxics que produeixen els bacteris com per exemple la micolactona.

## Usos

Els antibiòtics macròlids es fan servir contra les infeccions de bacteris gram positius, Streptococcus pneumoniae, i Haemophilus influenzae. El seu espectre d'acció és lleugerament més ampli que el de la penicil·lina i, per tant, es fan servir en pacients amb al·lèrgia a la penicil·lina. Al contrari que la penicil·lina els macròlids són efectius contra micoplasma, micobacteri, alguns rickettsia, i bacteri Chlamydia.
Els macròlids no s'han de fer servir en herbívors no remugants com per exemple cavalls i conill on la seva reacció és fatal.

## Mecanisme d'acció

Els macròlids són inhibidors dels enzims de la síntesi de proteïnes.

## Efectes adveros

La combinació de macròlis i estatines (que es fan servir per baixar el colesterol) poden causar una miopatia debilitant.

## Bibliografia

* Ōmura, Satoshi. Macrolide antibiotics: chemistry, biology, and practice. 2a edició. Boston: Academic Press, 2002. ISBN 0-12-526451-8.

## Referències

* ↑ Giguère, Steeve, John F., and J. Desmond. Antimicrobial therapy in veterinary medicine. 4th. Wiley-Blackwell, 2006. Print
* ↑ Protein synthesis inhibitors: macrolides mechanism of action animation. Classification of agents Arxivat 2008-12-26 a Wayback Machine. Pharmamotion. Author: Gary Kaiser. The Community College of Baltimore County. Retrieved on July 31, 2009
* ↑ Sathasivam, Sivakumar; Lecky, B «Statin induced myopathy». British Medical Journal, 337, 06-11-2008, pàg. a2286. DOI: 10.1136/bmj.a2286. PMID: 18988647.

## Enllaços externs

* Structure Activity Relationships Arxivat 2006-03-04 a Wayback Machine. "Antibacterial Agents; Structure Activity Relationships", André Bryskier MD; beginning at pp143
# Convent de Santa Teresa (Lleida)

Convent de Santa Teresa és una obra de Lleida protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Es tracta d'un convent que consta d'una església amb un pati-claustre i espais coventuals de planta baixa i quatre plantes d'alçada. El tractament de la façana es caracteritza per línies i obertures austeres, destacant d'aquesta forma l'escut barroc instal·lat sobre la porta d'entrada. L'estructura consta de murs de càrrega, carreus de pedra arrebossada i cobertura de teula àrab.
De l'església destaquen els esgrafiats i les pintures del cimbori. Darrere el fons de l'actual escenari es conserva un mural del màrtir Sant Anastasi pintat als anys 60 per l'artista targarí Jaume Minguell.

## Història

El 5 de març de 1673 el prior dels frares descalços demanava a la Paeria lloc i auxili per fundar el convent de monges carmelites descalces. A canvi que l'església fos dedicada a St. Anastasi, la Paeria concedí 500 escuts. La generositat del canonge Francesc Pastor també hi va constribuir. Durant la Guerra de Successió, la Guerra d'Independència i la Guerra Civil les monges van haver d'abandonar el convent i l'edifici es va destinar a diferents funcions (hospital, centre d'asil de refugiats etc.) Acabada la Guerra, les monges tornaren i l'edifici recuperà la seva funció original. Va tancar les portes l'any 1987, passant a ser propietat municipal. Des de l'any 1984 fins al 1994 s'hi instal·là el Conservatori Municipal de Música, i finalment, el 23 de març de 2000, s'inaugurà la rehabilitació de l'església com a teatre.
Actualment és un espai teatral vinculat al Teatre Municipal de l'Escorxador. El 3 de maig de 2013 va rebre el nom de Teatre Municipal Julieta Agustí en homenatge a la creadora del Centre de Titelles de Lleida.

## Referències

* 1 2 3 4 «Convent de Santa Teresa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 gener 2017].
# Haukipudas

Haukipudas és una ciutat i antic municipi d'Ostrobòtnia del Nord a Finlàndia. La seva costa s'estén pel Golf de Bòtnia i la travessa el riu Kiiminkijoki. Juntament amb els municipis de Kiiminki, Oulunsalo i Yli-Ii, es va fusionar amb la ciutat d'Oulu l'1 de gener de 2013.
En el moment de la fusió, el municipi tenia una població de 19,053 (31 de desembre de 2012) i ocupava una superfície de 1,023.62 km$^2$ (395.22 sq mi) dels quals 224.95 km$^2$ (86.85 sq mi) és aigua. La densitat de població era 23,8559/km. Només s'hi parla finès.
A Haukipudas hi havia 16 pobles: Kirkonkylä, Santaholma, Ukonkaivos, Martinniemi, Asemakylä, Onkamo, Halosenniemi, Holstinmäki, Häyrysenniemi, Jokikylä, Kalimeenkylä, Kello, Kiviniemi, Parkumäki, Takkuranta i Virpiniemianta.
Culturalment, destaca el Haukipudas Museum, centrat en la història local, especialment marítima de la població.

## Referències

* ↑ «Population according to language and the number of foreigners and land area km2 by area as of 31 December 2008». Statistics Finland's PX-Web databases. Statistics Finland. [Consulta: 29 març 2009].
* ↑ Hudson, Kenneth; Nicholls, Ann. The Directory of Museums & Living Displays (en anglès). Springer, 1985-06-18, p. 212. ISBN 978-1-349-07014-5.
# Alexis Brasseur

Alexis Brasseur (Ciutat de Luxemburg, 26 de desembre de 1860 - Ciutat de Luxemburg, 3 de novembre de 1924), fou un escriptor i empresari luxemburguès

## Biografia

Nascut a Ciutat de Luxemburg com a el fill gran de Dominique Brasseur, Brasseur va assistir a l'Ateneu de Luxemburg. Va continuar estudiant Dret a la Universitat de Bonn, on va conèixer Batty Weber. Brasseur va rebre el seu doctorat a Luxemburg el 1886, però va mostrar poc interès a treballar com a advocat. Es va dedicar a l'empresa de la metal·lúrgia, com el seu pare i el seu oncle Pierre.
El 1894, havia escrit una comèdia amb Batty Weber nomenada De Monoonk Phëlpp. El 1907, es va traslladar a París, romanent allà durant quatre anys. Brasseur va morir a la seva mateixa ciutat natal el 3 de novembre de 1924.

### Família

Alexis Brasseur va ser membre de la família Brasseur. El seu pare, Dominique, va ser un diputat (1866-99) i alcalde de la ciutat de Luxemburg (1891-94). El seu germà, Robert, va ser diputat i va fundar la Lliga Liberal. Alexis Brasseur es va casar Jeanne Bian (1869-1960), van tenir tres fills.

## Referències

* 1 2 Mersch, 1959, p. 95.
* ↑ Mersch, 1959, p. 96.
* ↑ Mersch, 1959, p. 95-96.
* 1 2 Mersch, 1959, p. 99.
* ↑ Mersch, 1959, p. 108.
* ↑ Mersch, 1959, p. 100.

## Bibliografia

* Mersch, Jules. «Deux branches de la Famille Brasseur». A: Biographie nationale du pays de Luxembourg (en francès). Ciutat de Luxemburg: Victor Buck, 1959 [Consulta: 17 octubre 2015].
# Mafalda de Portugal i de Barcelona

Mafalda de Portugal i de Barcelona (ca. 1208 - Amarante, Regne de Portugal, 1256) fou infanta de Portugal i reina consort de Castella (1215-1216). Va ser coneguda, per la seva vida religiosa, com a Mafalda la Vencedora. És venerada com a beata per l'Església catòlica, tot i que és coneguda popularment com a Santa Mafalda.

## Orígens familiars

Filla del rei de Portugal Sanç I i de la seva muller Dolça de Barcelona, i germana per tant del rei Alfons II de Portugal i de Teresa i Sança.

## Núpcies

El 1215 es va casar amb Enric I de Castella, però per la gran joventut dels dos el matrimoni no fou consumat i el papa Innocenci III l'anul·là l'any següent.

## Vida política

A la mort de Sanç I de Portugal, Mafalda havia de rebre, segons les disposicions testamentàries del pare, el castell de Seia, amb la porció restant del terme municipal, i de totes les rendes produïdes allà, podent utilitzar el títol de reina.
Això va generar una lluita amb el seu germà Alfons II de Portugal, que desitjant centralitzar el poder, va obstaculitzar la princesa-reina per rebre els títols i els drets que tenia. De fet Alfons II va témer que això mateix podria passar amb les seves altres germanes, Sança i Teresa i, per tant, als eventuals hereus d'aquestes creant així un problema de sobirania del rei de Portugal i que gairebé podria dividir el país.
Una bona part dels nobles portuguesos es van posar a favor de Mafalda i les seves germanes contra Alfons, però aquests van acabant sent derrotats. A la mort d'Alfons II, el seu fill Sanç II de Portugal va concedir a les seves ties algunes terres i castells però les va fer renunciar al títol de princeses-reines de Portugal per arribar a la pau definitiva el 1223.
* Quadre anònim del s. XVIII amb les beates Sança (al cel), Teresa (al centre) i Mafalda de Portugal (Monestir de Lorvão)
* Plafó de rajola a l'església de Rio Tinto, amb la beata
* Altar i túmul amb el cos de la beata, al monestir d'Arouca

## Vida religiosa

Finalment Mafalda, així com les seves germanes, es feu monja cistercenca. Quan va tornar a Portugal el 1220, visqué al monestir de Lorvão i allí preparà la introducció de la regla del Cister al monestir benedictí de Sant Benet d'Arouca, que li havia donat Alfons II. Hi visqué la resta de la seva vida. L'1 de maig de 1256 Mafalda morí al monestir de Rio Tinto, a Amarante. Quan el seu cos va ser traslladat a Arouca, on és enterrada, el trobaren incorrupte, cosa que generar una forta devoció entorn de la infanta portuguesa.
El 27 de juny de 1793 va ser beatificada pel Papa Pius VI, acompanyant així a les seves germanes Teresa i Sança, ja declarades beates des de l'inici del segle xviii. La seva festivitat era celebrada el dia 2 de maig per l'Església Catòlica, ara l'1 de maig.

## Referències

* ↑ «Goigs a la beata Mafalda» (en castellà). [Consulta: 2018].
# Hemiaster

Hemiaster és un gènere d'equinoderms de la classe Echinoidea, que apareix al registre fòssil durant l'Aptiense. El gènere engloba més de 280 espècies, sent el primer a aparèixer al registre Hemiaster oriens (Cotteau, 1876) i vivint cinc espècies en l'actualitat, després de ser un gènere de gran desenvolupament durant el Cretaci superior.

## Morfologia

Pot assolir diàmetres de fins a 5 cm. La forma de l'àmbit (zona equatorial) és cuirassada o oval, amb el periprocte (anus) amb forma oval i el peristoma (boca) amb forma de mitja lluna. El sistema apical presenta 4 porus genitals.

## Referències

* 1 2 educarm. «Hemiaster». Región de Murcia. Arxivat de l'original el 6 de enero de 2009. [Consulta: 2 febrer 2011].
* ↑ Larrain, Alberto P. «A new, early Hemiaster (Echinodermata: Echinoidea) from the Lower Cretaceous of Antofagasta, Northern Chile». Journal of Paleontology, 59, 1985. 0022-3360, 1401-1408.
# Léon Metz

Charles-Léon Metz més conegut com a Léon Metz (Berbourg, 1 de novembre de 1842 - Esch-sur-Alzette, 25 de juny de 1928), fou un empresari i polític luxemburguès, va ser membre de la Cambra de Diputats de Luxemburg per tres anys (1975-1918) i alcalde d'Esch-sur-Alzette de 1906 a 1909.

## Biografia

Fill d'Auguste Metz i Petronille Laeis, era un membre de la important família Metz, va entrar al negoci de la metal·lúrgia que tenia la seva família. Va ser escollit per primera vegada a la comuna d'Esch-sur-Alzette, el 1873, on va ser en el càrrec durant quatre anys abans de convertir-se en escabí el 16 de gener de 1877. També va ser elegit membre de la Cambra de Diputats com a liberal el 14 d'octubre 1875, representant Esch-sur-Alzette. Encara que era un liberal, era també molt tradicionalista, practicant catòlic, i tenia estrets vincles amb l'estament religiós la seva ciutat natal.
Metz va ser nomenat alcalde d'Esch el 22 d'octubre de 1906, i renovatel 28 de desembre de 1908. Durant el seu mandat com a alcalde, la decisió més important va ser la compra del bosc d'Esch, i la seva substitució per noves fàbriques d'acer, al barri de Belval. Encara que va guanyar la reelecció en les eleccions comunals de 1909, va decidir renunciar el 28 de novembre de 1909, després d'haver servit tres anys com a alcalde.
Va perdre en el seu intent de ser reelegit a la Cambra de Diputats a les eleccions de 1918, i es va retirar de la vida pública.

## Decoracions

Metz va ser guardonat amb una sèrie de decoracions:
* Comandant, Orde de la Corona de Roure (Luxemburg)
* Comandant, Orde d'Adolf de Nassau (Luxemburg)
* Comandant, Orde de la Corona (Bèlgica)
* Comandant, Orde de la Corona d'Itàlia

## Referències

* ↑ Mersch, 1963, p. 400.
* ↑ Mersch, 1963, p. 402.
* 1 2 Mersch, 1963, p. 404.
* ↑ Mersch, 1963, p. 406.
* ↑ Mersch, 1963, p. 403.
* ↑ Mersch, 1963, p. 407.
* ↑ Mersch, 1963, p. 408.
* ↑ Mersch, 1963, p. 409-410.

## Bibliografia

* Mersch, Jules. «Les Metz: la Dynastie du Fer». A: Biographie nationale du pays de Luxembourg (en francès). Ciutat de Luxemburg: Victor Buck, 1963 [Consulta: 8 novembre 2015].
# Sant Esteve de Morellàs

Sant Esteve de Morellàs és l'església parroquial del poble de Morellàs, del terme comunal de Morellàs i les Illes, a la comarca del Vallespir (Catalunya del Nord).
Està situada en el punt més alt del poble de Morellàs, a la zona nord del terme al qual pertany. Al seu voltant es constituí la cellera de la qual sorgí el poble i que, emmurallada com era, es convertí en del castell dels senyors del lloc.

## Història

L'església és documentada des del 1147, en què es fa esment, com a límit d'una venda, de la sagrera de Sant Esteve de Morellàs. Un any més tard se'n torna a fer esment, aquest cop en el testament de Gausfred de les Illes, que llega a la seva muller una possessió que té en terres d'aquesta església. El capellano de Maurelianis torna a sortir documentat el 1279 i el 1280, quan s'estableix l'impost que havia de tributar.

## L'església

El temple actual és un edifici d'una sola nau, capçada amb un absis poligonal i capelles laterals. Té un porxo a ponent, davant de la porta de l'església. Totes les cobertes de l'església són de volta de llunetes. Al costat de migdia de la capçalera de l'església es dreça un massís campanar de torre. Una pedra de l'absis té inscrita la data de 1666, que deu correspondre al moment en què es va refer l'església, substituint la primitiva, romànica, de la qual es desconeix si en queden restes, atès que tot el conjunt és totalment arrebossat. Tanmateix, l'orientació de l'església correspon al de les esglésies romàniques.

## Bibliografia

* Badia i Homs, Joan. «Esglésies del Vallespir anteriors al 1300: Morellàs i les Illes. Sant Esteve de Morellàs». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1.
* Becat, Joan. «96-Morellàs i les Illes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032.
* Gavín, Josep M. «Vall 37. Sant Esteve de Maurellàs». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Toulouse-Barcelone: Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 2859982442. P. 275-276
* Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Morellàs i les Illes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.

## Referències

* ↑ L'església de Sant Esteve de Morellàs en els ortofotomapes de l'IGN
# Josep Giralt i Balagueró

Josep Giralt i Balagueró ha estat director del Museu de Lleida És llicenciat en Grau per la Facultat de Geografia i Història (Secció Història de l'art) de la Universitat de Barcelona – Divisió Estudi General de Lleida i en Geografia i Història (secció Història de l'art) per la Universitat de Barcelona i màster en “Pirineus, Museologia i Gestió del patrimoni”, per la Facultat de Geografia i Història de la Universitat de Barcelona.

## Trajectòria

La seva activitat professional ha estat vinculada al món de la museologia, la història i l'arqueologia medieval, durant més de 35 anys. Ha estat director del Museu Comarcal de la Noguera i responsable de les excavacions arqueològiques a Balaguer. Actualment és vicepresident del comitè executiu d'ICOM-España.
Com a museòleg ha treballat durant 21 anys en diferents projectes del territori lleidatà, sobretot en el Museu de Balaguer, però també en projectes museològics de l'Ecomuseu de les Valls d'Àneu i del Museu dels Canals d'Urgell de Mollerussa, així com en els continguts del Museu de Lleida: diocesà i comarcal, museu del qual va ser assessor científic del projecte museològic entre 2001 i 2006.
Des de l'abril de 2002 és el director d'Activitats culturals de l'Institut Europeu de la Mediterrània (IEMed), dedicant-se bàsicament a la gestió, la cooperació i l'acció cultural internacional en l'àmbit geogràfic de la regió mediterrània.
Giralt ha participat en projectes museològics i museogràfics de diversa consideració, ha comissariat grans exposicions temporals tant a Catalunya com a Espanya, Grècia, Síria, Egipte, Tunísia, Algèria i Marroc, i ha format part de comitès científics de projectes patrimonials internacionals, d'àmbit europeu i mediterrani. Esporàdicament imparteix docència en cursos de postgrau i màsters d'història i d'arqueologia medieval en universitats catalanes i espanyoles.
Com a comissari ha estat coordinador de l'exposició La Mediterrània del segle xx. Realitats i mirades al Palau Robert de Barcelona l'any 2010, coordinador general de l'exposició La Mediterrània, l'altre origen del món a l'Exposició Universal Shanghai 2010, director de l'exposició Un mar de lleis. De Jaume I a Lepant del IEMed i Museu d'Història de Barcelona. Barcelona el 2008 director de l'exposició Raimundus christianus arabicus. Ramon Llull i l'encontre entre cultures, inaugurada a la Biblioteca Nacional d'Alger (Algèria) i presentada a Barcelona, Palma i Rabat (Marroc), coordinador general de l'exposició Mediterraneum. L'esplendor de la Mediterrània medieval. Segles XIII-XV del Fòrum de les Cultures 2004, IEMed i Museu Marítim de Barcelona l'any 2004, comissari i director tècnic de l'exposició Arqueología islámica en la Marca Superior de al-Andalus al Museu Arqueològic Nacional d'Espanya l'any 1988. Es va jubilar el novembre de 2023.

## Referències

* ↑ «Josep Giralt i Balagueró, nou director del Museu de Lleida: diocesà i comarcal». web. Generalitat de Catalunya. Arxivat de l'original el 2015-04-02. [Consulta: 22 març 2015].
* ↑ «https://twitter.com/patrimonigencat/status/1728041414699733476». [Consulta: 24 novembre 2023].
# Hemiasteridae

Hemiasteridae és una família d'eriçons de mar de l'ordre dels Spatangoida.

## Característiques

Aquests són eriçons de mar irregulars la boca i l'anus dels quals s'han mogut dels seus pols per formar un " Abans "i un" esquena ". Per tant, la boca es troba al primer quart de la cara oral, i l'anus es troba al costat oposat, mirant cap enrere. La closca (anomenada " prova ") també s'allargava en aquesta direcció anteroposterior.
En aquesta família particular, les plaques episternals estan separades en dues sèries. La placa labral és allargada longitudinalment, en forma de falca. Observem la presència d'una sola fasciola situada després del pètal. El ambulacrum aboral anterior porta podia amb ventoses.
Sembla que aquesta família va aparèixer al Cretaci inferior ( albià ), i actualment només sobreviuen dos gèneres.

## Llista de gèneres

Segons Plantilla:Bioref :
* Gènere Bolbaster Pomel, 1869 †
* Gènere Hemiaster Desor, a Agassiz & Desor, 1847 †
* Gènere Heterolampas Cotteau, 1862 †
* Gènere Holanthus Lambert & Thiéry, 1924 -- 5 espècies
* Gènere Jordaniaster Neumann, 1999 †
* Gènere Kupeia McKnight, 1974 -- 1 espècie
* Gènere Leiostomaster Lambert, 1920b †
* Gènere Leymeriaster Lambert & Thiéry, 1924 †
* Gènere Mecaster Pomel, 1883 †
* Gènere Palhemiaster Lambert, 1915 †
* Gènere Parahemiaster Egorov, 1972 †
* Gènere Proraster Lambert, 1895 †
* Gènere Tessieria Collignon, 1949 †

## Notes i referències

* ↑ Moore, R.C. (ed.). 1966-1978. Treatise on invertebrate paleontology. Parts S-U. Echinodermata. 2 Volums. Geological Society of America and University of Kansas, Kansas.
* 1 2 «Hemiasteridae» (en anglès). le site du Natural History Museum..