OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Coet de combustible líquid

Un coet de combustible líquid és un coet equipat amb un o més motors que utilitzen propel·lent líquid.
La teoria del coet de combustible líquid fou desenvolupada per Robert Hutchings Goddard el 1912.
L'ús de combustibles líquids és desitjable perquè la seva densitat relativament alta permet reduir el volum de combustible i, per tant, la massa dels tancs, resultant en una proporció càrrega-massa elevada i un superior Impuls específic. S'han construït coets de combustible líquid amb monopropulsants, hipergols i bipropulsants, però també amb combustibles més exòtics amb tripopulsants. Els coets impulsats per bipropel·lents solen fer servir un combustible líquid i un oxidant, com ara hidrogen o oxigen líquid. Els propel·lents líquids també són utilitzats en coets híbrids, en què se'ls combina amb un propel·lent sòlid o gasós.

## Vegeu també

* Propergol líquid
* Coet d'antimatèria
* Coet de combustible sòlid
* Coet de fusió
* Propulsió dels coets
* Propulsió de les naus espacials

## Referències

* ↑ Launius, Roger D. Frontiers of Space Exploration (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2004, p.102. ISBN Greenwood Publishing Group.
# Can Llobera (Vilademuls)

Can Llobera és una masia historicista de Vilademuls (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici molt modificat al llarg del temps. L'actual està recolzat sobre una planta baixa formada per voltes de canó de morter i carreus, sobre la qual s'aixequen dues plantes i unes golfes no practicables. Les finestres són balconeres i estan ordenades al voltant de totes les façanes. La coberta és a dues aigües, amb el carener orientat oest/est. Destaca la torre, d'aspecte decoratiu: és de planta quadrada i està elegantment rematada per una cornisa decorada amb rajoles vidriades de colors. A cada costat de la torre s'obren dos finestres aparellades d'aspecte arabitzant.
L'accés principal és a la façana de llevant on, a través d'una escala, es puja al primer pis i s'accedeix a l'interior per una porta dovellada. Destaca la finestra gòtica a un costat de l'accés.

## Història

De l'antiga casa Llobera queden poques restes. L'accés es feia per la façana nord, on encara es poden observar les restes d'una antiga porta dovellada mig enterrada per les noves construccions. També hi ha restes de pilars de pedra escairada i ben treballada, amb capitell, embeguts a les voltes de canó de la planta baixa. La casa antiga era un pis més baixa que l'actual. A principis d'aquest segle la masia es va transformar de manera radical: la porta dovellada de l'entrada i la finestra gòtica foren traslladades de la casa vella. A l'interior es conserva un interessant mobiliari, destacant un armari de 1707 a la sala.
La casa és documentada des de principis del segle xiv.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Llobera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Pelargonium abrotanifolium

Pelargonium abrotanifolium és una espècie herbàcia perenne de la família de les Geraniaceae. Aquesta espècie fragant, arbustiva i de mida petita florent, proporciona bellesa i color durant tot l'any a qualsevol jardí àrid i rocós. Pelargonium abrotanifolium deriva el seu nom per la semblança de la forma de la fruita al pic d'una cigonya (Pelargos en grec). Pelargonium folium abrotani, (folium en llatí significa full), porta el nom de la melissa, Atermisia abrotanum, les fulles de Pelargonium s'assemblen a les de la melissa.

## Morfologia

Pelargonium abrotanifolium és erecte, arbustiu i ramificat, d'uns 0,5 m d'alçada. És esvelt, amb branques llenyoses i d'aspecte plomós, amb fulles de color verd grisenc, que estan agradablement perfumades. Les inflorescències no són ramificades, cada peduncle porta d'una a cinc flors. Les flors varien de color blanc, rosa a malva i les vetes en vermell o porpra. Temps de floració: durant tot l'any.

## Ecologia

És una espècie bastant comuna i, per tant, no té cap estat de conservació establert. Pelargonium abrotanifolium és una espècie nativa de Sud-àfrica on hi té un ampli rang de distribució, al Cap Occidental i des de Namaqualand al cap de l'est, així com l'Estat Lliure. Aquest arbust creix en hàbitats relativament àrids on ocorre en afloraments rocosos.
La llavor de Pelargonium és força interessant: adjunt a la llavor en forma el·líptica, és una estructura de plomes, cua, que està enrotllada en espiral. Aquesta estructura de cua, permet a la llavor penetrar i protegir-se dins la terra si es torça pel vent o per un animal que passa.

## Aspectes culturals i ús

No hi ha hagut usos medicinals registrats per a aquesta planta. Aquest arbust es pot utilitzar per a jardí, i està ben adaptada a les condicions àrides. És de baix creixement, l'ideal seria plantat entre petits arbustos que són molt més alts i amb altres herbàcies perennes petites. Proporciona color durant tot l'any, si poda es mantindrà compacta. El fullatge gris-verd ofereix un interessant contrast amb fullatge verd normal en un llit del jardí. És fàcil de cultiva a partir d'esqueixos, els quals es poden recollir en qualsevol època de l'any. P. abrotanifolium és l'única espècie de la secció Ligularia que està en el cultiu en general als EUA. Aquesta espècie ha estat conreada al Regne Unit des de 1791.

## Referències

* ↑ «Pelargonium abrotanifolium a EOL» (en anglès). [Consulta: 21 abril 2015].
* ↑ «Pelargonium abrotanifolium a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 21 abril 2015].
* ↑ http://www.plantzafrica.com/plantnop/pelargabrot.htm Arxivat 2015-05-18 a Wayback Machine.
* ↑ Mastalerz, JW. Geraniums (en anglès). Pennsylvania Flower Growers, 1971.
# Deltoide

En geometria, un deltoide o estel és un quadrilàter no regular, els costats contigus del qual són iguals dos a dos. És un trapezoide amb dos parells de costats consecutius iguals, sent el primer parell de costats diferent al segon parell de costats, també conegut com a trapezoide simètric o com a trapezoide biisòsceles.
Les diagonals d'un deltoide es tallen formant un angle recte i, per tant, la seva àrea és igual al semiproducte de les diagonals, això és:
       $A={\frac {d_{1}d_{2}}{2}}$
També es pot trobar l'àrea com $A=a\;b\;\sin \alpha$, en què $a$ i $b$ corresponen a la longitud dels costats diferents, i $\alpha$ l'angle entre ells (com es mostra a la imatge). Si l'angle $\alpha$ és recte, llavors es pot circumscriure una circumferència al deltoide, atès que per simetria al voltant de la diagonal més llarga es generen dos triangles rectangles congruents. En traçar la transversal de gravetat des del vèrtex corresponent a l'angle recte cap a la hipotenusa d'aquests triangles trobem el centre de la circumferència circumscrita que equidista dels vèrtexs dels dos triangles i, per tant, dels vèrtexs del deltoide.
Tot deltoide es pot circumscriure a una circumferència, atès que dues de les bisectrius dels seus angles coincideixen amb l'eix de simetria, al que les altres dues tallen en el mateix punt, que per tant es troba a la mateixa distància dels quatre costats. El deltoide pot ser còncau o convex, amb les mateixes propietats geomètriques. El deltoide còncau se sol anomenar punta de fletxa, mentre que el deltoide convex se sol anomenar estel (kite en anglès).
Les diagonals d'un deltoide convex determinen quatre triangles rectangles, dos a dos congruents.

## Vegeu també

* Romboide

## Referències

* Weisstein, Eric W., «Kite» a MathWorld (en anglès). Weisstein, Eric W., «Kite» a MathWorld (en anglès). Weisstein, Eric W., «Kite» a MathWorld (en anglès).
* «Cuadriláteros». Rod Pierce, 22-08-2008. [Consulta: 5 febrer 2010]. «Cuadriláteros». Rod Pierce, 22-08-2008. [Consulta: 5 febrer 2010]. «Cuadriláteros». Rod Pierce, 22-08-2008. [Consulta: 5 febrer 2010]. «Cuadriláteros». Rod Pierce, 22-08-2008. [Consulta: 5 febrer 2010].
# Color del sòl

El color del sòl en edafologia i pedologia és una propietat del sòl que no afecta de manera gaire significativa el comportament i l'ús del sòl (pot afectar la temperatura), tanmateix pot indicar-ne la composició i dona pistes sobre les condicions a què està subjecte un sòl. El sòl pot mostrar un ampli marge de colors, negre, blanc, vermell, marrons, grocs i en condicions bones verd.
Les bandes horitzontals que van variant de color en el perfil del sòl sovint identifiquen un horitzó de sòl específic. El desenvolupament i distribució del color en el sòl és el resultat de la meteorització química i biològica, especialment les reaccions químiques redox. Quan es meteoritza la roca mare els elements es combinen en nous components de colors diferents. Les condicions aeròbiques produeixen canvis de color uniformes o graduals mentre que els ambients parcialment o totalment anaerobis (reductors) donen com a resultats interrupions en el flux de color amb patrons complexos i punts de concentració de color.

## Causes del color del sòl

El color del sol queda influït pel contingut de matèria orgànica i aigua. També hi influeix la presència i estat d'oxidació del ferro i el magnesi. Els sòls grocs o vermells indiquen la presència d'òxids de ferro. Els sòls de color marró fosc o negres indiquen que el sòl té un contingut alt de matèria orgànica. Els sòls molls es veuen més foscos que els sòls secs. Tanmateix la presència d'aigua també afecta el color del sòl a través de com afecta a la taxa d'oxidació. Els sòls que tenen molta aigua tindran menys aire en el sòl, específicament menys oxigen. En els sòls ben drenats i, per tant, rics en oxigen, els colors vermells i bruns ocasionats per l'oxidació són més comuns de forma oposada als sòls humits (amb menys oxigen) que normalment apareixen de color gris. Aquest coneixement és útil per a endevinar l'estat de drenatge d'una zona.
La presència de materilas específics també pot afectar el color del sòl. L'òxid de manganés causa un color negre, la glauconita dona color verd, i la calcita en zones àrides fa aparèixer el sòl de color blanc.

## Classificació

Sovint es descriu amb paraules del vocabulari general, com marró fosc, marró groguenc, etc., els colors del sòl es poden descriure més tècnicament usant les targetes de color Munsell, la qual separa el color components "hue", matís o intensitat de color, (en relació a vermell, groc i blau), "value" (lluminositat o foscor) i "chroma",o saturació de color, (palidesa o força).

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Brady, Nyle C. & Ray R. Weil Elements of the Nature and Properties of Soils, page 95. Prentice Hall, 2006.

## Bibliografia

* «The Color of Soil». United States Department of Agriculture - Natural Resources Conservation Service. Arxivat de l'original el 2007-10-27. [Consulta: 25 novembre 2007].
* «Soil Color Contrast». United States Department of Agriculture - Natural Resources Conservation Service. Arxivat de l'original el 2007-11-12. [Consulta: 25 novembre 2007].
* «Why is the ground brown». [Consulta: 25 novembre 2007].
# Can Vila (Vilademuls)

Can Vila és una masia de Vilademuls (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt d'edificacions de caràcter residencial i agrícola, amb el cos principal de planta rectangular. Presenta una interessant porta dovellada i, a sobre, una finestra amb brancals i llinda de pedra. Hi ha altres cossos annexes d'ús agrícola, com el cobert adossat a la façana principal, amb un pilar de carreus a la cantonada. Les cobertes són amb embigats de fusta, llates i teula àrab. Les parets portants són de maçoneria amb carreus a les cantonades.

## Història

A la llinda consta l'any 1604 i l'autor o propietari, sr. Joan Vila.

## Referències

* 1 2 «Can Vila». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 setembre 2017].
# Pelargonium capitatum

Pelargonium capitatum, en català malva-rosa, és una espècie herbàcia perenne de la família de les geraniàcies. Aquesta espècie fragant, arbustiva i de mida petita florent, proporciona bellesa i color durant tot l'any a qualsevol jardí àrid i rocós. Aquest Pelargonium es conrea pel seu oli amb olor de roses. Pelargonium capitatum deriva el seu nom per la semblança de la forma de la fruita al pic d'una cigonya (Pelargos en grec). El nom específic capitatus (Amèrica), es refereix a la inflorescència de cap similars (carp). Bentick va introduir P. capitatum a Gran Bretanya en el 1690.

## Morfologia

Pelargonium capitatum és erecte, arbustiu, ramificat i esvelt, amb branques llenyoses i d'aspecte plomós, amb fulles de color verd grisenc, que estan agradablement perfumades. Les inflorescències no són ramificades, cada peduncle porta d'una a cinc flors. Les flors varien de color blanc, rosa a malva i les vetes en vermell o porpra. Creix fins a una alçada d'uns 0,3 m i al voltant d'1,5 m d'ample. Branques laterals individuals poden créixer fins a una longitud de 0,6 m. Les tiges i les fulles són perfumats amb dolçor quan s'aixafen, i estan coberts de pèls llargs i suaus de densitat variable. Les flors són de color rosa i floreix de setembre a octubre. La llavor de Pelargonium és força interessant: adjunt a la llavor en forma el·líptica, és una estructura de plomes, cua, que està enrotllada en espiral. Aquesta estructura de cua, permet a la llavor penetrar i protegir-se dins la terra si es torça pel vent o per un animal que passa.

## Ecologia

És una espècie bastant comuna i, per tant, no té cap estat de conservació establert.Pelargonium capitatum és una espècie nativa de Sud-àfrica on hi té un ampli rang de distribució. El gènere Pelargonium pertany a una gran família d'onze gèneres i 800 espècies en el món tropical i subtropical. Pelargonium creix al sud, est i nord-est d'Àfrica, Àsia, Santa Helena, Tristan da Cunha, Madagascar, Austràlia i Nova Zelanda. Pelargonium capitatum es produeix a partir de la baia de Lamberts, al llarg de la costa, a través de la Província Oriental del Cap de KwaZulu-Natal. Creix bé en les dunes de sorra o en vessants baixes properes a la costa. Pot créixer en àrees pertorbades.

## Aspectes culturals i ús

Pelargonium capitatum amb aroma és conreada pel seu oli de gerani. Les fulles dolçament perfumades són un suavitzant de pell meravellós. Les fulles es poden fregar en les mans per calmar els calls, nafres i esgarrapades, en els talons per suavitzar, pell calenta esquerdat i es poden lligar a un tros de tela i s'utilitzen en el bany com un tractament de la pell i de rentat que també alleuja les erupcions. Un te fet de les fulles era un vell remei utilitzat per persones del Cap per tractar malalties de ronyó i bufeta, rampes d'estómac, nàusees, vòmits, diarrea i flatulència.

## Referències

* ↑ «Pelargonium capitatum a EOL» (en anglès). [Consulta: 27 abril 2015].
* ↑ «Pelargonium capitatum a The Plant List» (en anglès). [Consulta: 27 abril 2015].
* ↑ http://www.plantzafrica.com/plantnop/pelargcapit.htm Arxivat 2015-06-02 a Wayback Machine.
# Actiu tòxic

Un actiu tòxic és qualsevol actiu que té un preu de mercat significativament menor que el seu valor comptable, i a més a més, el mercat per a aquest actiu és molt il·líquid. Aquesta darrera característica fa que sigui virtualment impossible de vendre'l ja no a un preu raonable, sinó a qualsevol preu, de manera que té un impacte negatiu en el balanç de situació de qualsevol companyia, ja que si té molts actius tòxics aquesta pot esdevenir insolvent.
El concepte d'actiu tòxic fou abastament emprat arran de la Crisi financera 2007-2010 per a referir-se específicament a les cdo -collateralized debt obligations (obligació de deute garantida)-, als CDS -Credit default swaps (permuta d'incompliment creditici)-, i als ABS -Asset-backed securities (valor garantit per actius)-, i dins d'aquests darrers, específicament als MBS -Mortgage-backed security (valor garantit per hipoteques)-. La raó que específicament aquests darrers instruments financers esdevinguessin actius tòxics rau d'una banda en la caiguda vertiginosa del preu dels habitatges hipotecats, fet que al seu torn implicà que els posseïdors dels valors garantits per hipotèques, majoritàriament els bancs, no poguessin trobar mercat on revendre'ls. Per tant, els bancs, principals posseïdors d'aquests instruments, es trobaren en els seus balanços amb actius significativament depreciats en preu de mercat, i amb mercats il·líquids on poder revendre'ls precisament per la seva dràstica caiguda en el preu de mercat, essent qualificats de Bancs zombis.
Malgrat que des d'aleshores el terme actiu tòxic s'ha associat generalment a préstecs irretornables concedits per bancs, qualsevol actiu sa d'un balanç de situació pot esdevenir un actiu tòxic en un context econòmic de caiguda generalitzada de preus de mercat, i una demanda congelada per aquests actius.
En el sistema bancari espanyol, poc influenciat pels instruments financers derivats, la denominació actiu tòxic es referí al préstecs hipotecaris incobrables i tots els seus derivats —habitatges, sòl, etc—, que figuraven en els balanç dels bancs espanyols.
# Konrad Stäheli

Konrad Stäheli (Egnach, cantó de Turgòvia, Suïssa, 17 de desembre de 1866 - Sankt Gallen, Cantó de Sankt Gallen, 5 de novembre de 1931) fou un tirador olímpic suís guanyador de quatre medalles olímpiques. Entre 1898 i 1914 guanyà, com a mínim, una medalla d'or en el Campionat del Món de Tir, exceptuant l'any 1903 quan no participà, aconseguint un total de 42 medalles mundials (26 medalles d'or, nou de plata i set de bronze).
Va participar, als 33 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1900 realitzats a París (França), on va aconseguir guanyar la medalla d'or en les proves de pistola militar (per equips), rifle militar (de genolls) i rifle militar (tres posicions per equips), així com la medalla de bronze en la prova de pistola militar (individual).
Va participar en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1906 realitzats a Atenes (Grècia), els anomenats Jocs Intercalats i no reconeguts oficialment pel Comitè Olímpic Internacional, on aconseguí guanyar la medalla d'or en la prova de rifle (genolls), la medalla de plata en la prova de rifle (tres posicions) i rifle (posició lliure) i la medalla de bronze en la prova de rifle (bocaterrosa).

## Notes

* ↑ Algunes fonts només li ortoguen la medalla d'or en la prova de rifle (3 posicions per equips) i la medalla de plata en la prova de rifle (lliure). Arxivat 2011-07-27 a Wayback Machine.
# Mur de pedra

Un Mur de pedra és una classe de construcció de maçoneria que s'ha utilitzat durant milers d'anys. Els primers murs de pedra van ser construïts amuntegant pedres als marges dels camps tot formant el que s'anomena paret de pedra seca. Posteriorment es va utilitzar morter de calç o argamassa per consolidar les pedres entre elles, especialment en la construcció de muralles, castells, i altres fortificacions abans i durant l'edat mitjana. Aquestes parets de pedra estan repartides per tot el món de diferents formes. Un dels millors exemples és el Mur Cíclopic de Rajgir, Índia.

## Materials

Els murs de pedra solen estar fets de materials locals que van des de la pedra calcària i sílex fins al granit i el gres. No obstant això, la qualitat de la pedra de construcció varia molt, tant en la seva resistència a la intempèrie i a la meteorització, en la resistència a la penetració de l'aigua i en la seva capacitat de treballar amb formes regulars abans de la construcció. La pedra treballada és coneguda generalment com a carreus i s'utilitza sovint per a les cantonades dels edificis de pedra. El granit és molt resistent a la intempèrie, mentre que algunes calcàries són molt febles. Altres calcàries, com la Pedra de Portland, són més resistents a la intempèrie.

## Dimensions

Les grans estructures solen estar construïdes amb parets molt gruixudes, de manera que els castells i les catedrals tenen parets de fins a 12 peus de gruix. Normalment consten d'un exterior de pedra en capes i de trencament de runes.

## Vegeu també

* Estructures de contenció
* Pressió lateral del sòl
* Marjada
* Pedra seca
* Mur pantalla
* Tanca de contenció
* Mur de càrrega
* Atall

## Referències

* ↑ «The Cyclopean Wall Rajgir» (en anglès). Travel News India, 07-03-2017. Arxivat 2018-01-04 a Wayback Machine.
* ↑ Jette Bang (red.): Vejledning om beskyttede sten- og jorddiger; Kulturministeriet, Kulturarvsstyrelsen 2009; ISBN 978-87-91298-34-9

## Enllaços externs

* stengærde — Ordbog — ODS
# Llop vermell

El llop vermell (Canis rufus) és una espècie de cànid. Antigament es trobava al sud-est dels Estats Units: des de la costa atlàntica fins al centre de Texas i des del Golf de Mèxic fins a Missouri i el sud d'Illinois.

## Descripció

* Fa 38-41 cm d'alçària fins a les espatlles i 140-165 cm de llargària des del nas fins a la cua.
* Pesa entre 17 i 40,5 kg.
* El seu color és, en general, marró amb altres colors barrejats que van des del vermell canyella fins al gairebé negre.

## Ecologia

Caça, al capvespre o a trenc d'alba, galls fers, conills, llebres i d'altres rosegadors, cèrvids i ossos rentadors. També es nodreix de carronya i d'animals domèstics, si en troba.
L'aparellament ocorre al febrer i el març. La gestació dura uns 60 dies i la femella pareix una ventrada de 3-6 cadells a l'abril o el maig. Tant el mascle com la femella s'aparellen per a tota la vida i tots dos participen en la criança de la seva progènie, la qual assolirà la maduresa sexual al cap de 22 mesos.
Entre el 1900 i el 1920 les poblacions d'aquesta subespècie foren exterminades de la porció oriental de la seva àrea de distribució mitjançant trampes, verins i la caça. D'aquesta manera, vers el 1980 s'extingí en estat salvatge. Això no obstant, 40 individus foren capturats a finals de la dècada de 1970 i, atès que 14 eren genèticament purs, es van emprar per a la seva cria en captivitat. Des del 1987, centenars d'individus han estat reintroduïts a la natura. Així i tot, encara són vistos com a intrusos per algunes persones i, en conseqüència, perseguits. A més, l'amenaça d'hibridació amb el coiot segueix existint.

## Referències

* 1 2 3 4 5 Cosmosmith (anglès)

## Bibliografia

* Wilson, D. E.; Reeder, D. M. (editors). Mammal Species of the World. A Taxonomic and Geographic Reference (en anglès). 2 volums. 3a edició. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2005. ISBN 978-0-8018-8221-0.
# Seiichiro Kashio

Seiichiro Kashio (en japonès: 柏尾誠一郎; transliteració: Kashio Seiichiro) (Osaka, Imperi Japonès, 2 de gener de 1892 − 6 de setembre de 1962) fou un tennista japonès, guanyador d'una medalla d'argent olímpica en els Jocs Olímpics d'Anvers de 1920.

## Biografia

Kashio es va graduar a l'escola Tokyo Higher Commercial School (actualment Universitat Hitotsubashi) i va treballar en l'empresa Mitsui & Co., per la qual fou destinat a la sucursal de Nova York.
L'any 1918 va debutar en el US Championships i en el 1919 va guanyar el títol més important de la seva carrera, el Canada Open davant l'estatunidenc Walter K. Wesbrook. En el 1920 va participar en els Jocs Olímpics d'Anvers competint en la prova individual, on arribà a tercera ronda, i en la prova de dobles masculins fent parella amb Ichiya Kumagae, amb el qual van guanyar la medalla d'argent després de ser derrotats per la parella britànica Oswald Turnbull i Max Woosnam.
Va formar part de l'equip japonès de la Copa Davis en diverses edicions amb el millor resultat d'haver-se classificat per les semifinals l'any 1923.

## Jocs Olímpics
### Dobles masculins

| Any | Campionat | Parella | Oponents | Resultat |
| 1920 | Jocs Olímpics, Anvers, Bèlgica | Ichiya Kumagae | Oswald Turnbull Max Woosnam | 2−6, 7−5, 5−7, 5−7 |

## Palmarès
### Equips: 1 (0−1)

| Resultat | Núm. | Data | Torneig | Superfície | Equip | Oponents | Marcador |
| Finalista | 1. | 2 − 5 de setembre de 1921 | Copa Davis, Forest Hills, Estats Units | Gespa | Ichiya Kumagai Zenso Shimizu | Bill Johnston Bill Tilden Watson Washburn Richard N. Williams | 0−5 |

## Referències

* 1 2 3 4 «Olympedia – Seiichiro Kashio». [Consulta: 10 desembre 2023].
* ↑ «Japan Is To Send Lawn Tennis Team». The New York Times, 31-12-1922. [Consulta: 7 maig 2012].

## Enllaços externs

* Seiichiro Kashio a la Copa Davis (anglès)