OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sakai

«Sakai» té aquests significats:
* Toponímia:
** Sakai (Osaka), ciutat del Japó a la Prefectura d'Osaka
** Sakai (Fukui), ciutat del Japó a la Prefectura de Fukui
** Sakai (Gunma), antic poble del Japó a la Prefectura de Gunma
** Sakai (Ibaraki), poble del Japó a la Prefectura d'Ibaraki
** Sakai (Nagano), vila del Japó a la Prefectura de Nagano
* Biografies:
** Gōtoku Sakai (Nova York, EUA, 1991), futbolista japonès
** Hideo Sakai (Japó, 1909), futbolista japonès
** Hiroki Sakai (Prefectura de Chiba, 1990), futbolista japonès
** Naoki Sakai (Prefectura de Chiba, 1975), futbolista japonès
** Saburo Sakai (Prefectura de Saga, 1915 - Yamato, Kanagawa, 2000), aviador japonès
** Stan Sakai (Kyoto, 1953), dibuixant de còmics americà d'ascendència japonesa
** Tatsuya Sakai (Fukuoka, 1990), futbolista japonès
** Tomoyuki Sakai (Prefectura de Saitama, 1979), futbolista japonès
** Toshihiko Sakai (Miyako, Fukuoka, Japó, 1871 - Tòquio, 1933), escriptor, socialista i esperantista japonès
** Yoshinori Sakai (Hiroshima, Japó, 1945 − Tòquio, 2014), atleta
# Pastisseria Escribà

La pastisseria Escribà és un negoci fundat el 1906 per Mateu Serra i Carbonell a la Gran Via de les Corts Catalanes, 546 de Barcelona.

## Història

Mateu Serra i Carbonell (1876-1945) era natural de Torregrossa (Pla d'Urgell). Quan els seus paren van morir, va anar a Barcelona a buscar els seus germans i s'hi quedà treballant com a carboner fins que hagué d'anar a la Guerra de Cuba. El 1906 va obrir el «Forn Serra» amb la seva dona, Josefina Gala, natural de Tortosa, i el 1912, el seu cunyat hi va projectar una façana modernista.
Arran de l'Exposició Internacional del 1929, el matrimoni va contractar el confiter Antoni Escribà i Cases (1917-1987), i el 1933, es van jubilar i n'agafaren les regnes la filla del matrimoni i el nou pastisser. Durant la Guerra Civil espanyola el negoci fou col·lectivitzat, però amb l'arribada de les tropes franquistes la situació tornà a la normalitat i hi van poder mantenir els treballadors.
Antoni Escribà estudiava dibuix a l'Escola de la Llotja, però es sumà al negoci, on aportà els seus dots artístics al món de la pastisseria. El 1955, va marxar a París per a formar-se amb el pastisser Étienne Tholoniat, la filla del qual, Jocelyne, seria la seva dona, amb qui va dirigir el negoci des del 1961. A la dècada del 1970, Escribà va ser reconegut com a Millor Pastisser d'Europa, i va obtenir 24 medalles entre el 1945 i el 1977.
El 1986, la família Escribà va adquirir l'antiga Casa Figueras a la Rambla per a obrir-ne la primera sucursal.
Antoni Escribà i Serra (1930-2004) fou la tercera generació de pastissers i els germans Christian, Joan i Jordi Escribà Tholoniat en formen la quarta; Christian va rebre el 2007 el guardó de Millor Pastisser d'Espanya, atorgat per la Reial Acadèmia de Gastronomia.

## Especialitats

Entre les especialitats de la casa, es troben els pastissets de Tortosa: d'elaboració diària des de 1906; el torró de gemma cremada; el tortell de massapà (Antoni Escribà fill va introduir les corones de cartolina a Espanya, l'any 1957); el pa de muntanya; els cremadets originaris de la pastisseria Pomar de Palma, la fórmula dels quals va ser cedida als Escribà el 1976; o els croissants (els primers elaborats amb mantega d'Espanya van ser realitzats per aquesta pastisseria l'any 1961).

## Referències

* 1 2 3 4 Corón, Aida «Escribà, els mags de la pastisseria». Via Empresa7, 21-03-2016.
* 1 2 Escribà, Christian. El arte de convertir la pastelería en ilusión (en castellà). Barcelona: RBA, p. 240. ISBN 8490560471.
* ↑ «Antigua Casa Figueras». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Ens infiltrem a l'obrador de la pastisseria Escribà amb "Bogeria a la pastisseria"». TV3, 14-12-2016.
* Maâti Salvat, Josep. «Pastisseria Escribà, l’art pastisser d’una família. Quatre generacions d'una família han regentat una pastisseria que va començar el 1906 sent una fleca de barri». betevé, 07-03-2023.
# Can Congost (Cànoves i Samalús)

Can Congost és un conjunt d'edificis amb elements gòtics de Cànoves i Samalús (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Conjunt d'edificis d'estructura complexa al voltant d'un barri tancat que té dos portals d'accés d'arc de mig punt. L'edifici principal, orientat cara a migdia, consta de planta baixa i pis, està cobert a doble vessant. A la façana té un portal adovellat d'arc de mig punt i al seu damunt una finestra emmarcades per grans carreus; aquesta és d'arc conopial amb calats gòtics i a l'imposta de l'arc dues figures i rosetes.

## Història

En el fogatge de l'any 1553 tenim documentat a Antoni Congost. La casa es devia reformar o construir de nou en aquest segle tal com indica la tipologia de la finestra, pròpia del segle xvi. Té molts edificis annexos difícils de datar fruit de diverses ampliacions i modificacions. Actualment s'ha convertit en una discoteca.

## Referències

* 1 2 «Can Congost». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juny 2020].
# Reactor d'aigua pesant pressuritzada

Un reactor d'aigua pesant pressuritzada o PHWR (de l'anglès, pressurized heavy water reactor) és un tipus de reactor nuclear que fa servir aigua pesant (òxid de deuteri, D₂O) a alta pressió com a moderador de neutrons i com a refrigerant. Els primers es van construir al Canadà als anys 50 i 60, i eren anomenats reactors CANDU, de CANada Deuterium Uranium, i després se n'han construir també a l'Índia, mitjançant el mètode d'enginyeria inversa a partir del model CANDU. Solen estar dissenyades per a un temps de vida de quaranta anys. En 1997 hi havia 28 reactors PHWR al món, amb una potència total de més de 15.000 MWe.
La particularitat més important d'aquesta tecnologia és l'ús d'aigua pesant en comptes de l'aigua que es fa servir als reactors d'aigua bullent (PWR). Als PHWR l'aigua pesant a pressió es troba al seu punt de rosada per a poder assolir temperatures més elevades i així, com a refrigerant, poder transportar més calor del reactor fins a la turbina. Això en principi faria augmentar el rendiment del reactor, però l'inconvenient és que cal fabricar l'aigua pesant i, cosa que requereix un equipament molt car i, per tant, disminueixen el rendiment total.

## Referències

* ↑ Economia de l'energia nuclear dels reactors d'aigua pesant Arxivat 2009-02-25 a Wayback Machine., de MV Ramana, Antonette D'Sa i Amulya Reddy. Article publicat a Economic and Political Weekly, pàgs. 1.763- 1.773. 23 d'abril de 2005 (anglès)
# Cales de Mallorca

Cales de Mallorca és un indret turístic situat a la costa del municipi de Manacor, a la possessió de l'Hospitalet Vell, i està format principalment per establiments hotelers. Aquest nucli comprèn les cales de Cala Antena, es Domingos Gran i es Domingos Petit. Té una població empadronada de 1.005 persones (2019), el que fa de Cales de Mallorca el quart nucli de població més gran del municipi després de Manacor, Porto Cristo i s'Illot-Cala Morlanda.

## Història

La zona dels voltants de Cales de Mallorca, coneguda com s'Hospitalet Vell, presenta indicis de presència humana des d'almenys el segon mil·lenni abans de la nostra era.
En els anys seixanta s'inicià la urbanització de la zona.

## Política i administració

A efectes administratius, Cales de Mallorca és com una barriada més de Manacor i, per tant, no disposa de cap organisme de gestió propi. Els serveis públics proporcionats a la zona es concentren al Centre Cívic, que actua com a oficina de Correus, unitat bàsica de salut i oficina de turisme.

## Demografia

Evolució demogràfica del nucli de Cales de Mallorca entre 2000 i 2019:
| 2000 | 2001 | 2002 | 2003 | 2004 | 2005 | 2006 | 2007 | 2008 | 2009 |
| 672 | 710 | 782 | 777 | 748 | 725 | 823 | 891 | 944 | 1.042 |
| 2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | 2017 | 2018 | 2019 |
| 1.051 | 1.059 | 1.050 | 1.085 | 881 | 882 | 845 | 865 | 938 | 1.005 |

## Referències

* ↑ «S'Hospitalet vell». Arqueomallorca. Arxivat de l'original el 2020-02-06. [Consulta: 14 desembre 2020].
* ↑ «Padró (xifres de població). Dades anuals». Institut d'Estadística de les Illes Balears (IBESTAT). [Consulta: 14 desembre 2020].
# La Figuera (Algerri)

La Figuera és una llogarret, actualment despoblat, del terme municipal d'Algerri (Noguera). Està situat al sector nord del terme, prop dels d'Os de Balaguer i Castelló de Farfanya.
El nucli amb l'aspecte de vila closa, té un portal rodó que dona accés a un carrer estret que puja fins al roc sobre el qual hi ha les restes del castell de la Figuera, al qual s'accedeix per unes escales excavades a la pedra. Prop seu hi ha l'església romànica de Sant Josep o Sant Urbà, dedicada abans a sant Antoni Abat, que des del 1852 depenia de la parròquia d'Os de Balaguer. La sagristia és obra del segle xviii i fou bastida aprofitant carreus antics del castell.
Fou municipi independent fins a meitat del segle xix quan s'incororà a Algerri.

## Referències

* ↑ Rocafort i Sansó, Ceferí. Geografia General de Catalunya - Província de Lleida. Barcelona: Establiment editorial de Albert Martín, p. 242-243 [Consulta: 23 juliol 2020].
* ↑ «La Figuera (Algerri)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «La Figuera (Algerri)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «255171 Figuera, La». Alteraciones de los municipios en los Censos de Población desde 1842. INE. [Consulta: 27 juliol 2020].
# 53a Divisió (Exèrcit Popular de la República)

La 53a Divisió va ser una de les divisions de l'Exèrcit Popular de la República que es van organitzar durant la Guerra Civil espanyola sobre la base de les Brigades Mixtes. Va estar desplegada en el front de Llevant.

## Historial

Durant 1937 en el front Nord ja havia existit una divisió que va emprar aquesta numeració.
En la primavera de 1938, en el si del XVII Cos d'Exèrcit, es va crear una divisió que va rebre la numeració «53». El comandament va recaure en el capità d'infanteria de marina Eugenio Franquelo Ramírez. Al juny la divisió va ser enviada al front de Llevant, on —integrada en el XX Cos d'Exèrcit— va resistir l'ofensiva franquista que pretenia conquistar València. Durant la resta de la contesa la divisió va romandre en aquest front, sense participar en operacions militars de rellevància.
La divisió es va autodissoldre cap al final de la guerra, al març de 1939.

## Comandaments
### Comdantes

* capità d'infanteria de marina Eugenio Franquelo Ramírez;

### Comissaris

* Juan Herráiz Benito, del PCE;

### Caps d'Estat Major

* tinent de milícies Isidro Sánchez-Covisa Meiro;

## Ordre de batalla

| Data | Cos d'Exèrcit adscrit | Brigades Mixtes integrades | Front de batalla |
| 30 d'abril de 1938 | XVII Cos d'Exèrcit | 192a, 193a i 194a | Reserva general |
| 28 de juny de 1938 | XX Cos d'Exèrcit | 36a i 208a | Llevant |
| Agost de 1938 | XX Cos d'Exèrcit | 36a, 203a i 208a | Llevant |

## Notes

* ↑ Aquesta unitat, manada pel major de milícies Francisco Bravo Quesada, havia estat creada en l'estiu de 1937 dins del XV Cos d'Exèrcit (santanderí). Heretava l'estructura de l'antiga «2a Divisió santanderina», de la qual havien estat caps el comandant d'infanteria José Bueno Quejo i el tinent coronel José Gállego Aragüés. La nova unitat va quedar composta per les brigades mixtes 170a, 171a i 172a; tindria una vida operativa molt curta, perquè va ser seria destruïda durant la batalla de Santander.

## Referències

* 1 2 Solla Gutiérrez, 2010, p. 327.
* ↑ Palaia Gutiérrez, 2010, p. 319, 324.
* ↑ Engel, 1999, p. 223, 234.
* 1 2 Engel, 1999, p. 234.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 168.
* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 303.
* ↑ Álvarez, 1989, p. 188.

## Bibliografia

* Álvarez, Santiago. Los comisarios políticos en el Ejército Popular de la República. Ediciós do Castro, 1989.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Martínez Bande, José Manuel. La batalla de Pozoblanco y el cierre de la bolsa de Mérida. Madrid: Editorial San Martín, 1981.
* Navarro, Ramón Juan. Resistir es vencer. El frente de Viver en la Guerra Civil española. Lulu.com, 2010. ISBN 978-1-4466-9664-4.
* Solla Gutiérrez, Miguel Ángel. La República sitiada. Trece meses de Guerra Civil en Cantabria. Santander: Ediciones de la Universidad de Cantabria, 2010.
# Hurley (Nova York)

Hurley és una concentració de població designada pel cens (census designated place) dels Estats Units a l'estat de Nova York, dins el terme municipal de Hurley, un town del mateix nom. Segons el cens del 2000 tenia 3.561 habitants.

## Demografia

Segons el cens del 2000, Hurley tenia 3.561 habitants, 1.415 habitatges, i 1.049 famílies. La densitat de població era de 250 habitants per km².
Dels 1.415 habitatges en un 31,2% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 62,3% hi vivien parelles casades, en un 8,1% dones solteres, i en un 25,8% no eren unitats familiars. En el 22% dels habitatges hi vivien persones soles l'11,5% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,51 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,91.
Per edats la població es repartia de la següent manera: un 23,1% tenia menys de 18 anys, un 4,9% entre 18 i 24, un 25,5% entre 25 i 44, un 28,2% de 45 a 60 i un 18,3% 65 anys o més.
L'edat mediana era de 43 anys. Per cada 100 dones de 18 o més anys hi havia 87,5 homes.
La renda mediana per habitatge era de 58.624 $ i la renda mediana per família de 64.261 $. Els homes tenien una renda mediana de 43.750 $ mentre que les dones 28.611 $. La renda per capita de la població era de 27.458 $. Entorn de l'1,8% de les famílies i el 2,3% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.

## Referències

* ↑ «U.S. Gazetteer: 2000 and 1990». Oficina del Cens dels Estats Units, 10-07-2008.
* 1 2 3 «Fact Sheet- Hurley». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010. Arxivat de l'original el 2020-02-14. [Consulta: 9 agost 2010].
* ↑ «Geographic Comparison Table- Hurley». American Fact Finder. Oficina del Cens dels Estats Units, 12-01-2010.
# Welwítsquia

La welwítsquia (Welwitschia mirabilis) és una espècie de gimnosperma de la divisió Gnetophyta, família Welwitschiaceae, la única del gènere monotípic Welwitschia. També és l'única representant vivent de la seva família. Rep el seu nom pel metge i botànic austríac Friedrich Welwitsch, que la va descobrir el 1859. La welwítsquia només es troba al desert de Namíbia, entre Namíbia i Angola.
Aquesta espècie es considera un fòssil vivent. fet que es fonamenta en les seves característiques, comunes amb les plantes primitives; es calcula que l'espècie existia fa 220 milions d'anys. Malgrat tot, no s'han trobat fòssils d'aquesta planta que acaben de confirmar-ho del tot.

## Biologia

La welwítsquia creix des d'un tronc llenyós curt i gruixut amb només dues fulles (rarament tres) que creixen contínuament des de la base, i una llarga arrel. Després de la germinació els cotilèdons creixen de 25 a 35 mm d'amplada i els segueixen les dues fulles permanents que creixen al llarg de tota la vida de la planta fins a fer de 2 a 4 m de longitud.
Aquesta planta és dioica, per tant els sexes masculí i femení es troben en plantes separades. La pol·linització, la fan els insectes, atrets pel nèctar que fan els estròbils masculins i femenins.
És difícil determinar l'edat d'aquestes plantes, però sembla que poden arribar a tenir fins a 2.000 anys.
Sembla que la planta aprofita la rosada, que és molt freqüent al desert de Namíbia.
Possiblement la welwítsquia fa servir el metabolisme de les plantes crasses en la fotosíntesi, i en aquest cas és l'única gimnosperma que ho fa, però les dades són contradictòries.

## Heràldica

La planta figura en l'escut nacional de Namíbia.

## Galeria

* La welwítsquia més gran; fa 1,4 m d'alt i uns 4 m de diàmetre
* Planta femella
* Planta mascle amb estròbils
* Planta femella amb estròbils

## Referències

* ↑ «Noms de plantes. Corpus de fitonímia catalana | TERMCAT». [Consulta: 26 gener 2023].
* 1 2 Lazier, Christine. La naturaleza : sus fenómenos. 2a. ed.. París: Fleurus, 2001, p. 91. ISBN 2-215-06612-1.
* ↑ Flowering Plants of Africa 57:2-8(2001)
* ↑ A. Lewington & E. Parker. Ancient Trees: Trees that Live for a Thousand Years. Collins & Brown Ltd., 1999. ISBN 1-85585-704-9.
* ↑ Wetschnig W, Depisch B «Pollination biology of Welwitschia mirabilis HOOK. f. (Welwitschiaceae, Gnetopsida)». Phyton-Annales Rei Botanicae, 39, 1999, pàg. 167.
* ↑ Winter K, Schramm MJ «Analysis of Stomatal and Nonstomatal Components in the Environmental Control of CO₂ Exchange in Leaves of Welwitschia mirabilis». Plant Physiology, 82, 1986, pàg. 173.

## Enllaços externs

* Base de dades de gimnospermes: Welwitschia Arxivat 2007-08-15 a Wayback Machine.
* Ecology & Evolutionary Biology Conservatory Arxivat 2004-06-07 a Wayback Machine.
* The Welwitschia Page: fotos de welwítsquies silvestres
# Forn de les Valls

El Forn de les Valls és una obra de Tivissa (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una rajoleria situada al terme municipal de Tivissa. El seu estat de conservació és mitjà; es conserva parcialment l'immoble i, a part, s'hi han afegit algunes parts de nova construcció.
De la part que podríem considerar original, destaquen els murs fets a partir de carreus irregulars i disposats de manera no uniforme. El conjunt va ser posteriorment arrebossat, tot i que a dia d'avui aquest s'ha perdut en algunes zones.
La boca del forn és d'arc de mig punt rebaixat o escarser. La seva forma queda resseguida per un conjunt de maons plans. Altres obertures que permeten l'accés al conjunt també es conformen a partir d'aquests maons plans en els punts estructurals.
La coberta actual és de construcció recent i s'estructura a un sol aiguavés.

## Referències

* 1 2 3 4 «Forn de les Valls». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 5 maig 2021].
# Sexe anal

El sexe anal o coit anal, dit també sodomia, és una pràctica sexual. Està realitzat on l'anus o el recte o tots dos alhora són estimulats, sovint per mitjà de la inserció del penis o altres objectes. Aquesta activitat pot ser agradable atès que el recte conté terminacions nervioses que poden ser estimulades i per la seva proximitat a les parets vaginals, en les dones, i l'estimulació de la pròstata en els homes.
Alguns sexòlegs classifiquen aquesta zona com el punt G masculí. Amb l'estimulació, la pròstata produeix un dels líquids que formen el semen, i alhora una sensació d'ejaculació, encara que no sigui acompanyada d'una erecció del penis. Aquest coit pot conduir a l'orgasme.
La majoria de les institucions mèdiques recomanen de tenir cura en practicar el sexe anal. El recte, a diferència de la vagina, no conté un sistema de lubricació propi i, per tant, la fricció excessiva pot danyar la paret rectal i causar una hemorràgia. Aconsellen, a més de la utilització de lubricants, de sempre utilitzar un preservatiu o condó per tal de prevenir infecció del penis per bacteris rectals o malalties de transmissió sexual (inclosa la sida). No s'ha d'inserir a la vagina cap objecte ni el penis després de practicar el coit anal per tal d'evitar infeccions.

## Referències

* ↑ «coit anal». Gran enciclopèdia catalana, 16-07-2020.
* ↑ Blaize, Aurélie. «Les vrais risques de la sodomie» (en francès), 31-10-2019. [Consulta: 16 juliol 2020].
# Música psicodèlica

La música psicodèlica, música àcida o lisèrgica (en referència a l'àcid lisèrgic o LSD), és un gènere musical que pretén evocar, ja sigui líricament o sonorament, l'experiència psicodèlica.
Les drogues psicodèliques han estat usades per diverses cultures pre-modernes i molt sovint el seu ús anava i va acompanyat per música tal com passa avui en dia en algunes cultures del xamanisme americà. De totes maneres, el terme "psicodèlica" es troba lligat a la música per primera vegada al rock sorgit a mitjans dels anys seixanta al Regne Unit i els Estats Units i influït pel moviment hippie dins d'una perspectiva estètica que també era compartida per l'art psicodèlic en les seves formes visuals però essencialment situables dins del moviment de la psicodèlica lligada a l'expressió artística de l'experiència psicodèlica.
Aquesta perspectiva estètica-musical del rock psicodèlic va influenciar altres gèneres com el soul o el funk en l'anomenat soul psicodèlic i el p-funk de George Clinton, el rock progressiu o el jazz fusió, i a músics més enllà dels Estats Units i la Gran Bretanya al voltant del món. Després, als anys 80 algunes variants de la música electrònica i del trance reprendrien l'estètica psicodèlica en la música en gèneres com el psytrance, en els noranta el psybient i en els 2000 el psybreaks. En certa manera també la psicodèlia va influenciar al dub, el qual usualment es troba lligat amb el consum de cànnabis. A la dècada dels vuitanta i noranta apareix el dub electrònic el qual també seria un important precedent en l'evolució del psybient.

## Gèneres de música psicodèlica

* Acid folk
* Rock psicodèlic
* Rock àcid
* Psytrance i Goa tràngol
* Acid House
* Psybreaks
* Psybient
* Soul psicodèlic
* Pop psicodèlic
* New Weird America
* Freak beat
* Stoner rock
* Paisley Underground

## Gèneres propers o fortament influïts per la psicodèlia

* Rock progressiu
* Dub
* Rock espacial
* Heavy metal
* Shoegazing
* Dream pop
* Trip hop
* Madchester
* folktrònica
* Chill out
* Drum & Bass

## Grups

A continuació s'ofereix una llista dels artistes més representatius del gènere:
* Syd Barrett.
* The Beatles (1962-1970)
* Cream (1966-1968)
* The Doors (1965-1971)
* The Electric Prunes
* Grateful Dead (1965-1995)
* Jimi Hendrix (1966-1970)
* Jefferson Airplane (1965-1972)
* Love (1966-1973)
* Pink Floyd (1965-1995)
* 13th Floor Elevators (1965-1969)
* The Yardbirds (1963-1968)
* Blue Cheer (1966-1972)
* Captain Beefheart (1965-1982)
* Country Joe & the Fish
* Donovan.
* Iron Butterfly (1966-1971)
* Erkin Koray.
* Moby Grape.
* Pearls Before Swine
* Ozric Tentacles.
* An Endless Sporadic.
* MGMT
* Mazzy Star
* Acid King.
* Kyuss.
* The Mars Volta.
* Genesis
* Opus
* Deep Purple.
* Queens of the Stone Age.
* Status Quo.
* The B-52's.
* Ocellot

## Referències

* ↑ «Psychedelic» (en anglès). Allmusic. Arxivat de l'original el 2011-12-16. [Consulta: 17 juliol 2009].

## Enllaços externs

* Revista de música psicodèlica i Rock progressiu Arxivat 2010-05-12 a Wayback Machine. (en castellà)
* Extenso enllaç dedicat a la música psicodèlica (anglès)