OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Quirze d'Olmells

Sant Quirze d'Olmells és una església del municipi de Llers (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situada a uns tres quilòmetres al sud-oest de la vila de Llers, a tocar el rec de Palau, entre el mas Molar i el mas Oliveres, al bell mig del bosc.
És una església d'una sola nau capçada a llevant per un absis rectangular. L'absis conserva la coberta original, de volta de canó ultrapassat, mentre que la nau presenta una coberta de dues vessants restituïda. Ambdós espais es comuniquen mitjançant un arc triomfal de mig punt de dimensions reduïdes i molt tancat. Al voltant de la nau hi ha un banc d'obra corregut, conservat en part. Pel que fa a les obertures hi ha dues finestres, la de l'absis d'una sola esqueixada i arcs de mig punt, i la finestra del mur de migdia de la nau, amb aparença d'espitllera per la banda exterior, i completament restituïda. Al mur de migdia de l'absis hi ha una altra obertura corresponent a una finestra preromànica, que es va degradant amb el pas del temps. La porta primitiva estava situada al mur de migdia, era d'arc de mig punt adovellat i fou aparedada posteriorment. En l'actualitat, la finestra espitllerada anterior està oberta en el tapiat d'aquesta antiga obertura. La nova porta, també d'arc de mig punt adovellada, s'ubica a la façana de ponent i és força més tardana que l'anterior. Al cim d'aquesta façana es dreça un campanar d'espadanya d'època moderna, format per un sol arc de mig punt fet de maons. Reforçant la cantonada sud-est del temple hi ha un contrafort atalussat.
L'aparell constructiu és fet de petits blocs de pedra calcària ben tallats, lligats amb abundant morter i disposats en filades força seguides. En alguns punts hi ha incisions rectangulars. Aquesta característica, juntament amb la forma de l'aparell constructiu, donen idea de l'antiguitat de l'edifici, que es pot datar entre els segles IX i x. El sobrealçament de les estructures està construït amb pedra sense treballar i fragments de maons, lligat amb morter.

## Història

L'església de Sant Quirze d'Olmells podria haver estat en el seu origen una parròquia. No està documentada, però, fins a finals del segle xi en un llegat testamentari. Posteriorment trobem diverses referències a aquesta ermita, però no sabem quan va perdre el culte i va iniciar el seu procés de ruïna. Possiblement fou al segle xix.
La nau podria haver tingut originalment una coberta de fusta o tal vegada una volta de canó sostinguda per un arc toral. En època tardana, però, n'hi havia una de llunetes que va caure.
El 2022 es va posar en venda en un portal immobiliari d'internet.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Quirze d'Olmells». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 agost 2014].
* ↑ El llibre verd del Bisbe de Girona (1362-1371). Girona: Diputació de Girona, 2012 (Col·lecció Francesc Eiximenis). ISBN 978-84-96747-85-2.
* ↑ Rivas/Empordà.info, Mairena. «Una ermita preromànica i protegida, en venda en un portal immobiliari», 22-03-2022. [Consulta: 23 març 2022].
# Alisha Fredriksson

Alisha Fredriksson (Hongria, 1994 o 1995) és una jove emprenedora sueca. Aquesta inventora, que va fundar i dirigeix la companyia Seabound juntament amb Roujia Wen, es va fer famosa el 2023 quan va formar part de la llista dels nous talents joves de menys de 30 anys de la revista Forbes. Totes dues van crear la seva empresa emergent el 2021 a fi d'ajudar a resoldre la crisi climàtica capturant el CO2 emès pel transport marítim.
Fredriksson també va rebre el premi d'Emprenedor de l'Any a l'International Tanker Shipping & Trade Conference que es va celebrar a Atenes el 2023.

## Referències

* ↑ CNN. «‘I’m an impatient person:’ This young CEO wants to capture carbon emissions from ships» (en anglès), 18-12-2024. [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ Forbes. «Carbon emissions. Broken food systems. Lack of access to information. These are some of the many problems being addressed by the Forbes social impact listers.» (en anglès), 06-06-2023. [Consulta: 19 desembre 2024].
* ↑ Riviera. «Tanker Entrepreneur of the Year: Seabound CEO Alisha Fredriksson» (en anglès), 19-10-2023. [Consulta: 19 desembre 2024].
# Escarabat hèrcules

L'escarabat hèrcules (Dynastes hercules) és una espècie de coleòpter polífag de la família dels escarabèids, i un dels diversos escarabats rinoceront. Viu als boscos tropicals, selves africanes i boscos equatorials d'Amèrica Central i de Sud-amèrica. És un dels coleòpters més grossos que existeixen, ja que els mascles poden assolir una longitud de fins a 17 centímetres, incloent la seva llarga banya toràcica. És la major de les sis espècies conegudes del gènere Dynastes, i només hi ha dos escarabats més grossos, Macrodontia cervicornis i Titanus giganteus.

## Característiques

Els mascles tenen dues banyes, una al tòrax i una altra al cap; la banya toràcica, de vegades, arriba a créixer més que el mateix cos de l'escarabat. Aquests banyes no apareixen a les femelles, ja que l'espècie presenta un acusat dimorfisme sexual. La finalitat d'aquests apèndixs està relacionada amb la reproducció, ja que els mascles ho fan servir com a arma en els seus combats per aconseguir les femelles. La cara inferior de la banya toràcic està proveïda de pèls gruixuts.
A més de no tenir banyes, les femelles són bastant més petites i de color marró, mentre que els mascles tenen els èlitres de color groguenc amb taques negres. S'ha dit que l'escarabat hèrcules és la criatura més forta en comparació amb la seva mida, ja que és capaç de carregar un pes 850 vegades més gran que el del seu propi cos; d'aquí el seu nom, tot agafant la referència de l'heroi mitològic Hèrcules.

## Història natural

L'estat larvari d'aquest escarabat dura un o dos anys, fins que la larva arriba una mida de 110 mil·límetres, i pesa uns 120 grams. Gran part de la vida de la larva transcorre perforant l'interior de la fusta en putrefacció, que és la seva principal font d'aliment. Si s'afegeixen cadàvers d'animals en descomposició, l'animal arriba a un desenvolupament més gran. Després del període larvari, es transforma en pupa i es produeix la metamorfosi, de la qual emergeix l'escarabat adult, que s'alimenta fonamentalment de fruits caiguts al terra forestal.

## Llista de subespècies

* Dynastes hercules ecuatorianus Ohaus, 1913
* Dynastes hercules baudrii Pinchon, 1976
* Dynastes hercules reidi Chalumeau, 1977
* Dynastes hercules lichyi Lachaume, 1985
* Dynastes hercules occidentalis Lachaume, 1985
* Dynastes hercules septentrionalis Lachaume, 1985
* Dynastes hercules paschoali Grossi and Arnaud, 1993
* Dynastes hercules tuxtlaensis Moron, 1993
* Dynastes hercules trinidadensis Chalumeau and Reid, 1995
* Dynastes hercules bleuzeni Silvestre and Dechambre, 1995
* Dynastes hercules morishimai Nagai, 2002
* Dynastes hercules takakuwai Nagai, 2002

## Referències

* ↑ Escarabat hèrcules Arxivat 2014-12-18 a Wayback Machine. (anglès)

## Enllaços externs

* Informació sobre Dynastes hercules a naturalworlds.org (anglès)
* Informació sobre Dynastes hercules a entweb.clemson.edu Arxivat 2005-02-25 a Wayback Machine. (anglès)
* Escarabats rinoceront Galeria amb diverses subespècies d'escarabat Hèrcules. (anglès)
# Sechium

Sechium és un gènere de plantes amb flor de la família Cucurbitaceae.

## Característiques

Són plantes enfiladisses, l'espècie més coneguda és la xaiota, cultivat com a hortalissa en alguns països tropicals.

## Taxonomia

* Sechium compositum (Donn. Sm.) C. Jeffrey
* Sechium edule (Jacq.) Sw. - txaiote
* Sechium hintonii (Paul G. Wilson) C. Jeffrey
* Sechium jamaicense J. St.-Hil.
* Sechium tacaco (Pittier) C. Jeffrey

## Referències

* ↑ in pdf - Arxivat 2009-02-25 a Wayback Machine.ISBN 92-9043-298-5
# Cua de jonc bec-roig

El cua de jonc bec-roig (Phaethon aethereus) és un ocell marí de la família dels faetòntids (Phaetontidae). La major de les tres espècies del gènere Phaethon.

## Morfologia

* Fa una llargària de 90–105 cm, incloent-hi les llargues plomes centrals de la cua, amb uns 35 cm. Envergadura 100 -110 cm.
* Color general blanc amb fines vires negres per sobre. Una banda negra li travessa l'ull. Primàries de la punta de l'ala negres.
* Bec fort, una mica corbat i acabat en punta, de color roig viu. Potes grisenques amb membrana interdigital negra.
* Les dues plomes caudals centrals, allargades, blanques.
* Els joves no tenen plomes caudals llargues i el bec és groc.

## Hàbitat i distribució

Ocell d'hàbits pelàgics, que viu a les zones tropicals i subtropicals de tots els oceans. Cria en illes petites, en penya-segats costaners o caus a prop de la costa, a la costa americana, des de les illes del golf de Califòrnia cap al sud fins al Perú, incloent-hi les Illes Galápagos, Illes del Carib, Brasil i de la costa africana de l'Atlàntic, i també de l'Índic, al mar Roig, el golf d'Aden i el golf Pèrsic.

## Alimentació

Com la resta dels faetons, s'alimenta de peixos i calamars.

## Reproducció

Ponen un únic ou, que coven durant uns 45 dies.

## Llista de subespècies

* P. a. aethereus Linnaeus 1758. Cria a les illes Fernando de Noronha, Ascensió i St. Helena, a l'Atlàntic Meridional.
* P. a. indicus Hume 1876. Mar Roig, Golf Pèrsic i Golf d'Aden.
* P. a. mesonauta Peters,JL 1930. Zona tropical i subtropical del Pacífic oriental, Carib i Oceà Atlàntic.

## Referències

* ↑ Redman, Nigel; Stevenson, Terry; Fanshawe, John. Birds of the Horn of Africa: Ethiopia, Eritrea, Djibouti, Somalia, and Socotra - Revised and Expanded Edition (en anglès). Princeton University Press, 2016, p. 42. ISBN 978-0-691-17289-7 [Consulta: 23 novembre 2018].
* Grimmett, Inskipp i Inskipp Birds of India, ISBN 0-691-04910-6.
* Peter Harrison Seabirds: An Identification Guide, ISBN 0-7470-1410-8.
# Gastralium

Els gastralia (en singular gastralium) són ossos dèrmics que es troben a la paret corporal ventral dels cocodrils i Sphenodon. Es troben entre l'estern i la pelvis, i no s'articulen amb les vèrtebres. En els animals moderns, proveeixen suport per a l'abdomen i llocs d'anclatge pels músculs abdominals.
Els gastralia també estan presents en una àmplia varietat d'animals extints, incloent dinosaures teròpodes i prosauròpodes, pterosaures, i campsosaures.

## Bibliografia

* Kardong, K. V (1999). «Vertebrados. Anatomía comparada, función, evolución». McGraw-Hill Interamericana de España, S.A.U. ISBN 84-486-0261-7. (castellà)
# Lèmur nan de cua gruixuda

El lèmur nan de cua gruixuda (Cheirogaleus medius) és un lèmur endèmic de Madagascar. És un dels primats més petits que hi ha. Fou el primer primat de les zones tropicals en què es demostrà l'ocurrència d'hibernació. Tot i que el clima hivernal de Madagascar no és gaire fred, sí que és sec, cosa que provoca aquesta adaptació. Com altres lèmurs, aquesta espècie pot acumular reserves de greix a la cua. Aquest greix serveix de font d'energia durant la hibernació.
# Vampir escuat

El vampir escuat (Diphylla ecaudata) és una de les tres espècies de vampir, i pertany al gènere monotípic Diphylla. Malgrat la concepció comuna que els vampirs s'alimenten de sang de mamífers, aquesta espècie s'alimenta principalment de la d'ocells. Viu a les selves tropicals i subtropicals de Sud-amèrica.
Generalment descansa de dia amb menys de 12 individus en una cova, encara que un cop es van trobar en una cova 35 individus. També comparteix l'aliment regurgitant-lo.
Té una bona visió, encara que la seva ecolocalització és pobre. Sovint comparteix refugi amb el vampir comú, encara que és un ratpenat solitari i no forma grups. No té solcs linguals sota la llengua com les altres dues espècies de vampir, però té un solc al llarg de la boca que podria servir com a «canal sanguini».
Pot ser portador de la ràbia.

## Referències

* ↑ Elizalde-Arellano C, López-Vidal JC, Arroyo-Cabrales J «Food sharing behavior in the hairy-legged vampire bat Diphylla ecaudata.». Acta Chiropterologica [Medellín RA, Laundré JW], vol.8, 2006, pp.314-319. (anglès)
* ↑ eNature.com Arxivat 2011-07-23 a Wayback Machine. (anglès)
* ↑ A.M. Greenhall and U. Schmidt. Natural History of Vampire Bats. Boca Raton, Florida: CRC Press, 1988, pp.125-128. ISBN 0-8493-6750-6; ISBN 978-0-8493-6750-2. (anglès)

## Bibliografia

* Greenhall, Arthur M. 1961. Bats in Agriculture. A Ministry of Agriculture Publication. Trinidad and Tobago. (anglès)
Espècies vivents de noctilionoïdeus :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Infraclasse: Eutheria · Superordre: Laurasiatheria · Ordre: Chiroptera :
Família Mormoopidae :
Família Mystacinidae :
Família Noctilionidae :
Família Phyllostomidae (A..O) :
Família Phyllostomidae (P..Z) :
# Paleodictiòpters

Els paleodictiòpters (Palaeodictyoptera, gr. "dictiòpters antics") són un ordre extint d'insectes paleòpters de l'era Paleozoica.
Tenien la boca en forma de bec, quatre ales semblants i un parell d'aletes addicionals al protòrax anomenades paranots. Es coneixen com els insectes amb sis ales, malgrat que les ales paranotals no eres funcionals. Algunes espècies tenien una gran mida, com per exemple, Mazothairos que tenia una envergadura alar d'uns 55 cm. Una altra característica és la presència d'un llarg cerc (cua), que doblava la longitud de l'abdomen.
Probablement xuclaven sucs de les plantes però alguns podien ser ectoparàsits o predadors.

## Taxonomia

L'ordre Palaeodictyoptera inclou 24 famílies:
* Família Archaemegaptilidae †
* Família Breyeriidae †
* Família Calvertiellidae Martynov, 1931 †
* Família Dictyoneuridae †
* Família Elmoboriidae †
* Família Eugereonidae †
* Família Fouqueidae †
* Família Frankenholziidae †
* Família Graphiptilidae †
* Família Homoiopteridae †
* Família Lithomanteidae Handlirsch, 1906 †
* Família Lycocercidae †
* Família Mecynostomatidae †
* Família Megaptilidae †
* Família Mongolodictyidae Sinichenkova, 1992 †
* Família Namuroningxiidae Prokop & Ren, 2007 †
* Família Paralogidae †
* Família Permoneuridae †
* Família Permothemistidae †
* Família Psychroptilidae †
* Família Rectineuridae †
* Família Spilapteridae †
* Família Straeleniellidae Laurentiaux-Vieira & Laurentiaux, 1986 †
* Família Tchirkovaeidae Sinichenkova, 1979 †

## Referències

* 1 2 «IRMNG - Palaeodictyoptera †». [Consulta: 1r novembre 2021].
* ↑ «BioLib: Palaeodictyoptera». [Consulta: 1r novembre 2021].
* 1 2 Hoell, H.V., Doyen, J.T. & Purcell, A.H.. Introduction to Insect Biology and Diversity, 2nd ed.. Oxford University Press, 1998, p. 321. ISBN 0-19-510033-6.
* Carpenter, F. M. 1992. Superclass Hexapoda. Volume 3 of Part R, Arthropoda 4; Treatise on Invertebrate Paleontology, Boulder, Colorado, Geological Society of America.
* DGrimaldi, D. and Engel, M. S.. Evolution of the Insects. Cambridge University Press, 2005-05-16. ISBN 0-521-82149-5.
* Rasnitsyn, A.P. and Quicke, D.L.J.. History of Insects. Kluwer Academic Publishers, 2002. ISBN 1-4020-0026-X.

## Enllaços externs

* Paleodictyoptera Arxivat 2020-06-07 a Wayback Machine. at the Tree of Life project (list of taxa)
# Creu Coberta de Xèrica

La Creu Coberta de Xèrica, a la comarca de l'Alt Palància, és un monument catalogat com Bé d'Interès Cultural, segons consta a la Direcció General de Patrimoni Artístic de la Generalitat Valenciana, amb codi identificador 12.07.071-015, no comptant amb anotació ministerial.
La creu, que és un exemple de creu de terme es troba al quilòmetre 40 de la carretera nacional N-234, i té la data 1511.
Es data la construcció al segle xvi, quan Lope Arecho, va decidir costejar la construcció de la creu de terme en 1511. En un primer moment es tractava de la creu únicament, i se li coneixia amb el nom de “Creu de Peiró”. Però, potser per les pluges i neus de la zona que podien espatllar l'obra escultòrica, es va procedir, en 1550 a construir una teulada. D'aquesta manera, podem descriure-la com un monument format pels quatre pilars estribats fabricats amb carreus, que presenta unes impostes de les quals parteixen quatre arcs ogivals.
Per la part interior del sostre es pot contemplar una volta de creueria, de creueria simple, decorada amb pintures. La part exterior, coberta amb teules àrabs vidriades, presenta quatre aigües.
Tot i que ja va ser reformada al segle xviii, la deixadesa i falta de manteniment fan que actualment es trobi en un preocupant estat de conservació que en posa en perill la viabilitat estructural.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://eduwp.edu.gva.es/patrimonio-cultural/ficha-inmueble.php?id=5291. Data de consulta: 29 octubre 2024.
* ↑ http://www.cult.gva.es/dgpa/bics/Detalles_bics.asp?IdInmueble=4146
* ↑ La ordenación y planificación integrada de los recursos territoriales turísticos: estudio práctico de un espacio de "desarrollo turístico incipiente" : el Alto Palancia (Castellón). Diego López Olivares. Universitat Jaume I, 1998. Pág. 183
* ↑ http://www.jerica.es/index.php/municipio/patrimonio/cruz-cubierta Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.
* ↑ http://mayores.uji.es/wiki/index.php?title=JERICA
* ↑ http://www.elperiodic.com/pcastellon/noticias/53521_esquerra-unida-denuncia-estado-cruz-cubierta-jerica.html
# Can Vinyals (Flaçà)

Can Vinyals és una masia de Flaçà (Gironès) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

És un gran casal de planta rectangular, modificat i ampliat en diferents etapes. Les parets són de pedra morterada i deixen a la vista els carreus que emmarquen les obertures, les llindes de les quals són monòlits. La coberta és de teula a dues vessants, amb ràfecs de quatre fileres formats per rajoles planes i teula girada. El canal també està fet amb teules i presenta gàrgoles metàl·liques zoomòrfiques.
A la planta baixa es troba la capella de la Mare de Déu del Carme. La planta noble es desenvolupa en el primer pis, on es troben les estances principals. A la segona planta i a ambdós extrems de l'edifici hi ha unes àmplies galeries amb arcs rebaixats. Es conserva una torre de defensa de planta quadrangular a la part meridional del complex, que forma part del sector més antic de l'edifici. A la banda nord hi ha una altra torre, de planta circular i corsera, afegida al segle xix.

## Història

És conegut llinatge, la seva antiguitat queda palesa en la tradició segons la qual S. Bonaventura s'allotjà en aquesta casa, una imatge del Sant, prop l'antiga escala principal ho testimonia. L'emperador Carles V va atorgar títol de noble a Bernat Vinyals el 23 de juny de 1585. Pere de Vinyals Veguer fou tinent general de l'exèrcit austríac des de 1733, i l'emperador l'hi va concedir a Viena, al 1723, el títol de Comte. Joan i Mateu de Vinyals Ribot i el fill d'aquest van ser habilitats com a cavallers a les Corts de 1626.
La restauració de la casa es deu a Bonaventura de Vinyals de Font, assessorat segurament per Rafael Masó i Valentí.
El 1959 es va restaurar la capella del Carme, feta per Josep Vinyals el 1718, hi ha un altar barroc. La coberta de la torre quadrada del vessant sud es modificà a principis dels anys quaranta.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Vinyals». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 novembre 2016].
# Serra Grossa (Vilanova de Meià)

La Serra Grossa és una muntanya de 683 metres que es troba al municipi de Vilanova de Meià, a la comarca catalana de la Noguera.
Al cim podem trobar-hi un vèrtex geodèsic (referència 262099001).

## Referències

* ↑ GEC
* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Tauró guineu

El tauró guineu (Alopias superciliosus), és una espècie de peix elasmobranqui lamniforme de la família Alopiidae que viu en els oceans tropicals del món, a profunditats de 500 m. La seva longitud màxima és de 5 metres (més típicament 3 a 4 m), amb pesos de fins a 360 kg (comú 160 kg).
És un tauró gran amb enormes ulls pels quals se li pot distingir fàcilment, adaptats a la visió a grans profunditats. Grans i amples aletes pectorals. L'adult i l'embrió presenten un solc horitzontal prominent, estès cap enrere des de les obertures branquials; sense solc labial; el rang de la seva dentició és de 21/20 a 22/23 dents en la mandíbula superior i inferior, sense cúspides secundàries en cap de les mandíbules. El color és marró fosc en la part dorsal del cos i blanc crema en la part ventral. L'adult presenta una coloració similar, amb el dorsal en un to grisenc.
# Molí de Baix (Boadella i les Escaules)

El Molí de Baix és una obra de Boadella i les Escaules (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat al nord-est del nucli urbà de la població de les Escaules, la qual forma part de Boadella. El molí està situat al costat de la carretera GIV-5042, tocant el curs de la Muga.
Conjunt de planta en forma d'L format per dos edificis diferenciats units per un pont o passera elevada situada damunt del carrer Figueres. La part destinada a la producció d'energia és la de llevant, delimitada entre aquest carrer i la carretera que porta a Boadella. Consta de dos cossos rectangulars adossats construïts en un terreny en pendent, el secundari de dues vessants de teula i el principal amb la coberta plana utilitzada com a terrat. D'aquest cos destaca la torre que sobresurt a la cantonada nord-est de la coberta, rematada per un coronament ondulant i sinuós que sobresurt de la cornisa, la qual està sostinguda amb mènsules. Les obertures d'aquesta part del conjunt són rectangulars i tenen els emmarcaments d'obra arrebossats. El portal d'accés al cos principal, situat a la façana de ponent, és d'arc de mig punt bastit amb maons. Els paraments exteriors estan arrebossats, pintats i decorats amb motllures de guix a mode d'emmarcament de les façanes. Al nord d'aquest cos hi ha la bassa que feia funcionar la central, la qual conserva bona part de la maquinària original. L'altra part del conjunt, destinada a habitatge, consta de tres crugies amb les cobertes de dues vessants de teula, i està distribuïda en planta baixa, dos pisos i altell. Les obertures són rectangulars però cal destacar el portal d'accés a l'interior, d'arc apuntat emmarcat amb carreus de pedra i la finestra circular de l'altell. La construcció està arrebossada i pintada, amb unes motllures decoratives situades a l'extrem superior de la crugia central. El pont o passera consta d'un sol arc de mig punt bastit amb maons disposats a pla, tot i que el basament és bastit en pedra disposada irregularment. Per la part superior, el pont comunica les dues ales de l'edifici.

## Referències

* 1 2 «Molí de Baix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 15 octubre 2017].
# Can Quim Daviu

Can Quim Daviu és una casa eclèctica de Cantallops (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici situat a prop del centre del poble, format per dos cossos. L'habitatge, és un edifici de planta quadrada, de planta baixa i dos pisos i coberta aterrassada. Cadascun dels pisos té tres obertuers. A la planta baixa aquestes obertures són en arc de mig punt i tenen una motllura al voltant que imita carreus. Al damunt del que seria la dovella clau hi ha la data 1883 repartida entre les dues obertures dels extrems, i a la central, que és la porta d'accés a l'edifici hi ha un escut. Al primer pis hi ha una balconada correguda, i al segon els balcons són individuals i les obertures d'arc rebaixat.
El cos del costat, és d'una sola planta i de planta quadrada. La coberta és plana i la seva funció era de garatge o de magatzem. Aquest edifici està enretirat respecte l'edifici principal i l'espai entre els dos dona lloc a un pati que era un jardí.

## Referències

* 1 2 «Can Quim Daviu». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 16 octubre 2017].