OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Cal Burut (Horta de Sant Joan)

Cal Burut és una obra d'Horta de Sant Joan (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Construcció de planta gairebé rectangular entre mitgeres. La façana del carrer Tomàs Gil i Membrado (abans Moragrega) està feta a base de carreus ben escairats de pedra, a la planta baixa, i de carreus amb maçoneria a la primera planta. Fa uns anys es va afegir un segon pis tot modificant força l'estructura original i la façana, tant al carrer Tomàs Gil Membrado com al carrer Perot.
La façana del segon pis és de maó calat pel carrer Perot, encara per arrebossar o revestir i de pedra pel carrer Tomàs Gil Membrado. S'ha substituït la coberta de teula per una de nova, eliminant-ne l'escàs ràfec de pedra que hi havia. La façana del carrer Tomàs Gil Membrado presenta canvis en els accessos de la planta baixa: substitució de la porta per una finestra, reblert i neteja de carreus. Conserva una entrada principal allindada amb una gran llosa de pedra.
La façana del carrer Perot té la planta baixa arrebossada i la primera preparada per a ser arrebossada, mentre que la segona està feta amb maó calat vist. El balcó original d'entramat i barrots de fusta ha estat modificat per un balcó de llosa armada de formigó. La composició i el conjunt actual de la façana mostra un aspecte totalment desvirtuat respecte al seu estat original.

## Història

L'habitatge està situat a l'antic barri d'Horta, on curiosament no resta gairebé cap construcció amb interès històric. Tots els habitatges de la zona es troben molt renovats. Aquesta casa fou reformada i rehabilitada als voltants del 1990.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Cal Burut». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].

## Vegeu també

* Llista de monuments d'Horta de Sant Joan
# Porta de Ca l'Elvira

Porta de Ca l'Elvira és una obra de la Selva de Mar (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. És la porta d'accés de la fonda de ca l'Elvira, situada dins del nucli urbà de la població de la Selva de Mar. La porta dona accés a l'interior de l'edifici des del carrer de Baix, gairebé a la cantonada amb el carrer Pont del Molí.

## Descripció

Estreta porta d'arc rebaixat bastida amb quatre dovelles de marbre i amb els muntants també amb carreus del mateix material. Procedeixen d'una arquivolta romànica reaprofitada. A cada dovella hi ha una bola o relleu semiesfèric, el qual presenta uns ressalts a manera de cintes que s'entrecreuen. Tot l'espai visible dels carreus dels muntants i l'entorn dels relleus de les arquivoltes han estat tractades tardanament amb martell de buixarda (és un detall que pot haver fet passar desapercebudes aquestes peces romàniques).

## Història

L'edifici de Ca l'Elvira, avui hostal i fins als anys trenta Casino Republicano - Federal, pertany o pertanyia a la casa pairal de Can Vives, situada a pocs metres. A la seva façana del Camp de l'Obra hi ha una portada emmarcada també amb peces d'arquivoltes romàniques. A l'interior de Can Vives s'hi guarden altres dovelles soltes, dues de les quals tenien el tema de les boles o semiesferes, però llurs relleus són malmesos. Totes aquestes peces del segle xii procedeixen, amb seguretat, del monestir de Sant Pere de Rodes i, molt probablement, de la portada monumental de la seva església esculpida pel "Mestre de Cabestany", ara totalment espoliada. Segons ens ha informat l'actual propietari de Can Vives a la seva casa també hi hagué, temps enrere, les dovelles de Ca l'Elvira; fou el seu pare qui feu decorar amb aquestes peces les dues portes esmentades (la de Can Vives i la de Ca l'Elvira). Afirma, així mateix, que el conegut relleu de la Vocació de Sant Pere del Mestre de Cabestany, s'havia guardat també a Can Vives, anys abans que ingressés al Museu Marés on ara es troba.
Els monjos de Sant Pere de Rodes abandonaren l'antic cenobi, per traslladar-se a Vila-sacra, l'any 1798 i el 1809 la comunitat passà a residir a Figueres i s'extingí el 1835. L'espoliació del monument fou important sobretot a partir de l'exclaustració, encara que n'hi hagués precedents, i durà tot el segle xix i inicis del xx.
L'edifici on es troba la porta és actualment un restaurant (antigament una fonda) on hi resideix al mateix temps la família al primer pis. És anomenat Restaurant Ca l'Elvira i fou fundat l'any 1949. A l'interior posseeix una gran sala amb notable encavallada de fusta. Als baixos i al costat que dona al carrer de Baix hi resten elements del trull d'oli que hom anomenava "el Trull d'En Vives".

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Porta de Ca l'Elvira». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Mas de l'Horta d'en Cervera

El Mas de l'Horta d'en Cervera és un mas a l'oest del nucli urbà de la població de la Selva de Mar (Alt Empordà), damunt del paratge de les Planes, a l'inici de la zona coneguda com els Gatiens. El Mas de l'Horta és una de les masies emblemàtiques del municipi, situada en un dels indrets més característics. Com tantes altres masies de les comarques marítimes probablement fou fortificada per prevenir el perill de la pirateria, que durant el segle xvi i XVII va augmentar consideradament. Aquest seria un fenomen que explicaria la presència de la majoria de les masies fortificades pròximes. És significativa la seva situació en un indret no visible des del mar.
Masia de planta més o menys rectangular, formada per tres cossos adossats i distribuïda en planta baixa i pis. El nucli central, de planta quadrada a manera de torre, presenta actualment la teulada a un sol vessant i tres plantes d'alçada. Presenta petites obertures rectangulars, a manera d'espitlleres, al nivell superior i tot el parament exterior es troba arrebossat amb abundant morter de calç.
Vers el sud se li adossa un cos de planta rectangular de dimensions més grans, de construcció més recent. Presenta la coberta a un sol vessant de teula i, el pis superior, és bastit amb totxos i ciment, amb un dels paraments arrebossat. En el punt d'unió d'ambdues estructures hi ha un contrafort bastit amb pedra, que els reforça. L'últim cos edificat s'adossa als anteriors pel costat est. De planta rectangular, amb la coberta a un sol vessant de teula i distribuït en una sola planta, té l'accés principal a la façana sud a través d'una porta rectangular, amb una biga de fusta a la zona de la llinda. Al costat hi ha una porta rectangular, actualment tapiada, amb els brancals bastits amb carreus de pissarra desbastats i la llinda monolítica. L'interior de l'edifici presenta, a la planta baixa, sostres coberts amb voltes de canó combinats amb sostres embigats. Les estances es comuniquen mitjançant arcs de mig punt bastits amb lloses de pedra disposades a sardinell. En origen, els baixos eren destinats a estables i magatzems, i el pis a habitatge. El sector nord del mas presenta un mur que delimita la zona de pati o corral interior tancat. Al sud-est, separat de l'edifici, hi ha un petit safareig de planta rectangular. La construcció és bastida amb pedra desbastada de diverses mides, lligada amb morter de calç.

## Notes

* 1 2 3 «Mas de l'Horta d'en Cervera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Societat Recreativa (el Pla del Penedès)

La Societat Recreativa és una obra del Pla del Penedès (Alt Penedès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
L'edifici està situat a l'interior del nucli urbà del Pla del Penedès. Es tracta de dues cases bessones i simètriques, que ocupen la cantonada del carrer Planes amb el de Puigdàlber. Consten de planta baixa, pis i golfes. Els portals d'accés són d'arc rebaixat, motllurats. A la cantonada hi ha carreus de pedra. La façana posterior presenta galeries d'arcs.

## Referències

* ↑ «Societat Recreativa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Can Grases (Sant Cugat Sesgarrigues)

Can Grases, o Cal Ferret de Baix, és una masia al sud-est del terme de Sant Cugat Sesgarrigues (l'Alt Penedès).
Cal Ferret de Baix és una masia edificada durant el segle xvii, d'acord amb la inscripció que apareix a la llinda d'una finestra (1606). Masia formada per un edifici principal, corresponent a l'habitatge, i diverses dependències agrícoles. L'edifici principal té planta baixa i un pis, amb coberta a dues vessants i el carener perpendicular a la façana principal. El portal és d'arc de mig punt adovellat, amb els brancals fets a base de carreus ben escairats i polits. A banda i banda hi ha dues finestres, una d'arc de mig punt adovellat i l'altra allindada, tot i que conserva restes d'un arc de mig punt cegat. El primer pis té diverses finestres, d'entre les quals destaca la que està situada damunt del portal: és estructurada amb una llinda de pedra motllurada, amb motiu cruciforme esculpit, i brancals de carreus ben escairats i polits. Tot el mur és arrebossat i pintat, a excepció de la porta d'entrada. El conjunt es completa amb diverses dependències agrícoles i resta protegit per un baluard.

## Referències

* 1 2 3 4 «Can Grases». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 31 agost 2015].
# Torre de defensa (Tàrrega)

La Torre de defensa és una torre de defensa de Tàrrega (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
Aquesta torre de defensa data suposadament de la mateixa època que les muralles (segle XV). Té unes considerables dimensions i és perfectament visible des de locals comercials diferents que es troben a la Plaça el Carme. La part visible està feta amb carreus de pedra i al formar part d'ambients interiors està perfectament conservada.

## Referències

* 1 2 «Torre de defensa». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 gener 2017].
# Mireya Luis

Alejandrina Mireya Luis Hernández, coneguda com a Mireya Luis o simplement com a Mireya, (Camagüey, Cuba 1967) és una jugadora de voleibol cubana, guanyadora de tres medalles olímpiques d'or.

## Biografia

Va néixer el 25 de febrer de 1967 a la ciutat de Camagüey, capital de la província del mateix nom.

## Carrera esportiva

Va participar, als 24 anys, en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1992 celebrats a Barcelona (Espanya), on amb la selecció cubana de voleibol aconseguí guanyar la medalla d'or en la competició femenina de voleibol. Repetí aquest èxit en els Jocs Olímpics d'Estiu de 1996 realitzats a Atlanta (Estats Units) i també als Jocs Olímpics d'Estiu de 2000 realitzats a Sydney (Austràlia).
Amb la selecció cubana aconseguí, així mateix, dues victòries en el Campionat del Món de voleibol els anys 1994 i 1998.

## Enllaços externs

* www.volleyhall.org - Mireya Luis Arxivat 2010-08-22 a Wayback Machine. (anglès)
# L'Oratori (Coll de Nargó)

L'Oratori és una muntanya de 1.754 metres que es troba al municipi de Coll de Nargó, a la comarca de l'Alt Urgell.
Aquest cim està inclòs al llistat dels 100 cims de la FEEC

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Repte 100 cims». Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya. Arxivat de l'original el 28 de març 2019. [Consulta: 16 juliol 2022].
# 423
## Esdeveniments

* Constantinoble: Gal·la Placídia i el seu fill Valentinià III busquen la protecció de Teodosi II, expulsats per Honori, amb qui s'havien enfrontat.
* 27 d'agost - Roma: A la mort d'Honori, l'usurpador Joan el Secretari és proclamat nou emperador romà.
* Armènia: Després d'un període d'anarquia sense sobirà, el rei Bahram V de Pèrsia, a petició de la noblesa del país, nomena Artaxes IV rei d'Armènia.
* Antioquia (Síria): Teodot accedeix a patriarca de la ciutat.
* Cirrhèstica (Síria): Teodoret de Cir és nomenat bisbe de la capital.
* Alep (Síria): Sant Simeó Estilita el Vell decideix viure sobre un pilar, convertint-se en el primer dels estilites.

## Necrològiques

* 15 d'agost - Roma: Honori, emperador romà, probablement d'hidropesia.
# Catàleg de les naus

El Catàleg de les naus és el nom amb què es coneix un passatge de la Ilíada, d'Homer (Cant II, línies 480-760) que enumera els contingents de l'exèrcit aqueu i els seus cabdills més importants, el nombre de naus que cada un aportava a l'empresa i els indrets que senyorejava a Grècia.

## Catàleg

S'hi enumeren vint-i-nou contingents atacants considerats una unitat geogràfica i política. El nombre total de naus és de mil cent vuitanta-sis (1.186), procedents de cent setanta-vuit (178) punts geogràfics. Aristarc, al segle II aC, calculà que el nombre d'aqueus participants devia ser, atenint-se a aquest catàleg, superior als cent vint mil (120.000).
Catàleg tabulat :
| Línia | Etnònim | Ciutats | Nombre de naus | Comandants |

## Influència literària

Una de les referències contingudes al catàleg de les naus, la relativa a la ciutat d'Àsine, va donar peu a un dels poemes més destacats de la poesia neogrega, El rei d'Àsine, de Iorgos Seferis. A partir del passatge iliàdic «aquells qui posseïen Argos i Tirint ben murada, Hermíona i Àsine, davant del golf profund», Seferis, en el seu poema fa una evocació del rei d'Àsine i del seu reialme, tots dos oblidats, enfonsats.

## Notes

* ↑ Publicat el 1940, va quedar integrat més tard en el recull Diari de Bord I. Pòrtulas 2008, p. 137
* ↑ El poema de Seferis fa: «[…] i el rei d'Àsine, que feia dos anys que buscàvem, desconegut i oblidat de tothom, fins i tot d'Homer —una sola paraula en la Ilíada, i aquesta encara incerta, aquí llançada, com una fúnebre màscara d'or […]» Pòrtulas 2008, p. 137

## Referències

* ↑ Pòrtulas 2008, pàg. 136
* 1 2 Montserrat Ros. Nota 232 (pàg. 92) a: Ilíada. Vol. I. FBM
* 1 2 Pòrtulas 2008, pàg. 137

## Bibliografia

* Homer; Ros i Ribas, Montserrat (trad.); Alberich i Mariné, Joan (notes). «Cant II». A: Ilíada. Vol. I. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2005, pàgs. 73 a 92. ISBN 9788472258570 [Consulta: 1r març 2016].
* Pòrtulas, Jaume. Introducció a la Ilíada. Homer, entre la història i la llegenda. Barcelona: Fundació Bernat Metge, 2008, pàgs. 136 a 142. ISBN 9788498591224.
* Dickinson, Oliver T.P.K.. «Catalogue of Ships». A: Margalid Finkelberg (editor). The Homer Encyclopedia (en anglès). Vol. I. Oxford (UK): Blackwell Publishing, Ltd., 2011, pàg. 150 a 155. ISBN 9781405177689.
* Crossett, John «The Art of Homer's Catalogue of Ships» (en anglès). The Classical Journal. Classical Association of the Middle West and South, Inc., Vol. 64, Nº 6, Mar. 1969, pàgs. 241-245 [Consulta: 20 gener 2016].

## Vegeu també

* Catàleg dels troians

## Enllaços externs

* University of Virginia. «Maping the Catalogue of Ships» (en anglès). [Consulta: 21 gener 2016].
# Bandera de Niue

La bandera de Niue, illa del pacífic associada a Nova Zelanda, és una bandera que va ser adoptada el 15 d'octubre de 1975. Consisteix en la bandera del Regne Unit coneguda com Union Jack a la cantonada superior esquerra amb una estrella al mig i quatre estrelles que formen un diamant al seu voltant. És molt inusual per a una bandera basada en un disseny d'ensenya britànica, que tingui no només un fons groc, sinó també una Union Jack editada al costat. Va ser dissenyada per Patricia Rex, l'esposa del llavors primer ministre Robert Rex.

## Definició

De la Llei de la bandera de Niue de 1975 : "La bandera nacional de Niue serà una bandera groga daurada, que portarà al cantó superio la bandera de la Unió, comunament coneguda com a Union Jack, que mostrarà 2 estrelles grogues de cinc puntes a la línia vertical i a la seva línia horitzontal separada per un disc blau mostrarà una estrella groga de cinc puntes més gran".

## Simbolisme

El simbolisme representat per la bandera es descriu a l'Acta. La Union Jack simbolitza la protecció concedida pel Regne Unit el 1900 després de la petició dels reis i caps de Niue. En efecte, la bandera fou adoptada el 1975 després de la independència de l'illa, tot i que va restar en lliure associació. La bandera britànica recorda que el 1900 l'illa va esdevenir un protectorat britànic i després fou annexat a Nova Zelanda.
El camp groc simbolitza "la brillantor del sol de Niue i els sentiments càlids del poble de Niue cap a Nova Zelanda i la seva gent". L'associació amb Nova Zelanda, que va assumir la responsabilitat i l'administració de Niue el 1901, també està representada per les quatre petites estrelles que representen la Creu del Sud. Finalment, el disc blau que conté una estrella més gran representa el mar blau profund que envolta l'illa autònoma de Niue.
Les quatre estrelles que formen una Creu del Sud que es troba en moltes banderes del pacífic, com a la bandera de Nova Zelanda i l'estrella central simbolitza l'illa i la seva autonomia al mig de l'oceà.

## Vegeu també

* Bandera de les Illes Cook
* Bandera de Tokelau

## Referències

* ↑ William Crampton (1994) The World of Flags, Rand Mcnally ISBN 0528837206
* ↑ Toa Niue: Sir Robert Rex Reading Warrior
* ↑ «Niue Flag Act 1975». Government of Niue. Arxivat de l'original el 2020-03-07. [Consulta: 5 agost 2024].
* 1 2 «Niue Flag Act 1975». Government of Niue. Arxivat de l'original el 2020-03-07. [Consulta: 5 agost 2024].

## Enllaços externs

* drapeau a Flag of the World (anglès)
# Lucía Topolansky

Lucía Topolansky Saavedra (Montevideo, 25 de setembre de 1944) és una agricultora i política uruguaiana, senadora de la República i ex primera dama, en ser esposa del 40è president de l'Uruguai José Mujica. Des del setembre de 2017 va ser també la vicepresidenta de l'Uruguai després de la renúncia de Raúl Fernando Sendic, fins al final del mandat. És membre del Moviment d'Alliberament Nacional - Tupamaros i presidenta del MPP, pertanyent a la coalició esquerrana del Front Ampli.
Va ser diputada durant el període 2000-2005 i actualment és una de les polítiques socialistes més carismàtiques del país, essent la senadora més votada del lema més votat. A més d'ocupar un lloc important al Senat, Topolansky serà la primera dama de l'Uruguai durant el mandat del seu marit.

## Biografia

Lucía Topolansky i la seva germana bessona van néixer el 25 de setembre de 1944 a Montevideo, Uruguai, essent les dues darreres filles del matrimoni format per Luis Topolansky Müller, d'ascendència polonesa, i de María Elía Saavedra, els quals ja tenien cinc fills més. El seu pare era batllista i ateu i la seva mare catòlica.
Estudià al Col·legi Sacré Cœur de les Germanes Domíniques. El 1967, amb 23 anys i després de deixar la carrera d'arquitectura, ingressà als Tupamaros. Per aquest motiu, amb el cop d'Estat de 1973, va ser capturada pels militars i va ser enviada a la presó fins al 1985, acusada de dissident política i revolucionària contra la dictadura d'aquell temps. Durant aquests anys va conèixer el seu futur marit, el dirigent tupamaro i guerriller José Mujica.
En sortir de la presó, fundà el Moviment de Participació Popular (MPP) al costat dels seus companys revolucionaris. El 1989, es va unir al Front Ampli. El 1995 va ser edil suplent a la Junta Departamental de Montevideo.
Durant les eleccions presidencials del 1999, va ser elegida diputada per al període 2000-2005. El 2004, en guanyar les eleccions nacionals el FA per primera vegada en la història del país, va obtenir el càrrec de senadora. El 2009 va ser reelegida, però aquest cop com a presidenta del Senat, i al seu torn com a primera dama, ja que el seu marit va sortir elegit president de l'Uruguai durant les eleccions d'aquell any.

## Bibliografia

* Cohen, Pablo. Los indomables (en castellà). Montevideo: Planeta, 2024. ISBN 978-9915-692-33-3.
* Vierci, Pablo. Ellas 5 (en castellà). Montevideo: Aguaclara, 2015. ISBN 9789974994232.

## Referències

* ↑ «Lucía Topolansky se convertirá en vicepresidenta». El Observador, 11-09-2017. (castellà)
* ↑ (castellà) El País: "Oposición reclama gesto republicano a Lucía Topolansky"
* ↑ (castellà) La Nación: "Lucía Topolansky: “Seré primera dama, pero me debo más a quien me eligió”" Arxivat 2009-12-03 a Wayback Machine.
* 1 2 (castellà) Article del periòdic argentí La Nación: "Lucía Topolansky, la dama de la otra orilla"

## Enllaços externs

* La República: "Lucía Topolansky: "Una cosa es llegar, y otra cosa es gobernar"" (castellà)
# Joan de Castre-Pinós i de So

Joan de Castre-Pinós i de So (València, 22 de març de 1431 - Roma, 29 de setembre de 1506) fou un cardenal i bisbe valencià.

## Biografia

Era fill de Pere Galceran de Castre-Pinós i de Tramacet i Blanca de So.
El 19 de febrer de 1479, als 47 anys, va ser escollit bisbe d'Agrigent, sent confirmat el 20 de març del mateix any. Va ser creat cardenal pel papa Alexandre VI durant el consistori del 19 de febrer de 1496. El 24 de febrer del mateix any va rebre el títol cardenalici de Santa Prisca.
El 6 de novembre de 1499 va esdevenir administrador apostòlic de la diòcesi de Slesvig. No obstant això, el 29 de juliol de 1502 va dimitir del càrrec. Va participar en els dos conclaves de setembre i octubre de 1503.
Va ser nomenat administrador de la seu de Malta, tot i que Ferran II d'Aragó havia demanat un altre candidat. El 30 d'abril del mateix any el rei va escriure al seu ambaixador a Roma demanant-li la seva dimissió, aparentment sense èxit.
Va morir a Roma el 29 de setembre de 1506 i va ser enterrat a Santa Maria del Popolo, on encara avui hi ha la seva tomba.

## Bibliografia

* Joaquim Llorenç Villanueva, Viaje literario a las iglesias de España, vol. XV, Madrid, Real Academia de la Historia, 1851, pàg. 52;
* Antonio Rodríguez Villa, Don Francisco de Rojas, embajador de los Reyes Católicos, a Boletín de la Real Academia de la Historia, 28 (1896), pàg. 389
* Konrad Eubel, Hierarchia Catholica Medii Aevi, vol. II, Patavii, Il Messaggero di S. Antonio, 1898-1923, pàgs. 23, 83 i 192, vol. III, pàg. 6, 98 i 243
* Francesc Montsalvatge i Fossas, Los monasterios de la diócesis gerundense, Olot, Imprenta y Librería de Sucesores de J. Bonet, 1904, pàg. 156;
* Antonio de la Torre y del Cerro, Documentos sobre las relaciones internacionales de los Reyes Católicos
* Tarsicio de Azcona, Reforma de las clarisas de Cataluña en tiempo de los Reyes Católicos, a Collectanea Franciscana, 7 (1957), pàgs. 15-20
* Joaquín Manglano Cucaló de Montull, Política en Italia del Rey Católico (1507-1516). Correspondencia inédita con el embajador Vich, vol. I, Madrid, Consell Superior d'Investigacions Científiques (CSIC), 1963, pàg. 63 y vol. II, pàg. 25;
* Salvador Miranda, CASTRO, Juan de, The Cardinals of the Holy Roman Church, Florida International University.
# Publi de Malta

Publi de Malta (Malta, s. I - 112 o Atenes, 125) va ser un deixeble de Pau de Tars, cap dels cristians de Malta. És venerat com a sant a tota la cristiandat.

## Biografia

Publi va hostatjar sant Pau quan aquest va naufragar a l'illa de Malta, com diuen els Fets dels apòstols (cap. 28, 7-8). Després, Pau va guarir el pare de Publi de la disenteria i les febres.
Publi fou el primer cap de la comunitat cristiana maltesa, i el seu primer bisbe. Fou martiritzat cap al 112, durant les persecucions de Trajà.
Segons altres versions, anà a Atenes, on fou bisbe i hi morí màrtir en 125.

## Veneració

Venerat com a sant a tota la cristiandat, com altres personatges bíblics, és un dels patrons de Malta. La festa litúrgica és el 21 de gener.

## Referències

* ↑ Cate, Robert L. One untimely born: the life and ministry of the Apostle Paul (en anglès). Mercer University Press, 2006, p.126. ISBN 0865549958.

## Enllaços externs

* "Publius of Malta". Arxivat 2008-10-13 a Wayback Machine.
* St. Publius.