OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Casa Baumann

La Casa Baumann, altrament coneguda com a Casa Coll i Bacardí, és un edifici modernista de Terrassa situat a l'avinguda de Jacquard, dins el barri de Vallparadís, protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

És un habitatge unifamiliar aïllat i de notables dimensions, situat sobre el parc de Vallparadís i envoltat de jardins. És de planta rectangular i està constituït per diversos cossos. El cos posterior possiblement és resultat de l'ampliació del 1926 feta per Masdeu, que la va convertir en casa pròpia. Els cossos són de diferent alçada i forma i donen com a resultat un joc de volums interessant.
Les façanes són arrebossades i esgrafiades, amb influència de la Secessió de Viena, molt planes i amb una successió d'obertures verticals estretes que van creant un ritme perfecte entre els buits i el mur. Presenta teulades inclinades de teules vidriades, excepte al cos més alt, que pren la forma de torre quadrangular rematada per una terrassa. Cal destacar les teules de ceràmica de color negre i groc caramel, de disseny especial, així com la tortugada. També és interessant la tanca del jardí, amb uns pilars decorats amb trencadís policromat i units amb barana de forja.

## Història

Aquesta casa senyorial, que tenia un bonic jardí, està situada a la vora del torrent de Vallparadís, dalt del marge esquerre i tocant el pont del Passeig, que configura típicament l'inici de l'avinguda de Jacquard. A part de la família Masdeu, que reformaren l'edifici l'any 1926, un altre propietari fou en Baumann, industrial que li deixà el nom pel qual avui es coneix la casa. S'havia proposat, de manera no oficial, que es canviés aquest nom pel de "Casa Coll i Bacardí", prenent el nom del seu arquitecte.
La casa fou habitada d'antuvi pel seu creador, l'arquitecte Coll i Bacardí, però morí el 1917. Ernst Baumann, representant de llanes vingut de Suïssa, utilitzà la casa per a habitatge propi i per a despatxos fins que abandonà el negoci i la casa vora el 1960. Continuà aquell negoci de llanes en Josep Colomer i Montmany. Però finalment quedà abandonada fins que l'adquirí l'Ajuntament de Terrassa per a fer-hi instal·lacions museístiques. A la dècada del 1990, i després de ser convenientment restaurada, va començar a ser utilitzada com a seu del Servei de Joventut i Lleure Infantil de l'Ajuntament de Terrassa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Casa Baumann». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 abril 2013].

## Bibliografia

* Meca Acosta, Benito; Partida Amores, Natividad «Casa Coll i Bacardí, Terrassa. Investigación histórica de una casa modernista» (en castellà). Àrees temàtiques de la UPC::Arquitectura. Universitat Politècnica de Catalunya. Departament d'Expressió Gràfica Arquitectònica II [Barcelona], 2010 [Consulta: 22 juny 2013].

## Enllaços externs

* Casa Baumann

## Vegeu també

* Llista de monuments de Terrassa
# Tub de Pitot

Un tub Pitot és un instrument de mesura de la pressió que serveix per calcular la pressió total, també anomenada pressió d'estancament, pressió romanent o pressió de recés (suma de la pressió estàtica i de la pressió dinàmica).
Va ser inventat per l'enginyer Henri Pitot el 1732 i va ser modificat al segle xix per Henry Darcy. Es fa servir molt per mesurar la velocitat del vent en aparells aeris i per a mesurar les velocitats d'aire i gasos en aplicacions industrials. Els tubs pitot mesuren la velocitat en un punt donat del corrent de flux i no pas la mitjana de la velocitat del fluid mesurat.

## Teoria d'operació

En el punt (1) de l'esquema, embocadura del tub, es forma un punt d'estancament, la velocitat allà (v $_1$) és nul·la, i la pressió segons l'equació de Bernoulli augmenta fins:
    ${P_{1} \over \rho }={P_{t} \over \rho }={P_{0} \over \rho }+{v_{0}^{2} \over 2}:$
per tant:
    $P_{t}=P_{0}+\rho .{v_{0}^{2} \over 2}$
Sent:
* V $_0$ ip $_0$ = pressió i velocitat del corrent inalterats.
* P $_t$ = pressió total o estancament.
Aplicant la mateixa equació entre les seccions (1) i (2), considerant que v $_1$ = v $_2$ = 0, es té:
    $Y_{1}+{p_{1} \over \rho g}=y_{2}+{P_{2} \over \rho g}$
Sent:
* I $_2$ - i $_1$ = L (lectura en el tub piezomètric)
després:
$\P _{t}=\rho .g.L$
Aquesta és anomenada l'expressió de Pitot.

## Referències

* Mecànica de Fluids i Màquines Hidràuliques . Claudio Mataix Plana, 2009.
* ↑ Pitot, Henri «Description d'une machine pour mesurer la vitesse des eaux courantes et le sillage des vaisseaux» (PDF). Histoire de l'Académie royale des sciences avec les mémoires de mathématique et de physique tirés des registres de cette Académie, 1732, pàg. 363–376 [Consulta: 19 juny 2009].
* ↑ Darcy, Henry «Note relative à quelques modifications à introduire dans le tube de Pitot» (PDF). Annales des Ponts et Chaussées, 1858, pàg. 351–359 [Consulta: 31 juliol 2009].
* ↑ Geankoplis, C.J.. Transport processes and separation process principles (includes unit operations). 4th ed. New Jersey: Prentice Hall, 2003.

## Vegeu també

* Tub de Prandtl
* Tub de Venturi
* Sistema pitot-estàtica

## Enllaços externs

* Què és el tub de Monsieur Pitot? Arxivat 2014-03-18 a Wayback Machine. Assaig a nivell divulgació sobre el tub de Pitot
# Pont de Vall-llobera

El Pont de Vall-llobera és una obra de Fontcoberta (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Pont de 4 m d'ample i 2 m d'alçada, amb un sol arc de mig punt adovellat de 3 m de llum. La construcció, que actualment té la part superior coberta de vegetació, està feta de carreus irregulars.

## Referències

* ↑ «Pont de Vall-llobera». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 agost 2021].
# Teatro Experimental Independiente

El Teatro Experimental Independiente (TEI) va ser una companyia de teatre espanyola activa entre 1968 i 1978. En l'àmbit del teatre independent, va ser un directe hereu del Teatro Estudio de Madrid (TEM) i, per tant, fill de Germán Rodriguez Blanco i William Layton. Amb el clar objectiu de renovar l'estètica de l'art dramàtic i esperit de reivindicació social i política, es va consolidar com a eix de certes avantguardes. En 1978 desapareix el TEI, rellevat pel Teatro Estable Castellano (TEC), companyia estable subvencionada pel Ministeri de Cultura d'Espanya. Van rebre el Fotogramas de Plata 1974 a la millor labor teatral pel conjunt de la seva obra.

## Principals muntatges

* Terror y miseria del Tercer Reich, de Bertolt Brecht. Primer montaje del TEI, prohibido de forma fulminante y que no pudo reponerse hasta 1974, dirigida por José Carlos Plaza.
* La sesión, de Pablo Población, treball col·lectiu.
* Electra, d'Eurípides, treball col·lectiu.
* La boda del hojalatero y la sombra del valle, de John Millington Synge
* La muy legal esclavitud, d'Antonio Martínez Ballesteros
* Después de Prometeo, treball col·lectiu
* Haz lo que te de la gana, basat en La nit de reis de Shakespeare
* Oh, papá, pobre papa, mama te ha metido en el armario y a mí me da tanta pena, d'Arthur Kopit
* Súbitamente el último verano, de Tennessee Williams
* Mambrú se fue a la guerra, de David Rabe
* Historia de un Soldado de Stravinsky
* Historia del zoo d'Edward Albee
* Un ligero dolor de Harold Pinter
* Los justos d'Albert Camus
* Amantes, vencedores y vencidos de Brian Friel
* Cándido de Voltaire
* Preludios para una fuga, treball col·lectiu basat en texts de Maksim Gorki.

## Escola de teatre

Partint de la pedrera que anys després (1985) es batejaria com el "Laboratori teatral de William Layton", el TEI, al llarg dels seus deu anys d'existència, va servir de plataforma a un important nombre de directors i guionistes tant de l'escena com del cinema espanyol, a més d'una llarga llista d'actrius i actors. Com a referència poden citar-se: Victoria Vera, Lola Mateo, Manuel Iborra, Helio Pedregal, Juan Luis Galiardo, José Luis Alonso de Santos.

## Referències

* ↑ Entrega de los Fotogramas de Plata a La Vanguardia, 31 de gener de 1976
* ↑ Cornago Bernal, Óscar. CSIC Press. Discurso Teórico Y Puesta en Escena en Los Años Sesenta: La Encrucijada de Los Realismos, 2000. ISBN 9788400079048 [Consulta: 31 octubre 2015].
* ↑ Archivo del Laboratorio de Teatro William Layton Consultado el 16 de agosto de 2013

## Bibliografia

* Javier Huerta Calvo, Emilio Peral Vega, Héctor Urzáiz Tortajada. Diccionario de Teatro Español Espasa. Barcelona Planeta Editorial, 2005. ISBN 9788467019698.
* Ruíz Ramón, Francisco. Historia del teatro español. Madrid, Cátedra Editorial, 1983. ISBN 9788437600499.
* Pérez, Manuel. El teatro de la transición política (1975-1982). volumen 42 de Schriftenreihe der Universitat Regensburg, 1998. ISBN 3931887227, 9783931887223.
* Berthold, Margot. Historia social del teatro. Madrid, Guadarrama, 1974. ISBN 8425029759, 9788425029752.

## Vegeu també

* Teatre independent a Espanya
* Teatro Español Universitario (TEU)
# Aina Maria Salom i Soler

Aina Maria Salom Soler (Palma, 4 de juliol de 1953) és una farmacèutica i política mallorquina, diputada al Parlament de les Illes Balears en la IV i V Legislatures en representació del Partit Socialista de les Illes Balears.
L'any 1979 es va llicenciar en Farmàcia per la Universitat de Barcelona. És, a més, especialista en Nutrició i Gerontologia. Va ser presidenta del Col·legi Oficial d'Apotecaris de les Illes Balears entre 1994 i 1997 i fundadora d'Apotecaris Solidaris. En la seva trajectòria política, l'any 1999 va ser triada diputada del Parlament de les Illes Balears i, poc després, Francesc Antich la va nomenar consellera de Salut del Govern balear. Amb ella al departament, les Illes Balears reberen la transferència de la gestió sanitària per part de l'Estat, per la qual cosa es va crear l'Ib-salut.
A les eleccions municipals espanyoles de 2007 fou escollida regidora de l'Ajuntament d'Esporles, a Mallorca. En 2007 fou condemnada a dos anys d'inhabilitació per la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de les Illes Balears per violar la llei d'incompatibilitats en ser titular d'una farmàcia alhora que era consellera.

## Referències

* ↑ Memòria de la VI Legislatura. Salom i Soler, Aina Maria. Palma: Parlament de les Illes Balears, 31 de març del 2007, p. 54. Arxivat 2023-05-28 a Wayback Machine.
* ↑ «Estatuts de la Societat». Arxivat de l'original el 2015-07-22. [Consulta: 21 juliol 2015].
* ↑ Cosas que hizo Aina Salom sin tener legitimidad para ello, Mallorca Diario, 11 de desembre de 2007
* ↑ Aina Salom fue sentenciada sin haber sido escuchada nunca por el TSJIB
# Col·limador

Un col·limador és un instrument dissenyat per a alinear els feixos divergents d'una font de radiació (visible o no). En òptica, un col·limador pot consistir d'un mirall curvilini o lents amb algun tipus de font lluminosa o una imatge al seu focus. Això es pot utilitzar per a duplicar un objectiu a l'infinit sense paral·laxi.

## Aplicacions i exemples

Els col·limadors òptics es poden utilitzar per a calibrar altres dispositius òptics i per a comprovar si tots els elements s'alineen en l'eix òptic, per a verificar l'enfocament d'un sistema òptic, o per alinear-ne dos o més aparells com prismàtics o armes i mires telescòpiques. Els col·limadors poden també ser utilitzats amb làser de díode.
En fonts radioactives com raig X i raig gamma i també visuals, col·limador és un aparell que filtra el corrent de raigs de manera que només aquells paral·lel a la direcció del col·limador el poden traspassar i captats. Els col·limadors s'utilitzen amb neutrons, Raig X, i òptica de raigs gamma perquè no és encara possible centrar la radiació lents com si es pot ver amb les radiació electromagnètica amb longituds d'ona òptiques o properes. Els col·limadors també s'utilitzen amb els detectors de radiació.
El diagrama a la dreta il·lustra com s'utilitza un col·limador Söller amb neutrons i generadors de Raigs X. El gràfic superior ens mostra una situació on no s'utilitza col·limador, mentre que a l'inferior s'empra un col·limador. A ambdós la font de radiació és a la dreta, i l'esquerra es produeix l'enregistrament.
Sense un col·limador s'enregistraran raigs de totes les direccions; per exemple, un raig que ha passat a través de la part superior de l'espècimen (a la dreta del diagrama) però resulta estar viatjant en direcció cap avall pot ser enregistrat en el fons de la placa. La imatge resultant pot esdevenir entelada i, per tant, inútil.
Al gràfic inferior del diagrama, un s'ha afegit col·limador (barres blaves). Podria ser un full de plom o altre material opac a la radiació nova amb molts forats minúsculs que permeten l'entrada de les partícules.
Els col·limadors s'empren també a la radiografia industrial per tal d'analitzar materials.

## Enllaços externs

* WIPO/OMPI Patent d'un col·limador magnètic lleuger Arxivat 2009-02-02 a Wayback Machine.
# Vulcanització

La vulcanització és un procés químic exclusiu de la producció de cautxús o elastòmers. Es tracta d'una sèrie de reaccions que afigen enllaços covalents entre les diferents cadenes que formen l'estructura polimèrica. S'incorporen additius que modifiquen el polímer per formació de ponts de reticulació química o crosslinks entre cadenes individuals de polímers.
Els principals canvis que sofreix el material són un augment de les qualitats mecàniques i una major resistència a'envelliment, ja que es veu disminuït en gran part el nombre de dobles enllaços a l'estructura. En resum el material després de l'entrecreuament presenta una major durabilitat.
A escala industrial els agents vulcanitzants s'incorporen abans de les etapes de conformació (injecció, laminat...) però la vulcanització vindrà després d'aquests i tindrà com a resultat el producte finalitzat.

## Procés

El procés de vulcanització canvia segons la naturalesa dels elastòmers.

### Vulcanització tradicional

Aquest procés només és possible en elastòmers diolefínics, és a dir, en aquells que presenten dobles enllaços en la seua estructura després de la polimerització. Com agent vulcanitzant s'utilitza sofre o clorur de sofre en un 0,5-5% en pes.

### Vulcanització per peròxids

Aquest procés es realitza amb l'objectiu de crear l'entrecreuament entre les cadenes d'elastòmers que no disposen de dobles enllaços després de la polimerització (cautxús monoolefínics). Els agents vulcanitzants són peròxids.
En aquest cas el peròxids que són compostos amb una estabilitat química molt baixa es desintegren generant radicals lliures. Aquests ataquen les cadenes tot arrancant àtoms d'hidrogen i hi generen centres reactius a l'estructura que podran anar enllaçant-se entre cadenes.
Es tracta d'un procés molt econòmic, ja que no requereix cap tipus d'additiu.

## El cautxú

Potser l'exemple més proper és la vulcanització del cautxú per obtenir làtex: L'any 1839, l'inventor nord-americà Charles Goodyear va descobrir que el cautxú adquireix més elasticitat i major resistència als canvis de temperatura si se'l cou amb sofre; aquest procés es coneix amb el nom de vulcanització.

## Referències

* ↑ James E. Mark. Burak Erman. Science and technology of rubber, 2005, p. 768. ISBN 0-12-464786-3.

## Bibliografia

* Raimond B. Seymour, Charles E. Carraher. Introducción a la química de polímeros. Barcelona 1995, Editorial Reverté.
# Rajoleria Cadamont

Rajoleria Cadamont és una obra de Sant Miquel de Campmajor (Pla de l'Estany) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Rajoleria construïda amb carreus irregulars i parcialment coberta de vegetació. Degut al seu mal estat de conservació, només es conserven alguns murs i les dues boques del forn, que són petites obertures adovellades a la part inferior d'un dels murs.

## Referències

* ↑ «Rajoleria Cadamont». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 agost 2021].
# Sinagoga de Worms

La Sinagoga de Worms (en alemany: Synagoge Worms) és una sinagoga del segle xi que es troba a Worms, Alemany. La primera sinagoga en el lloc va ser construïda en el 1034 i, per tant, és considerada com la més antiga sinagoga existent a Alemanya. L'edifici va ser destruït per primera vegada durant la Primera Croada en 1096 i posteriorment reconstruïda en el 1175 amb estil romànic. En el 1186 al sud-oest de la sinagoga es va construir una micvé subterrani. Durant els pogroms de 1349 i 1615 la sinagoga va ser greument danyada: en tots dos pogroms els sostres en volta i les parets van quedar molt danyades. Durant la reconstrucció després de 1355 es van crear les formes gòtiques de la finestra. Danys comparables es van produir després de l'incendi de 1689 durant la Guerra dels Nou Anys. Quan l'edifici va ser restaurat en 1700, l'interior va ser renovat en l'estil de l'època. Durant la Kristallnacht, el 1938, la sinagoga va ser novament atacada i va quedar reduïda a enderrocs. Va ser minuciosament reconstruïda el 1961, utilitzant moltes de les pedres originals que van poder ser rescatades.

## Referències

* ↑ https://web.archive.org/web/20091121035502/http://www.sacred-destinations.com/germany/worms-jewish-quarter.htm
# Okanagan

«Okanagan» té aquests significats:
* Okanagan Valley o Okanagan Country, regió del Canadà a la província canadenca de la Colúmbia Britànica, definida per la conca de drenatge del Llac d'Okanagan i la part canadenca del riu Okanagan
* Okanagan o riu Okanogan, afluent del riu Columbia, i va del sud de la Colúmbia Britànica fins al centre nord de l'estat de Washington
* Colville-Okanagan, tribu ameríndia de llengua salish que vivien a cavall del que avui és la frontera entre el Canadà i els Estats Units.
* Poble Okanagan, amerindis natius americans de les First Nations que tradicionalment vivien al territori entre els Estats Units i el Canadà corresponent a l'estat de Washington i la Colúmbia Britànica
* Llac d'Okanagan, llac gran i profund de tipus fiord, a Okanagan Valley
* Llengua okanagan, llengua salish originalment parlada pels pobles indígenes dels voltants del riu Okanagan i el riu Columbia, a l'actual Canadà i els Estats Units
# Comportament social

Comportament social o conducta social, en biologia, psicologia i sociologia és el comportament o conducta dirigit cap a la societat o que té lloc entre membres de la mateixa espècie (relacions intraespecífiques). Els comportaments o conductes que s'estableixen com a relacions interespecífiques (com la depredació, el parasitisme o la simbiosi) involucren a membres de diferents espècies i, per tant, no es consideren socials . Mentre molts comportaments socials intraespecífics són part d'una comunicació (comunicació animal) doncs provoquen una resposta, o canvi de comportament del receptor, sense actuar directament sobre ell, la comunicació entre membres de diferents espècies no es considera comportament social. La forma més original del comportament social humà és el llenguatge humà (vegeu llenguatge i llengua natural ).
En sociologia, "comportament" (behavior) significa activitat similar a l'animal, desproveïda de significat social o context social, en contrast amb "comportament social" (social behavior), que en té dos. En una jerarquia sociològica, el comportament social és seguit per l'acció social, que es dirigeix a altres persones i es dissenya per induir una resposta. Més amunt d'aquesta escala ascendent hi ha la interacció social i la relació social.
Com a conclusió, es pot dir que el comportament social és un procés de comunicació i forma part de la socialitat en el seu estadi més desenvolupat.

## Grups orientats per sexe

Entre membres de certes espècies, com simis, èquids, cànids i cetacis, els mascles joves no dominants formen espontàniament bandes (bachelor groups o bachelor bands).

## Referències

* ↑ Sarmiento, Leticia Montiel. «¿Qué es el comportamiento social?» (en castellà), 04-06-2016. [Consulta: 18 abril 2019].
* ↑ «Communication - The psychology of communication» (en anglès). [Consulta: 17 maig 2019].
* ↑ Keeling, J. L.. Social Behavior in Farm Animals (en anglès). CABI, 2001. ISBN 9780851997179.

## Vegeu també

* Claveguera de la conducta
* Comportament antisocial
* Ecologia conductista
* Ecologia conductista humana
* Economia conductista
* Estudi evolutiu del comportament social
* Etologia
* Formes d'activitat i relacions interpersonals
* Grup de parells
* Nepotisme ètnic
* Sociobiologia
* Teoria de l'herència dual

## Enllaços externs

* Infoactivity Arxivat 2018-10-26 a Wayback Machine.
* Social Behavior (anglès)
# Casa Bell-Estar

La Casa Bell-Estar és un edifici cantoner, de planta quadrangular, amb baixos, pis i golfes, situat al nucli urbà de Caldes de Malavella (Selva), entre el carrer Nou i la Rambla Recolons. Forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

La façana principal (Rambla Recolons) està dividida en tres cossos verticals. La línia vertical és la que predomina a la façana, ja que sis elements a manera de lasena emmarquen cada un dels tres cossos de la façana. A la planta baixa, una porta en arc rebaixat coronat per un arc pla amb dues mènsules amb decoracions modernistes, i la inscripció "Bell-Estar". Dues columes amb carteles a manera de capitell, flanquegen la porta d'entrada, i sostenen el balcó del pis. Flanquejant la porta d'entrada, dues portes en arc rebaixat, flanquejades per pilastres, amb decoració de motlle a manera de capitell amb volutes, cara, fullatges i flor. (Aquestes pilastres estan fetes a manera de lasena, perquè entre finestra i finestra continua la cadena vertical). Al pis, balcó central amb llosana lobulada i barana de ferro forjat; flanquejat per dues finestres idèntiques a les de la planta baixa, amb ampit decorat amb motllura en escòcia. A les golfes, tres obertures petites, emmarcades per decoració que fa pensar en un escut.
Corona l'edifici una decoració de maó vist, imitant troços de cornisa intercalats per una decoració a manera d'antefixe. La façana lateral del carrer Nou, presenta la mateixa estructura que la façana principal, però el balcó del pis s'ha substituït per una finestra. Les altres façanes, amb el mateix tipus d'obertures, donen a un jardí interior. El pany de paret és da maó arrebossat, pintat de color salmó i cru.

## Història

La casa es construí a finals del segle xix com a casa d'estiueig, força nombroses al poble, sobretot a l'entorn de la rambla Recolons urbanitzada en aquest moment per donar servei als estiuejants. Les cases eren propietat de la classe benestant, l'única que podia estiuejar, que anava al poble atreta per les aigües medicinals, activitat que combinaven amb d'altres de lleure i que marcà enormement el desenvolupament econòmic del poble.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 «Casa Bell-Estar». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 27 octubre 2014].