OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Lluís Foix i Carnicé

Lluís Foix i Carnicé (Rocafort de Vallbona, Urgell, 5 d'abril de 1943) és un periodista català, especialitzat en política internacional. Llicenciat en Periodisme i Dret, va ser director durant uns quants mesos de 1983, director adjunt i subdirector de La Vanguardia, i corresponsal d'aquest diari a Londres (del 1974 al 1980) i Washington DC (del 1981 al 1982).
L'any 1993 va prologar el llibre Rocafort de Vallbona. Cançons, jocs i costums, de Montserrat Busqué.
El 2013 publicà el llibre La marinada sempre arriba, unes memòries d'infantesa i adolescència. El 2014 escriu de manera habitual a La Vanguardia, El Punt Avui i El Mundo Deportivo. També és tertulià habitual a diversos mitjans de comunicació com RAC 1, TV3 i 8tv. També el 2014 va rebre el Premi Quim Regàs de Periodisme per la seva "densa tasca des de tots els angles informatius, així com la seva qualitat, rigor i exigència". En la seva intervenció va dir que pensa "que la crisi del periodisme, que molts pateixen, té el seu antídot en fer més i millor periodisme".

## Obres

* 2013 - La marinada sempre arriba
* 2016 - Aquella porta giratòria
* 2017 - El que la terra m'ha donat
* 2021 - Una mirada anglesa

## Premis i reconeixements

* 2014 - Premi Quim Regàs de Periodisme
* 2016 - Premi Josep Pla de narrativa per la segona part de les seves memòries, Aquella porta giratòria

## Referències

* ↑ «Lluís Foix i Carnicé | enciclopedia.cat». [Consulta: 5 abril 2023].
* ↑ Redacció «Luis Foix, nuevo director de 'La Vanguardia'». El País, 03-01-1983 [Consulta: 4 juny 2014].
* 1 2 EP «Lluís Foix gana el VII Premio Quim Regàs de Periodismo». La Vanguardia, 23-05-2014 [Consulta: 4 juny 2014].
* ↑ Prat Fernàndez, Cesc «Montserrat Busqué, una sembradora de llavors». Diari de Sabadell Sabadell, 07-03-2009, pàg. 46.
* ↑ Serra, Montserrat «Lluís Foix, un home de paisatge de secà». Vilaweb, 26-03-2013 [Consulta: 4 juny 2014].
* ↑ EP «Lluís Foix guanya el VII Premi Quim Regàs de Periodisme». Europa Press, 22-05-2014 [Consulta: 4 juny 2014].
* ↑ Redaccio «Lluis Foix recibe el premio Quim Regàs de periodismo». La Vanguardia, 03-06-2014 [Consulta: 4 juny 2014].
* ↑ Martínez, Ferran «Lluís Foix recibe el Premio Quim Regàs de Periodismo». Mundo Deportivo, 04-05-2014 [Consulta: 4 juny 2014].
* ↑ «Les memòries de Lluís Foix s'emporten el premi Josep Pla». Ara, 06-01-2016.

## Enllaços externs

* Blog de Lluís Foix
* Columna de Lluís Fox a La Vanguardia Arxivat 2008-12-17 a Wayback Machine.
# Pitxi

El pitxi és un esport tradicional de Catalunya similar al beisbol en què els jugadors poden colpejar la pilota amb la mà un bat o be un bastó.
No existeix cap institució que en reguli les normatives i, per tant, són variades però solen ser com segueixen: Consisteix en dos equips que es tornen en el seu paper: el colpejador i el caçador. El nombre de membres per partit pot variar però no sol baixar de cinc. En el terreny de joc hi ha diverses bases enumerades que s'han de recórrer en ordre i els colpejadors han de fer el màxim de voltes possibles. Un caçador -anomenat pitxi- des del centre del camp tira una pilota cap a un colpejador de l'altre equip a la primera base. Allà el jugador li ha de donar un cop de braç i enviar lluny la pilota. Mentrestant l'equip contrari intenta capturar la pilota. Si un membre d'aquest equip l'agafa a l'aire queda eliminat tot aquell de l'equip colpejador que s'hagi mogut de la base, si no, el que fa el jugador és caçar-la i llançar-la al pitxi el qual quan la tingui tocarà el terra amb la pilota i cridarà ben fort "Pitxi!". Qui en aquell moment no hagi aconseguit arribar a la següent base queda eliminat. Si en una base hi ha dues persones el segon en arribar també queda eliminat. Si la pilota colpeja primerament a algú de l'equip dels colpejadors també queda eliminat.
Els jugadors que hagin fet una volta sencera tenen dret a tornar a colpejar. Si la volta es fa d'un sol cop l'equip té dret a recupera un eliminat en l'ordre en què ha estat eliminats. A partir del moment en què no hi hagi ningú disponible a la primera base per colpejar la pilota l'equip ja no pot fer més voltes i es canvien els papers dels equips. L'equip que hagi anotat més voltes guanya. Es poden fer tantes rondes com convinguin els dos equips.

## Referències

* ↑ «Pitxi». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ García Nozal, José María. Juegos predeportivos para la educación física y el deporte (en castellà). Wanceulen, 2007, p. 234. ISBN José María García Nozal.

## Enllaços externs

* Regles del pitxi
* Rincon del Vago, Explicació del joc del pitxi
# Viļāni

Viļāni (en alemany: Berghof) és un poble de Letònia situat al municipi de Viļāni, el riu Malta travessa pel centre seu. La línia fèrria i la carretera de Riga - Moscou, creuen la població.

## Història

La ciutat va ser esmentada per primera vegada en 1495 amb el nom Wielona. El 1507, la finca més gran finca de la regió de Latgàlia es va convertir en la propietat de la família Overlak. El 1752, M. Riks, que era el governant de Livònia, va comprar la finca Viļāni, va ser el primer propietari que va influir positivament en el desenvolupament de la regió. Sota el seu lideratge el 1772 es va construir el monestir i l'església de Sant Miquel en estil barroc, els monjos pertanyents a l'Orde de Sant Benet van ser allotjats al monestir que va aconseguir tenir el 1830, una biblioteca amb 463 llibres d'eclesiàstics en llatí i polonès.

## Referències

* ↑ Iltnere i Placēns, 1999, p. 574-578.

## Bibliografia

* Iltnere, A; Placēns, I. Preses nams. Latvijas pilsētas, 1999.

## Vegeu també

* Localitats de Letònia
# Cementiri de la Espada (Cuba)

El Cementiri de la Espada és un cementiri que actualment està en desús situat aproximadament a una milla a l'oest de la ciutat de l'Havana, a Cuba, està a prop de la costa i prop de l'hospital de leprosos de Sant Lázaro.
Es va utilitzar des de 1806 fins a 1878, el Cementiri de la Espada va ser el primer lloc d'enterrament dissenyat formalment i construït a la regió de l'Havana, abans de la construcció de cementiris, el costum a l'Havana havia estat la d'enterrar als morts en les voltes de les esglésies, va ser anomenat així en honor del bisbe titular en el moment del seu disseny, José Díaz de Espada y Landa. Els seus límits inclouen els actuals carrers de San Lázaro, vapor, Espada i Aramburu. Malgrat ser oficialment anomenat Camp Sant, la població en general de l'Havana es refereix normalment al cementiri com el cementiri de la Espada.

## Vegeu també

* Panteó
* Necròpolis

## Referències

* ↑ «Cementerio de Espada» (en español). Arxivat de l'original el 16 de mayo de 2008. [Consulta: 29 setembre 2013].
# William Whewell

William Whewell (Lancaster (Lancashire), 24 de maig del 1794 - Cambridge, Cambridgeshire, 6 de març del 1866) va ser un teòleg, filòsof i científic anglès.

## Filosofia i història de la ciència

William Whewell és especialment conegut per la seva investigació en el camp de la història de la ciència i la filosofia de la ciència. Va encunyar el terme científic el 1833, que aviat va substituir el terme més antic de filòsof natural.
Des d'una òptica neokantiana i presa com a model a la física newtoniana, Whewell considera que el mètode científic se sustenta en la "confluència d'induccions" o consiliència. L'avanç del coneixement científic depèn de l'adequació progressiva entre els fets i les idees que les posen en connexió. Les idees, per a Whewell, són els conceptes genèrics de l'espai, temps i causa i d'altres propis d'una ciència: "afinitat electiva" en química, "força vital" en biologia i "tipus salvatge" en taxonomia.

## Geologia i teoria evolutiva

En geologia, Whewell es va oposar a l'actualisme de Charles Lyell i defensava l'actuació de causes sobrenaturals en la història de la Terra per explicar el buit del registre fòssil.
La seva concepció de la relació entre forma i funció orgànica es correspon amb la teoria del disseny intel·ligent, en què la seva divulgació va col·laborar activament a ser elegit per a la redacció d'un dels vuit Bridgewater Treatises.

## Publicacions

* (1837) History of the Inductive Sciences.
* (1840) Philosophy of the Inductive Sciences.

## Referències

* ↑ «William Whewell». Encyclopædia Britannica [Consulta: 30 juliol 2017].
* ↑ «William Whewell». A: Stanford Encyclopedia of Philosophy. The Metaphysics Research Lab, Stanford University, 2000-12-23 [Consulta: 3 març 2008].

## Bibliografia

* González Recio, José Luis. Teorías de la Vida. Madrid: Ed. Síntesis, 2004.
# Picot negre ventrevermell

El picot negre ventrevermell (Campephilus haematogaster) és una espècie d'ocell de la família dels pícids. Habita la selva humida i clars dels vessants dels Andes, fins als 2000 m, a les zones orientals de Colòmbia, Equador i el Perú. Ha estat considerat coespecífic de Campephilus splendens però avui són considerats espècies diferents.

## Referències

* ↑ H Winkler i D.A. Christie (2017). Woodpeckers (Picidae). J. del Hoyo, A. Elliott, J. Sargatal, D.A. Christie i E. de Juana, E. (eds.). Handbook of the Birds of the World Alive. Lynx Edicions, Barcelona
# Cercle Artístic de Luxemburg

El Cercle Artístic de Luxemburg (CAL) (en luxemburguès: Cercle artistique de Luxembourg, fundat el 1893 com a Cercle artistique luxembourgeois) és una associació que reuneix artistes de tota classe per tal de donar suport al treball artístic i l'educació artística al Gran Ducat de Luxemburg.
Els membres fundadors van ser Michel Engels i Pierre Blanc i Franz Heidenstein que va ser el primer president de l'associació (1893-1899). Des de 1896, el Saló del CAL ha realitzat exposicions anualment. Entre els artistes destacats de Luxemburg que van exposar al saló hi són: Dominique Lang, Emile Kirscht i Michel Stoffel i l'escultor Claus Cito.

## Vegeu també

* Art de Luxemburg
* Iconomaques

## Referències

* 1 2 Cercle artistique de Luxembourg, Luxemburger Lexikon (en alemany). Luxembourg: Editions Guy Binsfeld, 2006.
* ↑ «A propos du CAL» (en francès). Cercle artistique de Luxembourg. Arxivat de l'original el 2017-07-02. [Consulta: 1r juliol 2015].

## Enllaços externs

* Web oficial del Cercle artistique de Luxembourg Arxivat 2017-07-02 a Wayback Machine.
# Valeri Fuster

Valeri Fuster (València, segle xvi – València, segle xvi) fou un poeta valencià.
La seva poesia s'emmarca en l'Escola Satírica Valenciana, un grup de poetes valencians de finals del segle xv i principis del segle xvi que destaquen per poesies de to sarcàstic, humorístic o eròtic. Aquest grup iniciat per autors com Bernat Fenollar o Jaume Gassull, va tenir continuadors durant el segle xvi com Jaume Siurana, Lluís Joan Valentí, Andreu Martí Pineda o Valeri Fuster.
El 1971 el cantautor Raimon va publicar una versió musicada del poema Cançó de les dones de Fuster.

## Referències

* ↑ «Valeri Fuster». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Valeri Fuster». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Cançó de les dones». Universitat Politècnica de València. [Consulta: 16 octubre 2022].
# Joan Hernàndez i Baiges

Joan Hernàndez i Baiges (Móra d'Ebre, Ribera d'Ebre, 19 d'abril de 1911 - Tarragona, 1 de setembre de 1988) fou metge i compositor de sardanes.
Quan estudiava dirigí l'orquestra Dinamic Boys, que abandonà posteriorment. Passada la guerra civil espanyola s'establí com a metge a Olot, i hi contragué matrimoni amb una olotina. Als anys 50 tornà a Barcelona per a exercir-hi professionalment.
Té un cert nombre de sardanes, algunes de les quals enregistrades; seva és la que estrenà amb motiu del pubillatge, Olot, Ciutat Pubilla, l'any 1968. L'Agrupació Sardanista d'Olot l'homenatjà el 2010 dedicant-li la 48è edició de l'Aplec de la sardana d'Olot.

## Sardanes

(selecció)
* Amics de Perpinyà
* Ariadna (1972)
* L'avi d'Olot (1971)
* Estimada Enriqueta (1948), dedicada a la seva esposa
* Evocacions olotines (1983)
* La festa d'Olot
* Joia (1948)
* Marendins (1947)
* Olot, ciutat pubilla (1968), Premi Vicenç Bou 1969, enregistrada«Reproducció d'"Olot ciutat pubilla", per La Principal d'Olot (2010)».
* Per terres d'Olot, enregistrada
* Pirinenca (1971)
* Primers amors (1983)
* Rius de muntanya (1985), tercera classificada al premi Joaquim Serra

### Enregistraments

* ↑ Cobla Barcelona. Pubillatge olotí. Barcelona: Iberia, 1996. ref. QEN 9224.
* ↑ La Principal d'Olot. Olot, 100 anys de cobla. Barcelona: Edicions Albert Moraleda, 1998. ref. 4897.

## Referències

* ↑ Riera i Vinyes, Carles; Serracant i Clermont, Josep; Ventura i Salarich, Josep. Diccionari d'autors de sardanes. Girona: SOM, 1990.
* ↑ «Homenatge a l'Escala Ciutat Pubilla durant l'Aplec d'Olot». Teleprensa, 13-07-2010. Arxivat de l'original el 2018-03-20 [Consulta: 19 març 2018].
* ↑ «Sardanes de Joan Hernàndez, al web "Boig per la sardana"». [Consulta: 19 març 2018].
# Domènec Vidal Pugès

Domènec Vidal Pugès (l'Hospitalet de Llobregat, 1890 - Barcelona, 1945) fou un investigador del folklore català que deixà centenars de notes referides a costums, festes, rondalles i, sobretot, al significat i l'origen de nombroses parèmies. Fou un gran aficionat als refranys, frases fetes, locucions i dites, i dedicà a la seva recerca força hores de la seva vida, aprofitant els seus constants viatges per Catalunya per trobar noves i diferents maneres d'expressar fites de la cultura popular heretada de molt temps enrere.
La seva professió de ferroviari, els darrers temps de la seva vida com a interventor de trens, el feu moure pels mes diversos indrets del país i copsar-ne les seves diferents sensibilitats, a més de llur història i tradicions.
Mai no publicà les seves notes com a autor ja que, segons deia, ell ‘només sabia cercar i la feina donar a conèixer el que trobava ho deixava per escriptors amb mes ofici’.
En la seva joventut havia conegut el que seria el gran expert del folklore català, Joan Amades, a la parada de llibre vell que aquest tenia als Encants Nous de Sant Antoni i entre ells es forjà una amistat que havia de durar fins a la seva mort el 1945, malalt de pneumònia.
Va deixar dit que les notes que havia estat redactant durant tota la seva vida fossin entregades al seu amic Joan Amades ‘perquè en fes el que a ell li semblés millor’. Uns anys més tard, el 1951 apareixeria una de les obres cabdals de la paremiologia catalana, el Refranyer català comentat, publicat per Editorial Selecta.
El seu fill, Josep Vidal, continuà amb les tasques del seu pare recollint noves dades i prenent part en activitats barcelonines tradicionals com haver format part de diversos esbarts dansaires i ser qui dissenyà i confeccionà el vestuari dels nous gegants de Barcelona i els del Pi el 1958.

## Referències

* MADRID, Francesc. «Domènec Vidal, un pioner de la parla del poble». La Campana de Gràcia. 15-02-1931.
# Unio'n

La Unio'n vun de Fräiheetsorganisatiounen, o simplement Unio'n, va ser una organització de membres de la Resistència luxemburguesa que va ser fundada a la Segona Guerra Mundial. Va sorgir al març de 1944 de la fusió de la Lliga Patriòtica Luxemburguesa, la Legió Popular Luxemburguesa, el Lleó Roig Luxemburguès i d'altres moviments de resistència, una mica abans del final de la guerra a Luxemburg.
El setembre de 1944 la Unió per la Llibertat luxemburguesa també es va unir. Va ser el cap de la Legió Popular, Lucien Dury, qui va contactar amb els altres moviments de resistència el 1943, amb mires a una fusió. Els moviments de resistència en aquest moment s'havien afeblit per les batudes i arrests realitzats per la Gestapo, i l'objectiu va ser crear un moviment que podria actuar com un òrgan representatiu després de l'alliberació. Es va preveure que l'organització havia de crear una milícia per contribuir a mantenir l'ordre després de l'alliberació.
La Unio'n va continuar la seva existència després de la guerra com una associació, amb l'objectiu de mantenir la memòria de la resistència activa dels anys 1940-1945. El 2011 comptava amb uns 150 membres. Al març d'aquest any l'organització tenia una placa commemorativa a l'exterior de la casa a Bonnevoie, al sud-est de la ciutat de Luxemburg, on es va fundar la Unio'n.

## Bibliografia

* Hoffmann, Serge. Le mouvement de résistance LVL au Luxembourg. Archives nationales, 2004.
# Felip de Jesús

Felip de Jesus, O.F.M. (Mèxic, 1572 - Nagasaki, 1597), va ser un frare franciscà martiritzat al Japó.
Batejat com a "Felipe de las Casas", va néixer a Ciutat de Mèxic el 1572. Hom diu que era un nen inquiet i trapella. Sent jove ingressà al noviciat franciscà, el qual abandonà. Una llegenda explica que, el dia de la seva mort, una figuera seca reverdí, perquè en certa ocasió, la seva dida negra, farta de les trapelleries de Felip, digué: «Ai, Felip! Aquesta figuera reverdirà el dia que tu siguis sant!». Per aquest motiu, un dels seus atributs és la figa.
El seu pare l'envià a Manila, on trobà una vida mundana que l'enlluernà, tot i que al cap de poc reconsiderà la seva vocació religiosa i tornà amb els franciscans; aquest cop a Manila.
Davant l'oferiment d'ordenar-se sacerdot a Mèxic, Felip s'embarcà amb altres frares; però una tempesta desvià la nau fins al Japó. Allà, els franciscans es dedicaren a fer missió, la qual va tenir molt d'èxit inicialment, però al cap de poc esclatà la persecució de Taikōsama contra els cristians.
Felip era nàufrag, i inicialment pogué evitar els turments i la presó; però optà lliurement per patir la mateixa sort que els missioners que ja havien arribat.
Els franciscans van ser portats en processó per diverses ciutats, des de Kioto fins a Nagasaki (més de 1.000 kilòmetres). En arribar, els franciscans de primer i tercer ordre, així com tres jesuïtes i diversos laics japonesos, van ser penjats en creus. En veure que Felip s'ofegava per una argolla que havia al seu coll, els soldats el van travessar amb dues llances als costats, una de les quals travessà el seu cor. Va morir màrtir el 5 de febrer de 1597.
El Papa Urbà VIII el beatificà, conjuntament amb els seus companys, el 14 de setembre de 1627; i Pius IX el canonitzà el 8 de juny de 1862.
L'església catòlica mexicana el considera patró de la Ciutat de Mèxic i del seu arquebisbat. A la ciutat de Colima i Villa de Álvarez se'l considera protector contra els desastres naturals.

## Bibliografia

* Iraburu, José María. Hechos de los apóstoles de América (en castellà). 3a. Pamplona: Fundación Gratis Date, 2003, p. 558. ISBN 84-87903-36-3 [Consulta: 9 gener 2016]. Arxivat 2014-10-15 a Wayback Machine.

## Vegeu també

* Vint-i-sis màrtirs de Nagasaki
* Gravat del martiri dels 26 màrtirs del Japó, s. XIX
* Església i museu dels 26 màrtirs de Nagasaki, aixecada al turó de Nishizaka, on van ser executats els 26 màrtirs de 1597.
# Pau Sabater i Llirós

Pau Sabater Lliró (o, depenent de la referència, Llirós) (Algerri, Noguera, 5 de març de 1884 - Barcelona, 17 de juliol de 1919) fou un sindicalista català, conegut com "el Tero".
Fou secretari del sindicat de tintorers (ram de l'aigua), un dels més importants del sector téxtil de la Confederació Nacional del Treball. Emparellat amb Josepa Ros de la que va tenir tres fills. Va ser assassinat per elements de la banda de Manuel Bravo Portillo. L'assassinat del mateix Manuel Bravo Portillo unes setmanes més tard, va ser interpretada com una revenja per l'assassinat de "el Tero". El seu enterrament el dia 24 de juliol va ser una autèntica manifestació obrera que va anar des de l'Hospital Clínic fins al Cementiri de Montjuïc per tota la Gran Via i en la que va haver-hi nombrosos avalots. El judici pel seu assassinat, ple d'irregularitats, es va celebrar els dies 10 i 11 de maig del 1922. L'únic acusat, Luis Fernández García, en va sortir absolt.
Alfonso Vidal y Planas va novel·lar aquests fets en la seva obra Bombas de Odio, en la que el personatge de "El Toto" és una imatge de Pau Sabater "el Tero".

## Referències

* ↑ «IEC - Corpus Textual Informatitzat de la Llengua Catalana». [Consulta: 23 gener 2017].
* ↑ Smith, Angel. Anarchism, Revolution, and Reaction: Catalan Labour and the Crisis of the Spanish State: 1898-1923. Berghahn Books, 2007, p. 300. ISBN 1-84545-176-7.

## Bibliografia

* de Burgos y Mazo, Manuel. El verano de 1919 en Gobernación. Imprenta de E. Pinós. 1921.
* Casal Gómez, Manuel. La Banda Negra. El origen y la actuación de los pistoleros en Barcelona (1918-1921). Icarial Editorial. Barcelona, 1977. ISBN 84-7426-015-9
* Huertas Clavería, Josep Maria. Mites i Gent de Barcelona. Edicions 62. Barcelona, 2006. ISBN 978-84-297-5877-1. Pàgines 88-91.
* Madrid, Francisco. Ocho meses y un dia en el Gobierno Civil de Barcelona. Ediciones de La Flecha. Barcelona-Madrid, 1932.
* Vidal y Planas, Alfonso. Bombas de Odio. Mundo Latino. Madrid, sense data (potser 1931-1932).

## Enllaços externs

* Més informació a: http://maxaue.wordpress.com/tag/besoncle
# Tilantongo

Tilantongo és un jaciment arqueològic mixteca precolombí situat a Santiago Tilantongo, estat d'Oaxaca, Mèxic. Fou el principal centre polític de la Mixteca Alta durant el període postclàssic mesoamericà. L'ocupació de l'àrea al voltant del jaciment mostra indicis d'ocupació des del període preclàssic, com van demostrar les excavacions d'Alfonso Caso a Monte Negro.
Tilantongo sembla ser la traducció en nàhuatl del topònim originari mixteca. Significa 'Lloc Negre' (tlillan = 'negre'). En mixteca, aquest lloc era conegut com a Ñuutnoo-Huahi Andehui, que significa 'Lloc Negre-Temple del Cel'.

## Història

Els primers indicis d'ocupació humana a l'àrea de Tilantongo es remunten al període preclàssic tardà (segle VII ae a segle II) i corresponen al jaciment conegut com a Monte Negro, que fou explorat per Alfonso Caso en la dècada de 1930. En la dècada de 1960 l'equip de Caso va descobrir un conjunt de construccions en ruïnes al municipi de Santiago Tilantongo. D'acord amb les troballes, Caso determinà que Tilantongo era un poble tardà mixteca, contemporani de les fases IV i V de Monte Albán.
L'apogeu de Tilantongo es coneix pels còdexs mixteques precolombins salvats de la destrucció dels espanyols: són els còdexs Nuttall, Vindobonensis i el Còdex Colombino-Becker (origen del Colombino-Selden i del Becker I). Entre el segle xi i el XII s'associa a la biografia de Vuit Cérvol Urpa de Jaguar, nascut el 1063 del segon matrimoni del sacerdot del Temple del Cel, que era a Tilantongo. El 1072, el Senyor Dos Pluja (amb un any d'edat) fou reconegut com a governant de Tilantongo. Després de la seua mort al 1096, hi ha una sèrie de disputes pel poder a Tilantongo, perquè Dos Pluja no havia deixat successors. En la disputa participa Vuit Cérvol -que governava Tututepec- i els seus parents, i hi guanya el primer. Des de Tilantongo, Vuit Cérvol comença una sèrie de conquestes militars de la Mixteca Alta. Va vèncer els seus principals enemics, els governants del Lugar del Vulto de Xipe -el seu mig germà, la seua esposa Sis Mico i els seus tres fills, a qui ordenar assassinar. En morir Vuit Cérvol, Tilantongo resta sota control del seu fill més gran, Sis Casa.

## Referències

* ↑ Pohl, John: "Códices del Grupo Mixteco", Sítio da FAMSI, consultado em 21 de Setembro de 2007.
* ↑ Spores, Ronald (1967): The Mixtec kings and their people, University of Oklahoma Press, p. 43.
* ↑ Hermann Lejarazu, Manuel: Códice Nuttall. Lado 1, número especial 23 de Arqueología mexicana, 2007.

## Vegeu també

* Mixteques.
* Mesoamèrica.