OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Patricia Trujillo Serra

Patricia Trujillo Serra (Barcelona, 8 d'abril de 1975) és una artista visual i pintora catalana. Reconeguda pel seu estil postexpressionista, Trujillo Serra destaca especialment per les seves representacions de cafeteries i escenes de la vida social barcelonina. Les seves obres sovint reflecteixen una visió nostàlgica de la societat europea, combinant elements de quotidianitat amb una profunditat introspectiva.

## Referències

* ↑ Cadena, Josep Maria. ENCUENTRO CON EL ARTE ACTUAL: PINTORES Y ESCULTORES ESPAÑOLES (VO L. 5) (en castellà). Barcelona: Gran Angelica Ediciones, 28/03/2006, p. 186-187. ISBN 9788492359042.

## Enllaços externs

* Trujillo Serra, Patricia. «Patricia Trujillo Serra» (en català). Atelier Sant Gervasi.
# Ens local històric de Catalunya

Un ens local històric es refereix generalment a un dels senyorius jurisdiccionals vigents fins a l'aparició dels ajuntaments, creats per la Constitució de Cadis tot abolint l'antic règim senyorial. En general han perviscut fins a l'actualitat en forma de termes de pobles i de municipis, i se'n pot seguir l'evolució històrica a partir de nomenclàtors i censos de població, especialment en les zones més rurals.
Molts d'aquests ens locals anaven vinculats a l'existència d'un nucli de població als voltants d'una església parroquial.
A primers del segle XIX els ens locals, en funció de la seva pertinença a la corona (termes reials) o a senyors jurisdiccionals (termes de baró), tenien batlles i regidors, i podien constituir ens locals intermedis (baronies, per exemple). La majoria d'ens locals, el primer terç del segle XIX van esdevenir municipis (per la via de tenir ajuntaments) encara que de seguida els més petits van ser fusionats amb els més grans.
Les vegueries (fins al Decret de Nova Planta) i els Corregiments (fins al primer terç del S. XIX) eren les divisions territorials que aplegaven els ens locals, que van esdevenir les modernes províncies més endavant.
En l'actualitat molts d'aquests ens locals històrics de Catalunya corresponen a les anomenades entitats singulars de població, que són regions estadístiques inframunicipals per a les quals hi ha dades històriques de població (dades de l'IDESCAT o de l'INE).
Els llistats d'aquests ens locals són recollits en diversos nomenclàtors, que a vegades hi afegeixen informació con el tipus de poblament, els caserius, les masies, etc. Hi pot haver-hi algunes diferències amb el Nomenclàtor de noms geogràfics, que no està pensat per proporcionar dades de població i d'altra informació estadística, i que és més orientat a recollir els noms correctes dels llocs i la seva posició al mapa.

## Referències

* ↑ Burgueño, Jesús; Gras, M. Mercè. Atles de la Catalunya Senyorial. Els ens locals en el canvi de règim (1800-1860) (en català). Barcelona: ICGC, 2014. ISBN 978-84-393-9138-8.
* ↑ Burgueño, Jesús. De la vegueria a la província. La formació de la divisió territorial contemporània als Països Catalans (1790-1850) (en català). Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 1995. ISBN 84-232-0487-1.
# Tres forns de calç al camí de Seròs (la Granja d'Escarp)

Tres forns de calç al camí de Seròs és una obra de la Granja d'Escarp (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta de tres forns de calç disposats en un terreny en pendent. Dos d'ells es troben a un nivell superior. El seu estat de conservació és mitjà, ja que no es conserven completament.
Els paraments estan fet a partir de carreus de mides desiguals disposats de forma més o menys uniforme en filades. Les obertures són d'arc de mig punt i són arcs de maó a plec de llibre.
El canó del forn també està fet de maó. No es conserva el capell de cap dels forns. La vegetació és abundant, fet que dificulta la conservació i accelera el procés de deterioració.

## Referències

* 1 2 3 «Tres forns de calç al camí de Seròs». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juliol 2021].
# Robert Burns

Robert Burns (Alloway, 25 de gener de 1759-Dumfries, 21 de juliol de 1796) fou un poeta escocès, considerat el més important en llengua escocesa. El seu poema Auld Lang Syne es canta tradicionalment per Cap d'Any en molts països de cultura anglosaxona, o com a comiat. Se n'ha popularitzat una versió en català, amb el nom de L'hora dels adéus.

## Biografia

Va néixer a Alloway, Ayrshire (Escòcia), en una família de grangers humils. De ben jove va començar a fer poesia, utilitzant el dialecte escocès de la seva regió. Tot i la popularitat de la seva obra, que va començar a publicar el 1786, no va arribar mai a fer prou diners per abandonar la feina a la granja. De fet, el 1789, va haver d'agafar una feina com a funcionari del servei de duanes.
Es va morir als 37 anys, per problemes de cor, agreujats per les dures condicions de treball al camp. Ben aviat, es van recollir diners des de tot Escòcia per mantenir la seva vídua i els seus fills.
La seva poesia tracta sobretot temes quotidians o de cultura popular, feta sempre des del punt de vista de les classes populars, cosa que va contribuir a la seva popularització. La seva ideologia republicana, radical i progressista per a l'època es pot palpar en la inclusió de temàtiques com ara el patriotisme escocès, l'anticlericalisme, les desigualtats de classe, els rols de gènere, crítiques a l'Església d'Escòcia (Scottish Kirk) d'aquella època, la identitat cultural escocesa, la pobresa, la sexualitat i els aspectes beneficiosos de la socialització popular (que es poden identificar en gran manera amb el whisky, les cançons populars...); en aquest sentit, es troben molts paral·lels amb la ideologia i la temàtica de la poesia de William Blake.
Avui en dia, tot i que la llengua escocesa tal com es parlava en la seva època ha desaparegut en la major part de la societat, la seva poesia continua sent popular. De fet, cada any, el 25 de gener se celebra amb un sopar l'aniversari del seu naixement arreu d'Escòcia, i en molts llocs del món ho fan també persones amb ascendència escocesa. Aquesta celebració, anomenada Burns Supper ('sopar de Burns'), es basa en el haggis (una espècie d'embotit escocès) i la lectura de diversos poemes seus.

## Referències

* ↑ «Robert Burns». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Estrofa de Burns.
* When Johnny Comes Marching Home.

## Enllaços externs

* Robert Burns Country: pàgina "oficial" sobre Robert Burns.
* Les cartes de Robert Burns, cortesia del Arxivat 2008-07-03 a Wayback Machine. Projecte Gutenberg.
# Mlada

Mlada va ser una abadessa benedictina i fundadora del primer monestir a Bohèmia. El 965 va emprendre un viatge diplomàtic a Roma per advocar per la creació de la diòcesi de Praga.

## Biografia

Mlada era la filla menor del príncep bohemi Boleslau I. La Chronica Boemorum del segle xii, realitzada per Cosmas de Praga la descriu com una dona educada; va estudiar llatí i va estar destinada a una carrera clerical. Entre els anys 965 i 969 va ser enviada pel seu pare a Roma per reunir-se amb el papa Joan XIII i demanar permís per establir una diòcesi separada per Bohèmia i Moràvia. Les negociacions eren difícils. Bohèmia formava part de la diòcesi de Ratisbona i el bisbe Michael es va negar a renunciar als ingressos de les esglésies txeques durant la seva vida (va morir el 23 de setembre del 972). L'aprovació per a la ruptura de la diòcesi només va ser concedida pel seu successor, Wolfgang de Ratisbona. Mlada va deixar Roma a l'hivern de 972 i va tornar a Praga. El permís eclesiàstic va ser seguit per negociacions seculars. Després de la reunió de la Dieta a Quedlinburg el març del 973, es va aconseguir l'aprovació de la fundació de la diòcesi, però va ser necessari esperar fins al 976, quan Dětmar va ser ordenat com el primer bisbe de Praga.
Un altre resultat de la missió diplomàtica de Mlada va ser el permís per fundar un monestir a Praga. Durant la seva estada a Roma, va ingressar a l'ordre de Sant Benet, va adoptar com a nom religiós Maria, i va ser ordenada com a abadessa. Així va poder dirigir l'abadia recentment formada a l'església de Sant Jordi al castell de Praga, la primera congregació a Bohèmia. Va ocupar aquest càrrec fins a la seva mort.
Les fonts contemporànies no informen ni la data de naixement ni la data de mort de Mlada. L'esmentada cita que afirma que va morir el 9 de febrer de 994 es remunta al jesuïta Georgio Crugerio i data del 1669, basada en la tradició oral del monestir. Les benedictines del monestir de Sant Jordi no han pogut obtenir un estatus oficial com a "sant" o "beat" per a la seva fundadora i, per tant, se la coneix com a "venerable". La seva tomba es troba localitzada a la Capella de Maria de l'antic Monestir de Sant Jordi, però les investigacions arqueològiques no han pogut establir més enllà d'un dubte raonable que la persona enterrada allí sigui precisament l'abadessa Mlada.

## Literatura i fonts

* Cosmas of Prague, Chronica Boemorum. Edition by Berthold Bretholz, Berlin 1923, MGH SS Rer. Germ. N. S.
* Jiří Sláma. "Výkladový heslář vybraných historických osob, míst a reálií". In: Rostislav Nový, Jiří Sláma, Jana Zachová: Slavníkovci ve středověkém písemnictví. Prague, Vyšehrad 1987.
* Petr Sommer. "Kaple Panny Marie v klášteře sv. Jiří na Pražském hradě a začátky české sakrální architektury". In: Přemyslovský stát kolem roku 1000: na pamět knížete Boleslava II (7. února 999). Prague, Nakl. Lidové Noviny, 2000. ISBN 80-7106-272-3.
# Hipposideros khasiana

Hipposideros khasiana és una espècie de ratpenat de la família dels hiposidèrids. Viu als monts Khasi, a Meghalaya (nord-est de l'Índia). És una espècie propera a H. larvatus, però fa servir una altra freqüència per l'ecolocalització (85 kHz en lloc de 98 kHz) i té les orelles i els avantbraços més llargs. La descripció original d'aquesta espècie és particularment curta, de manera que no és clar si compleix els requisits de l'ICZN.

## Referències

* ↑ Thabah, A., Rossiter, S.J., Kingston, T., Zhang, S., Parsons, S., Mya, K.M., Zubaid, A. & Jones, G. 2006. Genetic divergence and echolocation call frequency in cryptic species of Hipposideros larvatus s.l. (Chiroptera: Hipposideridae) from the Indo-Malayan region. Biological Journal of the Linnean Society 88:119-130.
# Béal an Mhuirthead

Béal an Mhuirthead (en anglès Belmullet "boca de la península de Mullet") és una vila d'Irlanda, a la Gaeltacht de Iorras, al comtat de Mayo, a la província de Connacht. Al seu terme hi ha la badia de Blacksod i la badia de Broadhaven, unides pel canal de Carter.

## Història

L'origen del nom Belmullet no és clar. Podria provenir de l'irlandès Béal Muileat o Béal an Mhuileat, traduïble com "boca de l'istme". Bernard O'Hara en Mayo: Aspects of its Heritage suggereix que "es podria haver donat un canvi de 'L'a 'R', força comú en irlandès, que oferiria Béal an Mhuireat que esdevindria Béal an Mhuirhead". També s'ha suggerit que la part final del nom es pot referir al peix o l'estrella usada en heràldica.
La badia de Broadhaven fou freqüentada per pirates durant el regnat d'Elisabet I d'Anglaterra. Segons Pocock la vila va ser construïda en 1715 per Sir Arthur Shaen, tot i que a començaments del segle xix només era un conjunt de petites edificacions amb sostre. El 1820 s'hi va obrir una oficina de correus i el 1824 una carretera la va unir amb Castlebar. El 1831 la població era de 535 persones i es va obrir servei postal diari amb Ballina. La seva àrea va patir severament l'impacte de la Gran Fam Irlandesa. A finals del segle xix va protagonitzar grans mítings de la Irish National Land League.

## Cultura

Encara que oficialment forma part de la Gaeltacht de Mayo, en la pràctica és una vila bilingüe i organitza cursos d'estiu en gaèlic irlandès.
L'obra de John Millington Synge The Playboy of the Western World està basada en la seva experiència en l'àrea. A l'àrea de Bangor Erris hi tenien lloc les llegendes del cicle ulsterià Táin Bó Flidhais.
En 2007 es va obrir a la ciutat el nou centre artístic bilingüe Aras Inis Gluaire, que ofereix el servei de llibreria, galeria artística i teatre, que ha ofert obres d'artistes com Mick Flannery i Damien Dempsey.

## Transport

L'aeròdrom de Belmullet Aerodrome es troba a dos kilòmetres a l'oest de la ciutat. La ruta 446 del Bus Éireann uneix Béal an Mhuirthead amb Bangor Erris, Crossmolina i Ballina. Hi ha un servei diari en cada direcció, inclosos diumenges. Els divendres al vespre hi ha un viatge extra cap a Ballina.

## Referències

* ↑ Placenames Database of Ireland
* ↑ «Placenames Database of Ireland: Belmullet (archival records)». Arxivat de l'original el 2013-02-17. [Consulta: 13 maig 2013].
* ↑ O'Hara, Bernard. Mayo: Aspects of its Heritage. 1982. p.79
* ↑ «Aras Inis Gluarie». Arxivat de l'original el 2013-02-26. [Consulta: 13 maig 2013].
* ↑ «Bus Eireann (Ballina-Blacksod) 446» (en anglès), 17-05-2012. Arxivat de l'original el 17-05-2012. [Consulta: 8 abril 2022].
# Guerra del temps

La guerra del temps, o més específicament, l'última gran guerra del temps, és un conflicte produït dins de l'univers fictici de la sèrie britànica de ciència-ficció Doctor Who. S'hi van enfrontar els senyors del temps contra els dàleks i va provocar l'aparent destrucció mútua d'ambdues races, provocada pel Doctor.
En la continuïtat de la sèrie, la guerra passa en l'espai entre la pel·lícula (1996) i l'estrena de la sèrie moderna el 2005. No es mostra directament en pantalla, però és esmentada amb molta freqüència en la sèrie moderna. Els esdeveniments de la guerra i el seu progrés mai s'han explicat completament. En diversos episodis es donen pistes en diversos comentaris breus, encara que la guerra no es converteix en el tema central fins a L'últim dels senyors del temps. Al serial La fi del temps (2009-2010) es va donar informació addicional.
En l'especial The Day of the Doctor es va mostrar l'últim dia de la guerra i es va revelar que en realitat ni Gallifrey ni els senyors del temps havien estat destruïts, sinó que en el seu lloc van ser congelats a un punt aïllat de l'espai i el temps ocults per tot l'univers per una acció conjunta de les tretze regeneracions del Doctor.

## Origen

L'última gran guerra del temps enfrontar als senyors del temps contra els dàleks de Skaro. L'incident específic que va fer saltar l'espurna del conflicte no és clar, però segons l'antic productor executiu Russell T Davies, els orígens daten de les trobades del Doctor amb els dàleks. En Genesis of the Daleks (1975), els senyors del temps, en preveure la possibilitat que els dàleks conquereixin tot l'univers, envien al Quart Doctor al passat en un intent d'evitar la creació dels dàleks o afectar el seu desenvolupament per fer menys agressius.
En represàlia per aquesta missió fallida, els dàleks intenten infiltrar-se a l'Alt consell dels senyors del temps amb duplicats del Cinquè Doctor en Resurrection of the Daleks (1984), al que va seguir una declaració oberta d'hostilitat per part d'un dels emperadors dàleks en Remembrance of the Daleks (1988).

## Referències

* ↑ Russell T Davies in Doctor Who Confidential. Similar information is given in the Dalek Monster File on the Doctor Who website.
* ↑ Russell T Davies, "Meet the Doctor", in: Doctor Who Annual 2006, Panini, Tunbridge Wells (2005), which provides some additional background information on the Time War as seen in the television series, also mentioning in passing events depicted in the novels, audios, and comic strips.
# Blet blanc

El blet blanc, armoll, blet moll, espinac de carn o herba blanca (Chenopodium album) és una planta amb flor del gènere Chenopodium.
També es coneix com a blet ver, bledeta, bledó bord, cuineta o cendrosa.

## Descripció

És una planta anual de fulla comestible, tradicionalment conreada al nord de l'Índia on és important com a verdura. No és clar on es va originar, alguns autors afirmen que la bledeta probablement va tindre el seu origen a la zona de l'Himalaia, però actualment es troba arreu del món. El nom "blet blanc" prové del fet que la part inferior de les fulles té una coloració blanquinosa o glauca.
Certes quantitats de llavors de blet blanc han estat trobades a jaciments arqueològics palafítics del centre d'Europa. Això pot indicar que aquesta planta es recol·lectava o conreava ja a la prehistòria. Dura i resistent, la bledeta actualment es considera una mala herba que pot envair els camps de cereals causant perjudicis greus.

## Usos

Les fulles de blet blanc bullides són molt similars als espinacs de gust, tot i que la textura és un xic més aspra. Una manera de prepararles és saltades amb el greix de la cansalada. Cal bullir les fulles prèviament i llençar l'aigua, com amb tots els blets.
També s'utilitza com a planta farratgera. La tija central de les mates altes, molt flexible i resistent, s'utilitzava a la Xina per fer bastons.

## Subespècies

* Chenopodium album subsp. album
* Chenopodium album subsp. striatum (Krašan) Murr
* Chenopodium album var. reticulatum (Aellen) Uotila

## Vegeu també

* Llista de plantes de fulla comestible
* Blet

## Referències

* ↑ «Diccionari de la llengua catalana». [Consulta: 24 febrer 2021].
* ↑ Niir Board, Handbook of Herbs Cultivation and Processing, p. 146
# Viatge a Itàlia

Viatge a Itàlia (títol original en italià Viaggio in Italia) és una pel·lícula italiana dirigida per Roberto Rossellini i estrenada l'any 1954.

## Argument

Un matrimoni anglès viatja a Itàlia per vendre una vila que ha heretat prop de Nàpols. Quan surt del seu entorn londinenc i es troba en un paisatge aliè, la parella experimenta sentiments oblidats, com la gelosia i el ressentiment.

## Repartiment

* Ingrid Bergman: Katherine Joyce
* George Sanders: Alexander 'Alex' Joyce
* Maria Mauban: Marie (com Marie Mauban)
* Anna Proclemer: La prostituta
* Paul Müller: Paul Dupont
* Anthony La Penna: Tony Burton (com Leslie Daniels)
* Natalia Ray: Natalie Burton (com Natalia Rai)
* Jackie Frost: Betty

## Estrenes

La pel·lícula es va completar el 1953, però es va trigar 18 mesos en organitzar la distribució de la pel·lícula a Itàlia. Es va estrenar el 1954 amb el títol Viaggio in Italia, amb una durada de 105 minuts. La taquilla i la recepció crítica van ser pobres. La pel·lícula s'havia doblat a l'italià i ara s'utilitza com a exemple de dificultats "monstruoses" amb el doblatge. L'abril de 1955, es va estrenar a França una versió de 88 minuts de la pel·lícula, en anglès, amb el nom de "L'Amour est le plus fort". Hi va haver poc interès per la pel·lícula als Estats Units i al Regne Unit, tot i que la pel·lícula s’havia fet en anglès amb actors destacats al capdavant. Una versió americana, amb una durada de 80 minuts, va tenir una estrena limitada el 1955 amb el títol Strangers. A Gran Bretanya, es va llançar una versió reduïda (70 minuts) el 1958 amb el títol The Lonely Woman. En algun moment es va publicar una versió en italià de 97 minuts amb subtítols en anglès; no és clar per què es va crear aquesta versió, atès que el diàleg de la pel·lícula era en anglès i que la versió en italià s'havia doblat d'aquesta.

## Referències

* ↑ Gallagher, Tag. «Voyage in Italy». A: The Adventures of Roberto Rossellini. Da Capo Press, 1998, p. 397. ISBN 9780306808739. Vegeu també una sinopsis del capítol de Gallagher: Dixon, Wheeler Winston «Voyage to Italy». Senses of Cinema, 51, 7-2009.
* ↑ Sadoul, Georges; Morris, Peter. Peter Morris. Dictionary of Films. University of California Press, 1972, p. 402. ISBN 9780520021525. OCLC 490700. Aquest llibre és una traducció a càrrec de Peter Morris de Dictionnaire des Film (en francès). Éditions du Seuil, 1965. OCLC 1934530.
* ↑ O'Sullivan, C. Translating Popular Film. Springer, 2011, p. 184. ISBN 9780230317543.
* ↑ «Viaggio in Italia - Fiche Film» (en francès). Bibliothèque du film. [Consulta: 10 octubre 2021].
* ↑ Nowell-Smith, Geoffrey. «The American Dream in Postwar Italy». A: P. Cooke. World Cinema's 'Dialogues' With Hollywood. Springer, 2007, p. 129. ISBN 9780230223189.
* ↑ (pel·lícula de 16 mm) (en italià) Viaggio in Italia. OCLC: 71358738.

## Enllaços externs

* Journey to Italy: Fun Couples un assaig a The Criterion Collection (anglès)
# Disc de Secchi

Un disc Secchi o disc de Secchi és un instrument de mesura de la penetració lluminosa i, per tant, de la terbolesa, en masses d'aigua com rius, llacs i mars.
Les seves característiques són les següents:
* Mesura entre 30 i 300 centímetres de diàmetre.
* Par a millorar el contrast, està dividit en quatre quarts que es pinten en blanc i negre alternativament.
La forma d'usar-lo és la següent:
* Les mesures es faran sempre des de la superfície de la massa d'aigua i mai des de ponts, preses, etc.
* A sotavent i al costat de l'ombra s'introdueix el disc de Secchi lligat a una corda graduada.
* S'anota la profunditat en què es troba el disc en el moment que es perd de vista.
* Els passos 2 i 3 se repeteixen almenys 3 vegades, i s'anoten els tres mesuraments, dels quals és possible obtenir una mitjana amb la que treballar en els posteriors anàlisis.
Això proporciona una estimació de la penetració lluminosa a l'aigua. A partir d'aquesta variable es poden conèixer altres paràmetres, com la profunditat de compensació (aproximadament 2,5 vegades la profunditat de visió del disc de Secchi), la terbolesa de l'aigua, la zona fòtica o l'extinció lluminosa. El disc de Secchi s'usa conjuntament amb l'escala de Forel-Ule.

## Història

George C. Whipple va modificar l'original disc de Secchi que era tot blanc a "…un disc d'aproximadament 8 polzades de diàmetre, dividit en quadrants pintats alternativament amb blanc i negre, com l'objectiu d'un nivell de vareta…" La versió blanc i negre del disc de Secchi és el dics estàndard que s'usa actualment en les investigacions de la limnologia i en els estudis de la qualitat de l'aigua marina.

## Referències

* ↑ Cialdi, M. and Secchi, P. A. (1865). “Sur la Transparence de la Mer.” Comptes Rendu de l'Acadamie des Sciences. 61: 100-104.
* ↑ Whipple, George C. (1899). The Microscopy of Drinking-Water. New York: John Wiley & Sons, 73-5.
* ↑ The Secchi Disk—What Is It? Arxivat 2012-08-14 a Wayback Machine. Accessed 2012-07-05.
* ↑ Why a Black and White Secchi Disk? Arxivat 2012-06-22 a Wayback Machine. Accessed 2012-07-05.

## Enllaços externs

* (anglès) EPA OWOW
* (anglès) Secchi disk simulator
# Sínia dels Horts

La Sínia dels Horts és una obra de Llardecans (Segrià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una sínia en estat mitjà de conservació. Es conserven restes del canal i les cisternes, així com de l'engranatge de la sínia.
El material emprat són pedres de dimensions diverses disposades de manera més o menys regular per a les cisternes i el canal. Per al cos en què es troben tots els engranatges, la disposició és més aleatòria. A la zona de la mota els carreus tenen una mesura inferior.
Destaca l'abundant vegetació.

## Referències

* 1 2 3 «Sínia dels Horts». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 12 juliol 2021].