OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Stanislau Bajkou

Stanislau Aliaksandravitx Bajkou (Станіслаў Аляксандравіч Бажкоў) (Orxa, Província de Vítsiebsk, 4 de novembre de 1991) és un ciclista belarús, professional des del 2015 al 2023.

## Palmarès

* 2009
** 1r a la Copa del President de la Vila de Grudziądz
* 2010
** Vencedor d'una etapa a la Polònia-Ucraïna
* 2016
** Vencedor d'una etapa al Sharjah International Cycling Tour
* 2017
** Campió de Belarús en contrarellotge
** 1r al Tour de Mersin i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa a la Tropicale Amissa Bongo
** Vencedor d'una etapa a la Volta al llac Qinghai
* 2018
** Campió de Belarús en ruta
** Vencedor d'una etapa als Cinc anells de Moscou
* 2019
** Vencedor d'una etapa al Tour de Kayseri
* 2021
** Campió de Belarús en ruta
* 2022
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Belarús

## Referències

* ↑ «Stanislau BAZHKOU» (en anglès). Museo del Ciclismo. [Consulta: 22 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
* Fitxa a procyclingstats.com
# Clemens Krauss

Clemens Krauss (Viena, 31 de març de 1893 - Ciutat de Mèxic, 16 de maig de 1954) fou un director d'orquestra austríac destacat en el repertori de Mozart, Wagner i Strauss basat en els teatres de Viena, Berlín, Múnic, Salzburg, i Bayreuth.
Va ser director general de l'Òpera de l'Estat de Viena (1929-1934), Staatsoper Unter den Linden de Berlín (1935-1937) i l'Òpera de l'Estat de Baviera (1937-1944). Al mateix temps va donar classes de direcció, i va tenir entre altres alumnes a Gerhard Wimberger, Wolfgang Rennert, Teodoro Fuchs o Hans Stadlmair.

## Biografia

Va formar part del cor dels Petits Cantors de Viena, va estudiar al Conservatori de Viena i va fer de mestre del cor al teatre de Brno, on el 1913 va debutar com a director d'orquestra.
Alumne del compositor i director d'orquestra alemany Richard Strauss, va dirigir l'estrena d'algunes de les seves últimes òperes (Friedenstag, Die Liebe der Danae) i va escriure el llibret de Capriccio que va estrenar el 1942 amb Viorica Ursuleac i Hans Hotter a Múnic.
El 1944 va ser llistat a la Gottbegnadeten-Liste, una llista d'un miler d'artistes considerats com a irreemplaçables que eren exempts de serveis al front per a protegir l'heretatge cultural alemany. El mateix any va retornar a Viena i va dirigir l'últim concert abans de l'entrada de les forces russes. Va ser investigat per associació amb el nazisme i finalment exonerat de culpes el 1947. Krauss va tornar a dirigir a Viena els seus clàssics concerts de Cap d'Any en la Musikverein i va realitzar gires per Europa, Sud i Amèrica del Nord. El 1948 va dirigir al Teatre Colón de Buenos Aires l'òpera d'Arthur Honegger, Jean d'Arc au Bûcher.
El 1953 va dirigir L'anell del nibelung al Festival de Bayreuth. La seva gravació constitueix un dels documents més preats fonogràfics de l'era com també el seu Parsifal del mateix any amb Martha Mödl, Ramón Vinay i George London.
L'esposa de Krauss, la soprano Viorica Ursuleac és considerada una de les millors intèrprets del seu temps de la Mariscala (personatge d'El cavaller de la rosa de Richard Strauss).

## Referències

* ↑ Sosa, Octavio. «Biografia». Proopera. [Consulta: 22 desembre 2024].
* 1 2 «Clemens Krauss». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ McKee, Abaigh. «Biografia». Music and the Holocaust. [Consulta: 22 desembre 2024].
# Aleksandr Nevski

«Alexandre Nevski o Aleksandr Nevski» té aquests significats:
* Aleksandr Nevski (Prokófiev), cantata en set episodis per a mezzosoprano, cors i orquestra, composta per Serguei Prokófiev l'any 1939
* Aleksandr Nevski (pel·lícula), drama històric dirigit el 1938 per Sergei Eisenstein, amb associació de Dmitri Vasiliev i amb col·laboració de Piotr Pavlenko
* Alexandre Nevski (1220 -1263), cabdill rus venerat com a sant per l'Església Ortodoxa Russa
* La vida d'Alexandre Nevski, una obra literària del segle xiii del gènere hagiogràfic que té com a protagonista Alexandre Nevski
* Catedral d'Alexandre Nevski, diversos indrets
* Església d'Alexandre Nevski, església ortodoxa russa en honor d'Alexandre Nevski
* Església de Sant Alexandre Nevski (Riga), església ortodoxa a la ciutat de Riga capital de Letònia
* Orde d'Alexandre Nevski, condecoració soviètica instituïda per Stalin
# Nova Esquerra (País Valencià)

Nova Esquerra (abreujat NE) va ser un corrent d'Esquerra Unida del País Valencià (al seu torn, part d'Izquierda Unida) que va existir durant els anys 90. Els seus principals líders eren Diego López Garrido, Cristina Almeida, Ricardo Peralta Ortega i Albert Taberner. Ideològicament, optava per posicions moderades i l'acostament al Partit Socialista Obrer Espanyol (PSOE), tot i que pretenia convergir el valencianisme polític i l'esquerra. El corrent va escindir-se d'Izquierda Unida el 1997 i va passar a conformar el Partit Democràtic de la Nova Esquerra (PDNI). El 1998, comptava amb uns 1.500 afiliats i tenia 1 representant al Parlament Europeu, 2 al Congrés dels Diputats, 3 a les Corts Valencianes, 2 en diputacions provincials valencianes i vora 100 en ajuntaments del País Valencià. En formaven part figures com ara María Sornosa, Manuel Alcaraz, Pedro Zamora i Francesc Colomer. Tot i la compatibilitat ideològica, no tenien bona relació amb el Bloc Nacionalista Valencià, tant perquè no creien que fos prou contundent contra la dreta valenciana com per reflex de l'enemistat a Galícia entre el Bloc Nacionalista Gallec i l'Esquerda Galega, organització germana de Nova Esquerra. Amb tot, al capdavall el corrent acabaria integrant-se en el Partit Socialista del País Valencià.

## Referències

* 1 2 Aliaga, Xavier. «La lenta cocció a l'esquerra de la socialdemocràcia». El Temps, 02-06-2019. [Consulta: 22 gener 2021].
* 1 2 3 4 Viadel, Francesc «Nova Esquerra: quilòmetre zero» ( PDF). El Temps, 09-02-1998 [Consulta: 22 desembre 2024].
* ↑ Maceda, Víctor «Una purga en plena pandèmia, sí que es pot!». El Temps, 17-01-2021 [Consulta: 22 desembre 2024].
* ↑ Navarro Navarro, Javier. «El País Valencià, de Zaplana a Camps». A: Història. Política, societat i cultura dels Països Catalans. Grup Enciclopèdia [Consulta: 22 desembre 2024].
# Nova esquerra

La Nova Esquerra o New Left en anglès va ser el nom utilitzat per a descriure un conjunt de moviments d'esquerra i extrema esquerra en diferents països durant els anys 1960 i 1970. Els seus plantejaments van ser socials, econòmics, filosòfics, fins i tot psicològics (vegeu l'antipsiquiatria). Es va formar en gran part en els moviments crítics de l'esquerra tradicional, la qual se centra principalment en el treball i les lluites dels treballadors (el moviment obrer, el sindicalisme i els partits d'esquerra).

## La nova contestació social

Els moviments de la Nova Esquerra, tot i que en gran manera es basen en els vells anàlisis marxistes o llibertaris, adopten una més àmplia definició d'activisme polític i crítica social. Per exemple, molts cercles polítics de l'època articularen una crítica mordaç dels valors socials dominants, i, en particular, sobre l'autoritat i el treball (per exemple, els situacionistes).
Tant a Amèrica del Nord i els Estats Units com a Europa s'associà amb el moviment hippie, amb l'agitació estudiantil als campus universitaris (maig del 68) i a una redefinició de la contestació social i l'opressió: ja no és només la classe, sinó que també la raça, el gènere o la sexualitat (revolució sexual), fins i tot, l'explotació animal (antiespecisme). A Gran Bretanya es va caracteritzar per un moviment intel·lectual, sobretot, que va intentar corregir el que molts identificaven com a errors d'anàlisi i estratègia dels partits de la vella esquerra de la societat de la postguerra. Des de 1960 van publicar la revista New Left Review que des de 2000 va tenir també una versió en castellà. Més enllà de la dècada de 1970, la Nova Esquerra va decaure tant perquè els seus principals activistes passaren a nous partits i noves organitzacions de lluita per la justícia social (ONG's), per canvi d'ideologia, per haver-se passat cap a estils de vida alternatius, per haver mort o tornat políticament inactius.
Avui en dia, el segell distintiu d'aquesta nova esquerra es va sentir amb força a través dels moviments alterglobalització, l'anticapitalisme i antifeixisme, així com organitzacions i grups autònoms que reivindiquen la seva influència.

## Inspiracions i influències

| Albert Camus Guy Debord Frantz Fanon Allen Ginsberg Emma Goldman | Che Guevara Peter Kropotkin R. D. Laing Henri Lefebvre Vladímir Lenin Rosa Luxemburg | Herbert Marcuse George Orwell Bertrand Russell Jean-Paul Sartre Malcolm X |

## Personatges clau

| Stew Albert Tariq Ali Perry Anderson Bill Ayers Rudolf Bahro Charles Bettelheim Stokely Carmichael Daniel Cohn-Bendit | Angela Davis Régis Debray Rudi Dutschke Deniz Gezmiş Abbie Hoffman Tom Nairn Carl Oglesby | Ronald Radosh Jerry Rubin Mark Rudd Mario Savio E.P. Thompson Raymond Williams Peter Worsley |

## Altres personatges relacionats

| César Chávez David Dellinger Josef Fischer Michel Foucault | Norman Fruchter Karl Hess William Mandel A. J. Muste | Nikos Pulandzàs Richard Sennett Charles Taylor |

## Vegeu també

* Marxisme llibertari
* Situacionisme
* Autonomisme

## Enllaços externs

** New Left Review
** Monthly Review
# Aleksandr Bajenov

Aleksandr Iúrievitx Bajenov (en rus Александр Юрьевич Баженов) (Komsomolsk, 26 d'abril de 1981) va ser un ciclista rus, professional del 2004 al 2006. Del seu palmarès destaca el Campionat nacional en ruta.

## Palmarès

* 1999
** 1r al Giro di Basilicata
* 2002
** Campió de Rússia en ruta sub-23
** 1r al Trofeu Rigoberto Lamonica
* 2003
** Campió de Rússia en ruta
** 1r al Trofeu Banca Popolare di Vicenza
** 1r al Giro del Belvedere
** 1r al Triptyque des Barrages i vencedor d'una etapa

## Referències

* ↑ «Alexandre BAZHENOV» (en anglès). Museo del Ciclismo. [Consulta: 22 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Fitxa a sitiodeciclismo.net
* Fitxa a cyclebase.nl
# Josep Maria Castellví i Marimon

Josep Maria Castellví i Marimon (Barcelona, 1900 - 1944) va ser un director de cinema català.

## Biografia

En 1919 va viatjar per París, Berlín i Londres, on va treballar de muntador i ajudant de direcció. A França va rodar en 1931 una de les primeres pel·lícules sonores, el curtmetratge Cinópolis que Francisco Elías va refer com llargmetratge amb Imperio Argentina, i en 1932 la primera comèdia del cine sonor espanyol, el musical Mercedes, en la que van participar Josep Santpere i Pei i Jaume Planas i Simó amb la seva orquesta Jaume Planas y sus Discos Vivientes, que inclogué fragments en català i fou un gran èxit de públic. la seva darrera pel·lícula, El hombre que las enamoraba fou estranada pòstumament en 1944.

## Filmografia

* Cinópolis (1931)
* La canción de las naciones (1931)
* Mercedes (1932)
* ¡Viva la vida! (1934)
* ¡¡¡Abajo los hombres!!! (1935)
* La linda Beatriz (1939)
* Julieta i Romeo (1940)
* Cuarenta y ocho horas (1942)
* El camino del amor (1943)
* El hombre que las enamora (1944)

## Referències

* ↑ Crusells Valeta, Magí. Directores de cine en Cataluña: de la A a la Z (en castellà). Publicacions i Edicions de la Universitat de Barcelona, 2009, p. 71. ISBN 8447533166.
* ↑ Romaguera i Ramió, Joaquim. El jazz y sus espejos (en castellà). vol.1. Ediciones de la Torre, 2002, p. 71. ISBN 9788479603083.
* ↑ Sánchez Oliveira, Enrique. Aproximación histórica al cineasta Francisco Elías Riquelme (1890-1977) (en castellà). Universidad de Sevilla, 2003, p. 90. ISBN 8447207846.
# Samani

Samani (accadi: 𒊓𒈠𒉡, Sa-ma-nu) va ser el dinovè rei d'Assíria segons la Llista dels reis assiris, on apareix com el tercer entre els 10 "reis el pare dels quals és conegut".
Aquesta llista està escrita en ordre invers començant per Aminu i acabant per Apiaixal” i ha estat interpretada per alguns historiadors com la llista dels ancestres de Xamxi-Adad I que va regnar cap al 1809 aC, conqueridor d'Assur, per justificar la seva ascendència. Va ser el fill i successor de Hale i el va succeir el seu fill Hayani.

## Referències

* ↑ Glassner, Jean-Jacques. Mesopotamian Chronicles. Society of Biblical Literature, 2004, p. 137. ISBN 1589830903.
* 1 2 Meissner, Bruno. Reallexikon der Assyriologie. 6. Berlín: Walter de Gruyter, 1990, p. 104. ISBN 3110100517.
* ↑ Van De Mieroop, Marc. A History of the Ancient Near East ca. 3000-323 BC. 2ª edició. Blackwell Publishing, 2004, p. 107. ISBN 9781405149112.
# Xenerpestes

Xenerpestes és un gènere d'ocells de la família dels furnàrids (Furnariidae). La seva distribució geogràfica es limita a Panamà, Equador, Colòmbia i Perú.

## Llistat d'espècies

Segons la Classificació del Congrés Ornitològic Internacional (versió 14.2, 2024) aquest gènere està format per dues espècies:
* Espiner cuagrís septentrional - (Xenerpestes minlosi).
* Espiner cuagrís meridional - (Xenerpestes singularis).

## Referències

* ↑ «Xenerpestes (Berlepsch 1886) - maps» (en anglès). Encyclopedia of Life. [Consulta: 22 desembre 2024].
* ↑ Gill, Frank; Donsker, David. «Ovenbirds, woodcreepers – IOC World Bird List» (en anglès). IOC World Bird List v14.2, 17-08-2024. [Consulta: 22 desembre 2024].
# Lluís Llagostera i Pasqual

Lluís Llagostera i Pasqual (Barcelona, 7 de setembre de 1867 - Barcelona, 31 de desembre de 1939) fou un metge, historiador, viatger, excursionista i dirigent esportiu català.
Fill del metge i poeta Francesc d'Assís Llagostera Sala i de Mercè Pasqual i Arrufat, va estudiar a Barcelona i es va llicenciar en Medicina en 1889. Dos anys més tard, el 1991, es va doctorar a Madrid. Fou vicepresident de la secció de medicina del Centre Escolar Catalanista i membre de l'Associació General de Metges en Llengua Catalana. Es va casar amb Josepa Maristany i Colomer, amb qui va viure al carrer Ausiàs March al barri de l'Eixample de Barcelona.
Va formar part del Centre Excursionista de Catalunya des de 1897, entitat de la qual va ocupar diversos càrrecs institucionals com la vicepresidència, sota la presidència d'en Cèsar August Torras i la mateixa presidència entre els anys 1919 i 1921. Va formar part d'un grup d'excursionistes que van fer ascensions als Pirineus, entre les quals en destaca una a l'Aneto el 1896. Fou el primer soci del CEC que ascendí el 1908 un cim de 4.000 metres, el Breithorn, als Alps de Valais. Cal destacar la important col·lecció de fotografies que va deixar com a llegat i que actualment forma part de l'Arxiu del CEC. Moltes d'aquestes fotografies, que van ser realitzades durant la seva trajectòria com a viatger i fotògraf aventurer, van ser exposades posteriorment arreu del país al costat d'altres fotògrafs viatgers. Amb una sòlida posició social va pertànyer a diverses associacions culturals de la Barcelona del moment, com l'Ateneu Barcelonès, on va ostentar el càrrec de conservador en diversos períodes des de 1908 i fins a 1920.
Com a delegat del CEC va assistir al Congrés Internacional d'Alpinisme celebrat a París el 1900, on va presentar un treball sobre "El mal de muntanya", conjuntament amb Manuel Font i Torner. Va col·laborar amb articles escrits en català en revistes com Cataluña Médica, en 1899. També és autor de Noruega y Spitzberg (Records de viatge) (1910).

## Referències

* 1 2 «Lluís Llagostera Pascual». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 11 març 2018].
* 1 2 3 Calbet i Camarasa, Josep M. «Llagostera i Pascual, Lluís». A: Metges i farmacèutics catalanistes (1880-1906). Cossetània Edicions, 2001, p. 93. ISBN 978-84-95684-05-9 [Consulta: 11 març 2018].
* 1 2 3 4 «Fons Lluís Llagostera i Pasqual». AFCEC (Arxiu Fotogràfic del Centre Excursionista de Catalunya) [Consulta: 11 març 2018].
* ↑ «El desembre cultural». El Pou de la Gallina. Revista manresana digital. [Consulta: 11 març 2018].

## Enllaços externs

* Lluís Llagostera i Pascual | Galeria de Metges Catalans
# Ilu-Mer

Ilu-Mer (accadi: 𒀭𒈨𒅕, Ilu-Me-Er) va ser el vint-i-unè rei d'Assíria segons les Llistes dels reis assiris, on es diu que era el cinquè entre els deu reis «el pare dels quals és conegut».
Ilu-Mer va ser el fill i successors de Hayani. El va succeir el seu fill Yakmesi.

## Referències

* ↑ Glassner, Jean-Jacques. Mesopotamian chronicles. Leiden: Brill, 2005, p. 137. ISBN 9789004130845.
# Yakmeni

Yakmeni (accadi: 𒅀𒀝𒈨𒉌, Ia-ak-me-ni) va ser el vint-i-tresè rei d'Assíria segons les Llistes dels reis assiris, on apareix en una secció que l'anomena el setè entre deu reis «dels quals es coneixen els pares».
Yakmeni va ser fill i successor de Yakmesi. El va succeir el seu fill Yazkur-el.

## Referències

* ↑ «The Assyrian king list». Livius.org. [Consulta: 28 octubre 2021].
* ↑ Glassner, Jean-Jacques. Mesopotamian chronicles. Leiden: Brill, 2005, p. 137. ISBN 9789004130845.
# Jean-Pierre Schmitz

Jean-Pierre Jempy Schmitz (Huldange, Troisvierges, 15 de febrer de 1932 - 14 de novembre de 2017) fou un ciclista luxemburguès que va ser professional entre 1954 i 1961. En el seu palmarès destaquen una etapa del Tour de França de 1956, el Campionat de Luxemburg en ruta de 1958 i la Volta a Luxemburg de 1954 i 1958.

## Palmarès

* 1954
** 1r de la Poly de Lió
** 1r a la Volta a Luxemburg i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa del Critèrium del Dauphiné Libéré
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Oise
** Vencedor d'una etapa del Tour de l'Oest
* 1955
** 1r al Critèrium de Châlon-sur-Saône
* 1956
** Vencedor d'una etapa del Tour de França
* 1957
** 1r al Gran Premi del Midi Libre
* 1958
** Campió de Luxemburg en ruta
** 1r a la Volta a Luxemburg i vencedor d'una etapa
** Vencedor d'una etapa del Tour del Sud-est

### Resultats al Tour de França

* 1956. 36è de la classificació general i vencedor d'una etapa
* 1957. Abandona (4a etapa)
* 1958. 37è de la classificació general
* 1959. Abandona (10a etapa)
* 1960. Abandona (1a etapa)

### Resultats a la Volta a Espanya

* 1960. Abandona (11a etapa)

## Referències

* ↑ «L'ancien cycliste Jempy Schmitz est décédé» (en francès), 14-11-2017. [Consulta: 23 desembre 2024].
* ↑ «Carnet: Jempy Schmitz est décédé» (en francès), 14-11-2017. [Consulta: 23 desembre 2024].
* ↑ «SCHMITZ Jean-Pierre "Jempy"». [Consulta: 23 desembre 2024].
* ↑ «Palmarès de Jean-Pierre "Jempy" Schmitz (Lux)». [Consulta: 23 desembre 2024].

## Enllaços externs

* Palmarès de Jean-Pierre Schmitz (francès)
# Cantó de Coligny

El cantó de Coligny era una divisió administrativa francesa del departament de l'Ain. Comptava amb 9 municipis i el cap era Coligny. Va desaparèixer el 2015.

## Municipis

* Beaupont
* Bény
* Coligny
* Domsure
* Marboz
* Pirajoux
* Salavre
* Verjon
* Villemotier

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1955 | Charles Robin | MRP |
| 1955-1979 | Louis Robin | FGDS, després PS |
| 1979-1998 | Marc Vulin | UDF-CDS |
| 1998-2011 | Jean Bernadac | Divers droite, després UMP |
| 2011-2015 | Alain Gestas | Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2008 |
| 5.218 | 5.704 | 5.347 | 5.563 | 5.792 | 5.994 | 6.562 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||||||
# Cantó d'Oyonnax-Nord

El cantó d'Oyonnax-Nord era una divisió administrativa francesa del departament de l'Ain. Comptava amb 5 municipis i el cap era Oyonnax. Va existir de 1982 a 2015.

## Municipis

* Arbent
* Belleydoux
* Dortan
* Échallon
* Oyonnax

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit | Qualitat |
| 1982-1988 | Lucien Guichon | RPR | |
| 1988-2015 | Alexandre Tachdjian | Divers droite | |

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1990 | 1999 | 2008 |
| 17.623 | 18.326 | 17.804 |
| A partir de 1990: Població sense dobles comptes |||
# Cantó de Le Bourg-d'Oisans

El cantó de Le Bourg-d'Oisans era una divisió administrativa francesa del departament de la Isèra Comptava amb 20 municipis i el cap era Le Bourg-d'Oisans. Va desaparèixer el 2015.

## Municipis

* Allemond
* Auris
* Besse
* Le Bourg-d'Oisans
* Clavans-en-Haut-Oisans
* Le Freney-d'Oisans
* La Garde
* Uès
* Livet-et-Gavet
* Mizoën
* Mont-de-Lans
* Ornon
* Oulles
* Oz
* Saint-Christophe-en-Oisans
* Vaujany
* Venosc
* Villard-Notre-Dame
* Villard-Reculas
* Villard-Reymond

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1949-1967 | Louis Faure | radical |
| 1967-1973 | M. Martin | Divers gauche |
| 1973-1979 | M. Ollivier | Divers droite, després UDF |
| 1979-1985 | Roland Martin | PS |
| 1985-1998 | Jean-Guy Cupillard | RPR |
| 1998-2015 | Christian Pichoud | PS, després Divers gauche |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||

## Demografia

Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 6.889 | 7.981 | 8.707 | 10.325 | 9.476 | 10.558 | 10.747 |

## Vegeu també

* Cantons de l'Isèra
# Cantó de La Côte-Saint-André

El cantó de La Côte-Saint-André era una divisió administrativa francesa del departament de la Isèra, situat al districte de Vienne. Comptava amb 16 municipis i el cap era La Côte-Saint-André. Va desaparèixer el 2015.

## Municipis

| Arzay Balbins Bossieu Champier Commelle La Côte-Saint-André Faramans Gillonnay | Mottier Nantoin Ornacieux Pajay Penol Saint-Hilaire-de-la-Côte Sardieu Semons |

## Història

Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1951 | M. Sautreaux | radical |
| 1951-1958 | Gabriel Abel | Divers droite |
| 1958-1994 | Jean Boyer | RI, després UDF |
| 1994-2008 | Joseph Manchon | DL |
| 2008-2015 | Jean-Pierre Barbier | UMP |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
Evolució demogràfica :
| 1962 | 1968 | 1975 | 1982 | 1990 | 1999 | 2007 |
| 8.705 | 9.140 | 9.655 | 10.67 | 11.385 | 12.322 | 14.428 |
# Cantó de Domène

El cantó de Domène era una divisió administrativa francesa del departament de la Isèra, situat al districte de Grenoble. Comptava amb 12 municipis i el cap era Domène. Va desaparèixer el 2015.

## Municipis

* La Combe-de-Lancey
* Domène
* Laval
* Murianette
* Revel
* Sainte-Agnès
* Saint-Jean-le-Vieux
* Saint-Martin-d'Uriage
* Saint-Mury-Monteymond
* Le Versoud
* Villard-Bonnot
* Chamrousse
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1976 | René Boeuf | PCF |
| 1976-1982 | M. Miguet | PCF |
| 1982-1990 | Maurice Savin | UDF |
| 1990-2011 | Michel Savin | UDF, després UMP |
| 2011-2015 | Aimée Gros | Divers droite |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Lió-VIII

El cantó de Lió-VIII és un antic cantó francès del departament del Roine, situat al districte de Lió. Compta part del municipi de Lió.

## Municipis

* Comprèn la part occidental del 3r districte de Lió, a l'oest del ferrocarril, amb els barris de Part-Dieu i la Préfecture, la part nord de la Guillotière (Moncey, Voltaire, Mutualité) i els sectors Danton, Bir-Hakeim i La Buire.
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1945-1954 | Eugène Sylvestre | radical |
| 1954-1967 | Jean Sanoner | Divers droite |
| 1967-1979 | Florimond Gisclon | Divers gauche, després Divers droite |
| 1979-1998 | Simone André | UDF-PR |
| 1998-2002 | Christian Philip | UDF-CDS |
| 2002-2011 | Lionel Lassagne | UMP |
| 2011-2014 | Thierry Philip | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||
# Cantó de Lió-X

El cantó de Lió-X és un antic cantó francès del departament del Roine, situat al districte de Lió. Compta part del municipi de Lió. Va existir de 1964 a 2014.

## Municipis

* Comprèn la part meridional del 7è districte de Lió limitat al nord pel ferrocarril (entre Perrache i la Part-Dieu) fins a l'antiga estació de la Guillotière, i per la rue Garibaldi, la rue Camille Roy, la rue du Repos, la rue Garibaldi novament, la Grande Rue de la Guillotière i la rue Claude Veyron. Comprèn tot el barri de Gerland i els sectors al voltant de la caserna Sergent Blandan i de la carretera de Vienne.
Llista dels consellers generals successius :
| Data d'elecció | Identitat | Partit |
| 1964-1970 | Julien Airoldi | PCF |
| 1970-1976 | Louis Rigal | Divers droite |
| 1976-2001 | Christian Mettraux | PS |
| 2001-2014 | Jean-Pierre Flaconnèche | PS |
| les dades anteriors no són pas conegudes ||||