# Jean-Conrad Wieland

Jean-Conrad Wieland (Nascut el 2 de juny, 1754 a Basilea (Suïssa) i mort afusellat entre el 6 i el 9 de gener de 1794 a Noirmoutier-en-l'Île, fou un soldat suís i oficial de l'exèrcit republicà durant la revolta de La Vendée.

## Biografia

Jean-Conrad Wieland va néixer a Basilea el 1754, Era fill de Jean-Henri Wieland i Dorothée Buxtorf. Com diversos membres de la seva família, es va unir a l'exèrcit francès i es va allistar el 1771 al regiment de Boccard. El 1782 va ser elevat al rang de tinent i el mateix any es va casar a Calais amb Marie-Claudine Tucker. La parella va tenir tres filles: Adeline-Sophie-Dorothée; Marie-Marguerite que va morir al cap d'unes setmanes; i Anne-Louise.
Wieland va dimitir de l'exèrcit el 1784. Després es va traslladar a París, després a Nantes. En aquesta ciutat esdevingué comerciant i s'uní amb un home anomenat Daniel Schinz, de Zuric, en el comerç de sucre, cafè i cotó amb connexió diversos ports d'Europa.
El 1789, a l'inici de la Revolució Francesa, Wieland es va unir a la Guàrdia Nacional de Nantes. El novembre de 1789 va ser nomenat cap del batalló de la Borsa.
Quan va començar la guerra de Vendée el març de 1793, Wieland va participar en operacions contra els camperols que s'havien aixecat contra la lleva en massa. Al març, es trobava a Ancenis, que fou atacada sense èxit pels insurgents. Després va servir sota les ordres del general Beysser i va participar en la reconquesta de Machecoul el 22 d'abril. Aleshores, Beysser va recuperar el control de l'illa de Noirmoutier el 29 d'abril i va posar Wieland al capdavant de la guarnició encarregada d'ocupar l'illa. El 22 de maig fou elevat al grau de tinent coronel.
Després d'uns mesos de calma, Wieland, però, va haver d'enfrontar-se a les tropes de Charette que van intentar reprendre Noirmoutier amb la complicitat de certs habitants de l'illa. Va rebutjar un primer atac el 30 de setembre i va establir una comissió militar per trobar i jutjar els conspiradors. Tanmateix, Charette va llançar un nou atac el 12 d'octubre. Aquesta vegada, les defenses republicanes es van trencar i els Vendeans van prendre possessió de l'illa. Wieland va arribar al port de La Chaise, on va organitzar l'embarcament i l'evacuació a Nantes de la seva dona i els seus fills.
La guarnició de Noirmoutier va ser portada a Bouin, on fou massacrada en part per François Pajot, però Wieland es va quedar a Noirmoutier on va mantenir bones relacions amb l'estat major reialista. El 3 de gener de 1794, els republicans desembarcaren a l'illa i obtingueren la rendició de la guarnició de la Vendée. Malgrat les promeses del general Haxo, tots els defensors van ser afusellats per ordre dels representants en missió Prieur de la Marne, Turreau i Bourbotte.
Wieland és descobert i immediatament acusat de traïció pels representants en missió, que decideixen executar-lo sense judici.{A 1.}
Wieland va ser afusellat entre el 6 i el 9 de gener, a la Place d'Armes, a Noirmoutier-en-l'Île. Va ser executat al mateix temps que Maurice D'Elbée, Pierre Duhoux d'Hauterive i Pierre Prosper Gouffier de Boisy, que van intentar inútilment exonerar-lo.
A Nantes, el Comitè Revolucionari de Nantes va fer arrestar la dona de Wieland, així com els seus fills i la seva parella, Schinz. El 27 d'octubre de 1793, Marie-Claudine Tucker va ser empresonada a la presó de Le Bon Pasteur, mentre que Schinz va ser empresonat a Saintes-Claires. La Revue du Bas-Poitou et des Provinces de l'Ouest, Volumes 59 à 60, 1946, p. 122 L'ambaixador François Barthélemy va obtenir el seu alliberament el febrer de 1794. Aleshores Marie-Claudine Tucker va anar a Basilea, amb la família del seu marit, on va donar a llum un fill, que va rebre el nom de pila del seu pare, Jean-Conrad. El 24 de Brumari de l'any V, François Louis Phelippes-Tronjolly va fer una petició signada per diversos administradors de la ciutat i del cantó de Nantes per obtenir la rehabilitació de Wieland1. L'any 1795, Legrand, advocat de París, va enviar unes memòries{A 2} al Ministeri de la Guerra per obtenir una pensió per a la vídua i els fills de Wieland. Marie-Claudine Tucker rep una dieta de 200 francs en pluviôse de l'any IX i mor a Versalles el 4 d'abril de 1803.

## Notes

* {A 1.}
| « | <El dia abans [de l'execució de d'Elbée], en un sopar on jo estava, [els representants] estaven parlant de l'aparell militar que volien que donéssim per a aquesta execució, quan un d'ells van afirmar que era lamentable que el joc no fos quadrat. "Ei! sac... d...! Bourbotte reprèn de seguida, no tenim aquest traïdor de Wieland? Amb això n'hi havia prou, aquest consell va passar sense contradicció. És comprensible que, per lliurar els presoners a mort, s'aprofitessin dels horribles decrets de la Convenció i del suposat dret de represàlia. Però Wieland no era un presoner, era un oficial de la República, traït pel destí dels combats. Com que Charette havia destruït les restes de la seva guarnició i li havia estalviat la vida, era una prova d'intel·ligència amb ell? Per tant, va haver de ser massacrat per mantenir-se innocent als seus ulls? Res podria autoritzar-los a fer-lo passar per les armes, sense un judici preliminar d'una comissió militar. Fer el contrari era indignar la civilització a la manera dels caníbals. Tal era, però, el tribunal, tals eren les formes que observava. Així es va pronunciar la condemna a mort del desafortunat comandant.> | » |
| « | <L'endemà, en el moment de l'execució, l'hússar Fèlix va anar a casa seva i li va dir que el seguís. […] Un home a cavall designa, en veu alta, els noms de les víctimes i els crims que se'ls atribueixen; però quan diu: "Aquí està Wieland, aquest traïdor que va vendre i lliurar l'illa de Noirmoutier als rebels", D'Elbée, recollint tot allò que la seva situació i les seves ferides li van deixar força, exclama: "No! El senyor Wieland no és un traïdor; no ha servit mai al nostre partit, i esteu matant un home innocent. Diu en va, se sent el xiulet del plom, i tots quatre han deixat d'existir.> | » |
16. " {A 2.}
| « | "El 4 de gener de 1794, els exèrcits republicans van recuperar Noirmoutier. Wieland es va afanyar a informar la seva dona d'això; li va enviar una nota manuscrita al seu calabós, en la qual li va anunciar que havia arribat al moment feliç en què se li permetria besar els seus fills. Li va dir: Sé que m'acusa, però no em costarà justificar-me, sempre que m'escoltin!" "El desgraciat, per repel·lir l'odiós retret de la traïció, es va ocupar de la redacció d'una memòria justificativa; no sabia que aquella obra era un esforç desaprofitat i que els seus enemics, immolant-lo sense voler-ho escoltar, no li deixarien, ni tan sols morint, el consol de publicar la seva innocència!" "De fet, quan menys s'ho va pensar, van venir a buscar-lo per portar-lo a la mort. Va reivindicar el dret sagrat de totes les nacions, el dret a ser escoltat abans de ser jutjat; no es van dignar a escoltar-lo; li van llegir una mena d'escrit anomenat sentència, que deia que seria afusellat com un traïdor al seu país!" "A aquesta paraula de traïdor, va exclamar amb veu ferma: No, no ho vaig ser! Dos generals de l'exèrcit enemic, adscrits al mateix lloc que ell, també alçant la veu, van dir: Donem fe que mai va ser un dels nostres!" "Però aquest homenatge a la innocència del desgraciat Wieland, en un moment en què les paraules dels moribunds són, per dir-ho així, fets, no el va poder arrabassar de les mans dels seus botxins. Així va ser assassinat, en nom del país, un home que mai havia deixat de vessar la seva sang per ella." "La vídua infeliç i els seus fills, inclosos en la mateixa proscripció, van escapar només per miracle dels ofegaments i de les vàlvules de l'època d'aquella època; només estaven en deute de la seva salvació amb la intervenció de l'Estat de Basilea i amb el ciutadà Barthélemy, ambaixador de la República Francesa a Suïssa". | » |
"«Memòries per a la vídua i els fills de Wieland», dirigida per Legrand, advocat de París, al ministre de la guerra, l'any VI.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 Chassin, t. III, 1894, p. 491-492.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 La Revue du Bas-Poitou et des Provinces de l'Ouest, Volumes 59 à 60, 1946, p. 122
* 1 2 3 Chassin, t. III, 1892, p. 352.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 210-212.
* 1 2 3 4 Dumarcet 1998, p. 278-279.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 276.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 151-152.
* 1 2 3 Chassin, t. III, 1894, p. 177-179.
* ↑ Gabory 2009, p. 326-327
* ↑ Dumarcet 1998, p. 283-284.
* 1 2 Dumarcet 1998, p. 279.
* 1 2 Chassin, t. III, 1894, p. 178-179.
* 1 2 Baguenier Desormeaux, 1893, p. 19-20.
* ↑ Dumarcet 1998, p. 307-309.
* ↑ Gérard 2013, p. 109.
* ↑ Chassin, t. III, 1894, p. 486.
* ↑ Chassin, t. III, 1892, p. 605.
* 1 2 Dumarcet 1998, p. 311.
* ↑ Gérard 2013, p. 296.
* ↑ Gérard 2013, p. 110.

## Bibliografia

* Henri Baguenier Desormeaux, Documents sur Noirmoutier et sur la mort de d'Elbée et de ses compagnons, Vannes, Imprimerie Lafolye, 1893, 56 p.
* Charles-Louis Chassin, La préparation de la guerre de Vendée 1789-1793, t. III, Paris, Imprimerie Paul Dupont, 1892, 628 p.
* Charles-Louis Chassin, La Vendée Patriote 1793-1795, t. III, Paris, Paul Dupont, éditeur, 1894, 575 p.
* Lionel Dumarcet, François Athanase Charette de La Contrie: Une histoire véritable, Les 3 Orangers, 1998, 536 p. (ISBN 978-2912883001).
* Émile Gabory, Les Guerres de Vendée, Éditions Robert Laffont, coll. «Bouquins», 2009, 1504 p. (ISBN 978-2-221-11309-7).
* Alain Gérard, Vendée: les archives de l'extermination, La Roche-sur-Yon, Centre vendéen de recherches historiques, 2013, 684 p. (ISBN 978-2-911253-55-3)