OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Míner

Míner és el nom de dues possessions de Mallorca:
* Míner, possessió del terme de Llucmajor situada a la carretera de Porreres
* Míner, possessió del terme de Pollença situada a la part sud, entre Fartàritx del Racó, la Mola, Biniatró (Campanet) i Alcanella (Escorca)
** Míner Gran, finca pública; situada a la part més alta, conté el Puig de Ca de Míner
** Míner Petit, de titularitat privada
# Casa Antoni Brusi i Ferrer

La casa Antoni Brusi i Ferrer és un edifici situat als carrers de la Llibreteria, de la Dagueria i de Jaume I de Barcelona, catalogat com a bé amb elements d'interès (categoria C).

## Història

La llibreria Casa Ferrer, fundada en aquest indret el 1673, va ser heretada per Eulàlia Ferrer i Montserrat, que es va casar el 1799 amb el llibreter Antoni Brusi i Mirabent. Juntament amb el seu marit, va fundar una impremta i ampliar el negoci de llibreteria, que quedà inscrit a nom dels dos cònjuges. Un cop acabada la Guerra del Francès, i en recompensa pels serveis prestats a la Corona, el rei Ferran VII va atorgar a Antoni Brusi la propietat del Diario de Barcelona, i tant ell (fins al 1821) com la seva dona es dedicaren a la seva edició.
El 1841, els negocis passaren a mans del seu fill Antoni Brusi i Ferrer, que el 1849 va demanar permís per a reedificar la seva casa i alinear-la amb el nou carrer de Jaume I, segons el projecte de l'arquitecte Francesc Daniel Molina. El 1854, Brusi va demanar permís per a instal·lar-hi una màquina de vapor a la seva impremta, traslladada el 1876 al carrer de les Tàpies, 4 (vegeu Can Ricart (El Raval)). A més de la llibreria, hi romangueren durant molts anys la redacció i les oficines del diari.

## Descripció

Es tracta d'un edifici de planta baixa (amb altell a la façana del carrer de Jaume I), entresol, tres pisos i golfes que s'obren, mitjancant òculs, al fris de l'entaulament del coronament. Al tercer pis hi ha una imposta, per sobre del qual els buits entre balcons estan ocupats per plafons en relleu, mentre que per sota, els plafons, de l'alçada de dos pisos, contenen una sanefa trenada de terracota, element utilitzat en d'altres edificacions barcelonines similars de l'època.

## Referències

* ↑ «Casa Antonio Brusi Ferrer». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 Albertí, Elisenda. «Eulàlia Ferrer, la directora del ‘Brusi’ a l’ombra». Barcelona Metròpolis.
* ↑ Diario de Barcelona, 16-09-1799, p. 1039.
* ↑ AMCB, Q127 Foment 387 bis C.
* ↑ «Sol·licitud d'Antonio Brusi i Ferrer per a col·locar una màquina de vapor en l'establiment per a imprimir situada al carrer de la llibreteria (ara Jaume I 11 i carrer de la Llibreteria 22)». Q136 Obres públiques 3/1 1485. AMCB, 1854.
* ↑ Librería del Diario de Barcelona, Libreteria 22, Barcelona. Obras de fondo y surtido, 1857, p. 261-295.
* ↑ El Consultor. Nueva guía de Barcelona, 1857, p. 78.
* ↑ Hernàndez-Cros, Josep Emili (director). Catàleg del Patrimoni Arquitectònic Històrico-Artístic de la Ciutat de Barcelona. Servei de Protecció del Patrimoni Monumental. Ajuntament de Barcelona, 1987, p. 233.

## Bibliografia

* García Fortes, Salvador «Evolución del uso de la terracota en la arquitectura de Barcelona. Siglos XIX y XX». La Terracota como elemento ornamental en la arquitectura de Barcelona. Técnicas de fabricación, conservación y restauración (tesi doctoral). Departament de Pintura. Universitat de Barcelona, 10-05-2001, pàg. 31-110.

## Enllaços externs

* «Casa Antoni Brusi». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Luge als Jocs Olímpics d'hivern de 1972

Als Jocs Olímpics d'Hivern de 1972 celebrats a la ciutat de Sapporo (Japó) es disputaren tres proves de luge, dues en categoria masculina i una en categoria femenina.
La competició tingué lloc entre els dies 4 i 7 de febrer de 1972 a les instal·lacions esportives de Teine-ku. Hi participaren un total de 83 corredors, entre ells 61 homes i 22 dones, de 13 comitès nacionals diferents.

## Resum de medalles
### Categoria masculina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Individual detalls | Wolfgang Scheidel | Harald Ehrig | Wolfram Fiedler |
| Parelles detalls | RDA Horst Hörnlein Reinhard Bredow | no es concedí | RDA Klaus Bonsack Wolfram Fiedler |
| Parelles detalls | ItàliaPaul Hildgartner Walter Plaikner | no es concedí | RDA Klaus Bonsack Wolfram Fiedler |

### Categoria femenina

| Prova | Or | Argent | Bronze |
| Individual detalls | Anna-Maria Müller | Ute Rührold | Margit Schumann |

## Medaller

| Posició | País | | | | Total |
| 1 | RDA | 3 | 2 | 3 | 8 |
| 2 | Itàlia | 1 | 0 | 0 | 1 |
| Total | Total | 4 | 2 | 3 | 9 |

## Referències

* 1 2 «Olympedia – Luge at the 1972 Winter Olympics». [Consulta: 26 desembre 2024].
# Ratpenat nasofoliat de les Filipines

El ratpenat nasofoliat de les Filipines (Hipposideros obscurus) és una espècie de ratpenat de la família dels hiposidèrids. Viu de forma endèmica a les Filipines. El seu hàbitat natural són els boscos de terres baixes. No hi ha cap amenaça significativa per a la supervivència d'aquesta espècie, tot i que està afectada per la desforestació.

## Referències

* ↑ Heaney, L.; Balete, D.; Ong, P.; Rosell-Ambal, G.; Tabaranza, B.; Gomez, R.. Hipposideros obscurus. UICN 2008. Llista Vermella d'espècies amenaçades de la UICN, edició 2008, consultada el 26-04-2013.
# Cal Rei (Verges)

Cal Rei és un mas prop de l'església de Sant Pere de la Vall dins del petit nucli de la Vall, al terme de Verges (Baix Empordà) declarat bé cultural d'interès nacional. Cal Rei és format per una torre i un habitatge annex. Sembla que la torre és la part més antiga del conjunt de Can Rei, bastida en els segles XIV-XV. La masia és el resultat de diverses intervencions posteriors, encara que l'obra principal correspon al segle xviii. La torre és de planta rectangular i presenta aparell irregular i carreus als angles. Conserva encara una porta d'arc de mig punt, adovellada, i espitlleres. La coberta és de teula a un vessant. L'habitatge és constituït per un conjunt de cossos que s'han anat afegint segons les necessitats de funcionament de l'explotació agropecuària de la finca. Bàsicament, els cossos es distribueixen a l'entorn d'un edifici principal, de planta rectangular amb coberta de teula a dos vessants, de dos pisos i amb terrassa. Les obertures de tot el conjunt són, en general, allindanades.

## Referències

* 1 2 «Masia Cal Rei». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 25 maig 2012].
# Comarques xurres

Comarques xurres és un terme col·loquial per a anomenar la regió del País Valencià que inclou les comarques que, en fundar-se el Regne de València, varen ser poblades majoritàriament per aragonesos. Comprén les comarques següents:
* L'Alt Millars
* La Foia de Bunyol
* L'Alt Palància
* El Racó d'Ademús
* Els Serrans
* La Canal de Navarrés
Existixen uns pobles històricament xurros però actualment pertanyents a comarques que no es consideren xurres, com ara Sinarques i Xera a la Plana d'Utiel, Gàtova al Camp de Túria, Olocau del rei a Els Ports, Cortes de Pallars a La Vall de Cofrents, Millares a la Canal de Navarrés i Tous a la Ribera Alta.
Estes comarques formaren part del Regne de València des de la seua creació. Eren, principalment, de repobladors i parla aragonesa. Totes limiten amb Aragó, llevat de la Foia de Bunyol. Amb el temps, l'aragonés s'assimilà amb el castellà, cosa que explica que siguen actualment de parla castellana (però de costums aragonesos). Actualment es parla un castellà amb modismes aragonesos i barrejat amb paraules catalanes anomenat castellà xurro. Als habitants de les comarques xurres se'ls anomena xurros.
La Plana d'Utiel, contigua a les anteriors, també és de parla castellana però no es considera una comarca xurra, ja que fou segregada de Castella al segle xix i incorporada a la província de València de recent creació. Tampoc es consideren xurres la Vall de Cofrents, repoblada per castellans a l'haver segut cedida a Castella fins al 1281, i les comarques castellanoparlants meridionals (el Baix Segura i la part castellanoparlant de l'Alt Vinalopó i alguns municipis castellanoparlants del Vinalopó Mitjà), d'influència castellanomurciana.
Les principals localitats, amb més de 8.000 habitants, són: Xiva, Bunyol, Sogorb i Xest.
Comarques Xurres (2005) :
| Comarca | Població | Extensió | Densitat |
| Foia de Bunyol | 42.257 | 817,30 | 51,70 |
| Alt Palància | 25.367 | 964,90 | 23,64 |
| Els Serrans | 17.393 | 1.358,70 | 12,80 |
| Racó d'Ademús | 2.638 | 370,10 | 7,13 |
| Alt Millars | 4.055 | 667,4 | 6,08 |
| Total | 91.710 | 4178,4 | 21,95 |

## Referències

* ↑ «Parlar xurro: d'una llengua de frontera a una altra manera de ser valencians - Diari La Veu». [Consulta: 3 abril 2019].
* ↑ «El vocabulari d'Énguera: un monument als parlars locals». [Consulta: 7 setembre 2024].

## Vegeu també

* Cuina de les comarques xurres
* Comarques de l'interior del País Valencià
# Esquirol sol

Els esquirols sol (Heliosciurus) són un gènere de rosegadors de la família dels esciúrids. Les espècies d'aquest grup són originàries dels boscos africans. El seu nom és degut al fet que els agrada situar-se a les branques més altes dels arbres per prendre el sol. Segons l'espècie, el color del pelatge pot ser oliva, gris, groc ocre, marró o negre. El ventre pot ser blanquinós, groguenc o marró vermellós. Mesuren 15-25 cm, sense comptar la cua, que fa 15-30 cm.

## Referències

* ↑ Entrada «Heliosciurus» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
Espècies vivents d'esciúrids :
Regne: Animalia · Embrancament: Chordata · Classe: Mammalia · Ordre: Rodentia · Subordre: Sciuromorpha :
Callosciurinae :
Ratufinae :
Sciurillinae :
Sciurinae :
Xerinae :
Categoria :
# Ichthyomys

Ichthyomys és un gènere de rosegadors de la família dels cricètids. Les espècies d'aquest grup són oriündes del nord de Sud-amèrica. Tenen una llargada de cap a gropa d'11–21 cm i una cua de 15-19 cm. Els seus hàbitats naturals són les zones humides i les ribes de rierols situades a altituds d'entre 600 i 2.800 msnm. Tenen membranes entre els dits de les potes posteriors.

## Referències

* ↑ Entrada «Ichthyomys» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 20 desembre 2022].
# Musseromys anacuao

Musseromys anacuao és una espècie de rosegadors de la família dels múrids. És endèmic de l'illa de Luzon (Filipines). Té una llargada de cap a gropa de 74–83 mm, la cua de 82–86 mm, els peus de 18 mm, les orelles de 15-16 mm i un pes de fins a 21 g. El pelatge, curt i suau, és de color rogenc-taronja. Probablement és un animal nocturn i arborícola.

## Referències

* ↑ Heaney, L. R.; Balete, D. S.; Rickart, E. A.; Veluz, M. J.; Jansa, S. A. 2014. «Three New Species of Musseromys (Muridae, Rodentia), the Endemic Philippine Tree Mouse from Luzon Island». American Museum Novitates, 3.802: 1–27
# Limnomys

Limnomys és un gènere de rosegadors de la família dels múrids. Les dues espècies d'aquest grup són oriündes de Mindanao (Filipines). Tenen una llargada de cap a gropa d'aproximadament 13 cm i la cua de 15-16 cm. El seu hàbitat natural són els boscos humits situats a altituds d'entre 2.000 i 2.800 msnm. El nom genèric Limnomys significa 'ratolí dels aiguamolls' en llatí.

## Referències

* ↑ Entrada «Limnomys» d'Animalia (en anglès).
# Damisel·la endolada

La damisel·la endolada (Calopteryx haemorrhoidalis) és una espècie d'odonat zigòpter de la família dels calopterígids present a Catalunya.

## Distribució

Es tracta d'una espècie de l'oest del Mediterrani: es troba a Portugal, Espanya, França, Itàlia, a nombroses illes del Mediterrani (com Balears, Còrsega, Sardenya i Sicília) i al nord d'Àfrica (nord del Marroc, d'Algèria i de Tunísia). Les tres subespècies descrites es distribueixen:
* C. h. occasie: costes de França i costa occidental d'Itàlia.
* C. h. asturica: costes de l'Atlàntic i nord-oest d'Espanya.
* C. h. haemorrhoidalis: la resta de zones.

## Descripció

Dimorfisme sexual marcat. Els mascles són de color vermell-porpra brillant o de color coure. Es caracteritzen per una taca rosa situada a la part inferior dels últims segments de l'abdomen (d'aquí el nom científic). Gran part de les ales són negres, d'aspecte vellutat. Les femelles són de color més clar, amb cos de verd metàl·lic a bronze; les ales, marrons, tenen una cinta més fosca a l'extrem. Tenen una llargària, des del cap fins a la punta de l'abdomen, de 45 a 48 mm.

## Hàbitat

Habita preferentment en rierols d'aigües clares, amb fons pedregosos i de no més d'un metre de fondària, amb vegetació arbòria i arbustiva als marges.

## Període de vol

Es pot observar des de l'abril fins al setembre.

## Referències

* ↑ «Cercaterm | TERMCAT». [Consulta: 19 novembre 2021].
* ↑ «Oxygastra - Espècies». [Consulta: 19 novembre 2021].
* 1 2 3 4 5 Dijsktra, Klaas-Douwe B.; Lewington, Richard. Guía de campo de las libélulas de España y de Europa (en castellà). Omega, 2014. ISBN 978-84-282-1602-9.
* ↑ «Calopteryx haemorrhoidalis» (en anglès). IUCN Red List. Clausnitzer, V. 2009. [Consulta: 21 novembre 2015].

## Enllaços externs

* El medi natural del Bages Arxivat 2014-02-03 a Wayback Machine. (català)
* Biodiversidad Virtual (castellà)
# Parapapio

Parapapio és un gènere de babuïns prehistòrics que s'assembla molt als mangabeis que viuen al bosc. El parapapio es distingeix d'altres Papio per les celles primes, l'absència de fosses maxil·lars o una cresta sagital, i només un lleuger dimorfisme sexual.
N'hi ha quatre espècies reconegudes (P. broomi, P. jonesi, P. lothagamensis i P. whitei), però aquestes designacions taxonòmices han generat certa controvèrsia. Tradicionalment, aquestes espècies s'han distingit en funció de la mida del molar amb P. jonesi sent el més petit i P. whitei és el més gran. Tanmateix, la variació de la mida molar en P. broomi se superposa als altres dos. P. jonesi es distingeix per tenir un musell més quadrat que P. whitei però més arrodonida que P. whitei; però aquestes distincions són subtils i es necessiten millors criteris de diagnòstic.
Alguns autors defensen una taxonomia confusa a Parapapio, però no estan d'acord amb la reclassificació. Com que pot ser que no hi hagi diferències significatives entre la mida mitjana de les dents o les signatures isotòpiques a P. broomi i P. jonesi, poden representar una sola espècie sexualment dimòrfica. No obstant això, els rangs de variació en P. broomi i P. whitei es superposen i no mostren diferències estadístiques basades en una execució d'ANOVA sobre les onze distàncies entre punts de referència utilitzades en la seva anàlisi i proposen que les dues són només una sola espècie variable. La mostra de P. jonesi (STS 565) difereix prou en les característiques facials que es manté diferent d'altres espècies de Parapapio.

## Referències

* ↑ Entrada «Parapapio» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 29 juny 2024].
* 1 2 Frost i Delson, 2002, p. 687-784.
* 1 2 Williams i Leigh, 2006, p. 163-174.
* ↑ Thackeray i Codron, 2005, p. 483-484.
* ↑ Thackeray i Myer, 2004, p. 79-82.

## Bibliografia

* Frost, S. R.; Delson, E. «Fossil Cercopithecidae from the Hadar Formation and surrounding areas of the Afar Depression, Ethiopia» (en anglès). Journal of Human Evolution, 43(5), 2002. Bibcode: 2002JHumE..43..687F. DOI: 10.1006/jhev.2002.0603. PMID: 12457855.
* Frost, S. R.; Marcus, L. F. «Cranial allometry, phylogeography, and systematics of large-bodied papionins (primates: Cercopithecinae) inferred from geometric morphometric analysis of landmark data» (en anglès). The Anatomical Record Part A: Discoveries in Molecular, Cellular, and Evolutionary Biology, 275A(2), 2003, pàg. 1048–1072. DOI: 10.1002/ar.a.10112. PMID: 14613306.
* Thackeray, F.; Myer, S. «Parapapio broomi and Parapapio jonesi from Sterkfontein: males and females of one species?» (en anglès). Annals of the Transvaal Museum, 41, 2004.
* Thackeray, F.; Codron, D. «Stable carbon isotope analyses of Parapapio tooth enamel from Sterkfontein and Swartkrans» (en anglès). South African Journal of Science, 110, 2005.
* Williams, F. L.; Leigh, S. R. «Inferring Plio-Pleistocene southern African biochronology from facial affinities in Parapapio and other fossil papionins» (en anglès). American Journal of Physical Anthropology, 132(2), 2006. DOI: 10.1002/ajpa.20504. PMID: 17078038.
# Apristurus internatus

Apristurus internatus és un peix de la família dels esciliorrínids i de l'ordre dels carcariniformes.

## Morfologia

Els mascles arriben als 40,3 cm de longitud i les femelles als 41,9.

## Reproducció

És ovípar.

## Distribució geogràfica

Es troba a les costes del Mar de la Xina Meridional.

## Referències

* ↑ MarineSpecies.org (anglès)
* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Apristurus internatus» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).
* ↑ ZipCodeZoo.com (anglès)
* ↑ IUCN (anglès)

## Bibliografia

* Compagno, L.J.V.: FAO species catalogue. Volum 4. Sharks of the world. An annotated and illustrated catalogue of shark species known to date. Part 2 - Carcharhiniformes. FAO Fish. Synop. 125(4/2):251-655. Any 1984.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J. S. Fishes of the World (en anglès). 3a edició. Wiley, 1994. ISBN 978-0-471-54713-6.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès)
# Poeciliopsis turneri

Poeciliopsis turneri és un peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3 cm de longitud total i les femelles els 4.

## Distribució geogràfica

Es troba a Nord-amèrica: Mèxic.

## Referències

* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Xiphophorus clemenciae

Xiphophorus clemenciae és una espècie de peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 4 cm de longitud total i les femelles els 3.

## Distribució geogràfica

Es troba a Amèrica: Mèxic (Oaxaca).

## Referències

* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 «Xiphophorus clemenciae» (en anglès). FishBase. Froese, Rainer; Pauly, Daniel (editors).

## Bibliografia

* Álvarez, J.: Nuevas especies de Xiphophorus e Hyporamphus procedentes del Río Coatzacoalcos (Pisc., Poeciliidae y Hemiramphidae). Ciencia (Mex. City) v. 19 (núms. 4-5): 69-73. Any 1959.
* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Limia immaculata

Limia immaculata és una espècie de peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 2,1 cm de longitud total i les femelles els 3,77.

## Distribució geogràfica

Es troba al sud-oest d'Haití.

## Referències

* ↑ UNEP-WCMC Species Database (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Limia melanonotata

Limia melanonotata és una espècie de peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 5 cm de longitud total i les femelles els 6.

## Distribució geogràfica

Es troba a Haití i a la República Dominicana.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Phallichthys fairweatheri

Phallichthys fairweatheri és una espècie de peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,8 cm de longitud total i les femelles els 4,5.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: de Mèxic a Guatemala.

## Referències

* ↑ «Phallichthys fairweatheri». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Priapichthys darienensis

Priapichthys darienensis és una espècie de peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3 cm de longitud total i les femelles els 4.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: Panamà.

## Referències

* ↑ «Priapichthys darienensis». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Quintana atrizona

Quintana atrizona és una espècie de peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 2 cm de longitud total i les femelles els 3,4.

## Distribució geogràfica

Es troba a Cuba.

## Referències

* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)
# Scolichthys greenwayi

Scolichthys greenwayi és una espècie de peix de la família dels pecílids i de l'ordre dels ciprinodontiformes.

## Morfologia

Els mascles poden assolir els 3,5 cm de longitud total i les femelles els 5.

## Distribució geogràfica

Es troba a Centreamèrica: Guatemala.

## Referències

* ↑ «Scolichthys greenwayi». Catalogue of Life. (anglès) (anglès)
* ↑ The Taxonomicon (anglès)
* 1 2 FishBase (anglès)

## Bibliografia

* Moyle, P.; Cech, J. Fishes: An Introduction to Ichthyology (en anglès). 4a edició. Prentice Hall, 2000. ISBN 9780130112828.
* Nelson, J.: Fishes of the World, 3a edició. Nova York, Estats Units: John Wiley and Sons. Any 1994.
* Wheeler, A. The World Encyclopedia of Fishes (en anglès). 2a edició. Macdonald, 1985. ISBN 978-0356107158.

## Enllaços externs

* BioLib (anglès) i (txec)