OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Arne Magnéli

Arne Magnéli, nascut el 6 de desembre de 1914 a Estocolm, mort el 1996, va ser un químic i cristal·lògraf suec. Conegut pel seu treball sobre la determinació de l'estructura d'oxids i aliatges de metalls de transició, incloent l'estudi de les seves sèries homòlogues i del fenomen no estequiomètric.

## Educació i carrera

Magnéli va estudiar a la Universitat d'Estocolm i es va graduar amb una llicència el 1941. Es va traslladar a la Universitat d'Uppsala per dur a terme la seva investigació de postgrau amb Gunnar Hägg, obtenint el seu doctorat el 1950 per a l'estudi dels bronzes de tungstè. El1953 va ocupar una posició al laboratori de química inorgànica i física a la Universitat d'Estocolm i el 1961 es va convertir en professor de química inorgànica a la mateixa institució. i més tard es va convertir en la Càtedra de Química Inorgànica a la universitat fins a la seva jubilació el 1980.
A partir de la seva investigació sobre les estructures dels òxids de metalls de transició, Magnéli va desenvolupar el concepte de dislocacions recurrents, que avui dia es coneix com a cisalla cristal·logràfica. Les fases de Magnéli dels òxids de metalls de transició, com l'òxid de tungstè no estequiomètric, l'òxid de molibdè, l'òxid de titani i l'òxid de vanadi reben el seu nom.

## Honors i premis

El 1965, Magnéli es va convertir en membre del Consell Nacional de Ciències de Suècia i de 1966 a 1973 va ser secretari dels Comitès Nobel de l'Acadèmia Sueca de Ciències, després va continuar com a secretari del Comitè Nobel de Química de l'Acadèmia Sueca de Ciències de 1966 a 1986. Va ser elegit membre de l'Acadèmia Sueca de Ciències el 1970 .Magnéli va rebre el premi Gregori Aminoff de la Reial Acadèmia Sueca de Ciències el 1989.

## Referències

* 1 2 3 «Arne Magnéli (1914-1996)». www.iucr.org. [Consulta: 29 maig 2022].
* ↑ Magnéli, A. Acta Crystallographica, 6, 6, 1953, pàg. 495–500. DOI: 10.1107/S0365110X53001381 [Consulta: free].
* ↑ . DOI 10.1016/b978-0-08-022036-9.50011-1. ISBN 978-0-08-022036-9.
* ↑ Voskanyan, Albert A.; Navrotsky, Alexandra Annual Review of Materials Research, 51, 1, 26-07-2021, pàg. 521–540. DOI: 10.1146/annurev-matsci-070720-013445.
* ↑ Smith, J. R.; Walsh, F. C.; Clarke, R. L. Journal of Applied Electrochemistry, 28, 10, 1998, pàg. 1021–1033. DOI: 10.1023/A:1003469427858.
* ↑ Schwingenschlögl, U.; Eyert, V. Annalen der Physik, 13, 9, 01-09-2004, pàg. 475–510. arXiv: cond-mat/0403689. DOI: 10.1002/andp.200410099.
* ↑ Lee, Yun-Jae; Lee, Taehun; Soon, Aloysius Chemistry of Materials, 31, 11, 11-06-2019, pàg. 4282–4290. DOI: 10.1021/acs.chemmater.9b01430.

## Enllaços externs

* Publicacions d'Arne Magnéli a Acta Chemica Scandinavica
# Sitja

Una sitja és un dipòsit.
En els castells era un dipòsit subterrani on s'emmagatzemava el cereal, i a l'edat mitjana també havia servit per desar els tributs.
Pot ser prismàtic o cilíndric, modernament fet d'acer o de ciment armat, amb una alçada de quatre a vuit vegades el diàmetre o el costat de la base, destinat a l'emmagatzematge i la conservació de molt diversos productes, especialment cereals, però també farratges o minerals, que són carregats per la part superior del dipòsit i descarregats per la seva part inferior.

## Galeria d'imatges

* Sitja de gra a Alcalá la Real, Jaén, Espanya.
* Sitja de pedres, grava i arena a Copenhaguen, Dinamarca.

## Vegeu també

* Hórreo
* Graner
* Aspirador de gra

## Referències

* ↑ Turon, Pau. Castells medievals. Diputació de Girona, 2020, p. 8. ISBN 978-84-15808-88-6.
# Contraparada

La Contraparada o assut Major, és un assut construït entre els segles ix i x, durant la dominació musulmana de la península Ibèrica. Distribueix l'aigua per la Vega Mitjana del Segura, entre les pedanies de Javalí Nuevo i Javalí Viejo en el municipi de Múrcia. Va ser declarada bé d'interès cultural (BIC) per la Regió de Múrcia en 2002.
La Contraparada acumula l'aigua del Segura. En fer pujar el nivell de l'aigua, permet que en sorgeixin les dues séquies principals: l'Aljufia, que distribueix l'aigua per la zona nord, de l'Horta, i l'Alquibla, que ho fa per la zona sud.
Després de la fundació de Múrcia el 825 per Abd-ar-Rahman II, es va crear una infraestructura de reg per a tot el Segura Mitjà que va possibilitar la creació de l'Horta de Múrcia. L'element principal de tota aquesta estructura és la Contraparada, que aprofita un estretament que sofreix el riu entre conglomerats de roca que facilita retenir les aigües. S'han trobat restes d'obra romana que indiquen que podria ser més antiga que l'actual d'origen àrab.
Es va construir amb carreus de pedra calcària units per cues d'oreneta amb vora de plom. En les posteriors reparacions, es va cobrir amb una capa de formigó per evitar que l'aigua arrossegués les pedres i que la presa es trenqués.

## Referències

* ↑ Decret de llei on es declara Bé d'Interès Cultural (BIC).
* ↑ «Inici de l'estudi arqueològic de la contraparada.». Arxivat de l'original el 2015-09-23. [Consulta: 6 octubre 2014].

## Vegeu també

* Assut
* Assut de Xerta

## Enllaços externs

* "Hortes de Múrcia i València: Horta de Múrcia" Arxivat 2017-01-06 a Wayback Machine. a la pàgina Consell d'Hòmens bons i el Tribunal de les Aigües. (català), (castellà), (anglès), (francès)
* Informació sobre la Contraparada en Regió de Múrcia Digital. (castellà)
# Lluís Diumaró Vila

Lluís Diumaró Vila (Granollers, 27 de setembre del 1958 - Potsdam, 19 de juny del 1990) va ser un periodista de TV3 que va morir en un accident de trànsit a la República Democràtica Alemanya. En el mateix accident també van morir els reporters Josep Ylla-Català i Joan Fornell. Amb l'equip de TV3, hi anava l'intèrpret d'origen xilè José Fuita, que també va morir.
Tots quatre viatjaven en un cotxe Mercedes que per causes desconegudes es va estavellar contra una columna d'un pont que travessava l'autopista de Berlín a Leipzig, a l'altura de Potsdam.
L'equip de TV3 s'havia desplaçat a la República Democràtica Alemanya (RDA) per registrar un reportatge amb l'opinió dels joves en relació amb el procés d'unificació de la RDA amb la República Federal Alemanya, reportatge que s'havia d'emetre en el programa "Actual", que Àngels Barceló presentava al Canal 33.
Lluís Diumaró era un rostre molt conegut, ja que havia estat un dels primers presentadors dels Telenotícies. Primer, el 1984, va presentar el "Telenotícies Cap de Setmana" en solitari i a partir del maig de 1984 conjuntament amb Àngels Barceló i des del juny de 1986 amb Fina Brunet. A la tardor del 1986 va passar al "Telenotícies Nit" i l'estiu del 1987, al "Telenotícies Migdia", novament amb Àngels Barceló, fins que a la tardor del 1988 va decidir dedicar-se al treball de reporter.
S'havia llicenciat en Ciències de la Informació. Abans d'entrar a treballar per a TV3 el 1984, Lluís Diumaró havia estat un dels fundadors de l'emissora Ràdio Granollers, que va dirigir entre 1981 i 1984. També va treballar en el setmanari comarcal "Plaça Gran" i a Televisió Espanyola a Catalunya, presentant el programa Cinc cèntims de Cultura.
El juny de 2008 el Canal 33 va emetre el reportatge "Després del mur", de Berta Diumaró, filla del periodista, en què la directora recordava el seu pare a través d'entrevistes amb periodistes que van treballar amb ell.
Actualment, Òmnium Cultural Granollers - Vallès Oriental atorga el premi de televisió "Lluís Diumaró" en record del periodista.

## Referències i notes

* ↑ TV3. «25 anys de la mort dels periodistes de TV3 Lluís Diumaró, Joan Fornell i Josep Ylla-Català». [Consulta: 20 juny 2020].
* ↑ Digital, La Vanguardia. «Edición del jueves, 21 junio 1990, página 5 - Hemeroteca - Lavanguardia.es» (en castellà). [Consulta: 9 octubre 2017].
* ↑ «Qui és qui en pantalla». A: Televisió de Catalunya. Barcelona: Televisió de Catalunya, 1987, p. 123.
* ↑ «VilaWeb - El Punt». [Consulta: 9 octubre 2017].
* ↑ gestio «XXI Festa de les Lletres Catalanes del Vallès Oriental». Òmnium Cultural, 27-11-2010.

## Vegeu també

* Entrevista a Lluís Diumaró realitzada per Televisió de Cardedeu els anys 80
# Cal Pinyol (el Lloar)

Cal Pinyol és una casa del Lloar (Priorat) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Cal Pinyol presenta a la façana una porta amb un marc fet de carreus de pedra i una petita ampliació o orella a la part superior, coronada aquesta per la inscripció de l'any de construcció.
La resta de la façana és arrebossada, amb la part baixa recoberta de pedra. Les altres d'obertures estan també emmarcades amb un fris llis continu.

## Història

La construcció de la casa data del període anterior a la fil·loxera i, per tant, correspon a una època d'esplendor per al municipi. Cal Pinyol pertanyia a una de les famílies més importants que hi vivien.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Pinyol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2018].

## Enllaços externs

* «Cal Pinyol». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Can Magrinyà

Can Magrinyà, també conegut com a "Can Renard", és un edifici modernista del municipi de Vilanova i la Geltrú (Garraf) protegit com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Edifici de planta baixa i un pis, amb pati posterior. La complexitat de la construcció es reflecteix exteriorment en el coronament de l'edifici, que presenta elements a diferents nivells d'alçada i en l'organització de la façana en un doble pla, un format per un cos lateral que segueix la línia del carrer i l'altre, més allunyat, on es troba la porta d'accés. El conjunt mostra un caràcter unitari que ve donat, fonamentalment, pel balcó que recorre els dos cossos, pel fet que totes les obertures, malgrat la diversitat de dimensions, tenen la mateixa forma i per la utilització dels elements decoratius (maó, ferro i ceràmica).

## Història

L'any 1923 el propietari de la finca, Joan Magriñà, va sol·licitar a l'ajuntament de Vilanova i la Geltrú permís d'obres per a la construcció de l'edifici, d'acord amb el projecte realitzat per l'arquitecte Josep Maria Miró i Guibernau.

## Referències

* 1 2 «Can Magrinyà». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 22 novembre 2012].
# Quilòmetre

Un quilòmetre o kilòmetre (símbol km) és una unitat de longitud equivalent a 1.000 metres.
    1 km = 1.000 m = 10$^3$ m
Històricament havia estat definit com la deumil·lèsima part de la distància entre el pol Nord terrestre i l'equador passant pel meridià de París (França), però avui dia es defineix com la distància que recorre la llum en el buit durant un determinat interval temporal. S'usa per expressar distàncies, sobretot a les carreteres (excepte Anglaterra i els Estats Units).
La paraula «kilòmetre» està formada per les paraules gregues χίλια (khilia) = mil i μέτρο (metro) = compte/mesura.
Kilo és el prefix per a 1.000, definit en els prefixos del Sistema Internacional d'Unitats.

## Equivalències amb altres unitats

1 km = 0,621 milles = 0,540 milles nàutiques = 1.094 iardes = 3.821 peus

## Referències

* ↑ «Quilòmetre». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «SI base unit: metre (m)» (en anglès). BIPM. [Consulta: 22 octubre 2024].
# Cala Llombards

Cala Llombards és una cala molt encaixada i arenosa del terme de Santanyí, a la costa de Llevant de Mallorca. Com la majoria de cales està formada per l'erosió d'un torrent, en aquest cas pel torrent de Son Morlà, curs d'aigua intermitent de tan sols 2,1 quilòmetres de recorregut, i forma part d'un conjunt de cales que, de nord a sud, comencen amb el Caló de ses Agulles, Cala Santanyí, es Caló des Macs i finalment Cala Llombards. Entre aquest conjunt de cales, cap al nord, hi trobam el nucli costaner tradicional de Cala Figuera, a aproximadament dues milles, i cap al sud, després d'una milla i mitja més, el conjunt de cales de s'Almunia.
Cala Llombards és una cala encaixada, amb parets verticals gratades a un penya-segat sedimentari bastant inestable, com tota la costa est de Santanyí. Al fons de la cala s'hi estén una petita platja, d'uns 150 metres d'amplada per 55 de llargada, d'arena blanca i molt fina. Les seves aigües són cristal·lines i transparents, i es troba oberta cap a l'est i sud-est, i per tant, és la menys arrecerada de tot el conjunt de cales de Santanyí. Sovint s'hi acumulen, però, diferents contaminants flotants.
Molt a prop hi ha un dels monuments naturals més emblemàtics de Santanyí i de tota l'illa, conegut com es Pontàs, un formidable arc natural de roca envoltat d'aigua per tots els costats de 100 metres de longitud per 22 d'alçada. Des de cala Llombards, però, l'arc queda alineat i, per tant, sembla un simple escull.
Cala Llombards ha estat tradicionalment un petitíssim nucli d'estiueig dels habitants del proper llogaret d'es Llombards, d'on en prové el nom. Als anys 70 i 80, però, patí una intensa urbanització de baixa qualitat i poc planificada, que la convertí en un nucli d'estiueig poc atractiu. Actualment té 172 habitants censats. Els estuejants locals són minoria, i els nombrosos propietaris dels xalets de la urbanització solen omplir la petita platja, que disposa de tota mena de serveis, inclús zona d'aparcament gratuït al peu de la platja.
L'il·lustre poeta santanyiner Blai Bonet li dedicà un dels seus poemes, en què fa referència a aquest procés urbanitzatiu, que comença dient "Qui t'ha vist i qui te veu, cala enyorívola".

## Referències

* ↑ «Santanyí». Nomenclàtor Oficial de les Illes Balears. Arxivat de l'original el 26 de setembre 2020. [Consulta: 1r setembre 2019].
* ↑ Aguiló, Cosme «Toponímia de Santanyí i Ses Salines». Tesi Doctoral. Departament de Filologia Catalana i Lingüística General Universitat de les Illes Balears, 2007.
* 1 2 3 4 Jordi Carol; Carmen Muñoz. El litoral de Mallorca (en castellà). 1a.. Barcelona: GeoPlaneta, 2001. ISBN 84-08-03939-3.
* 1 2 «Cala Llombards». Platgesdebalears.com. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 1r setembre 2019].
* ↑ «Cala Llombards». GEC. [Consulta: 1r setembre 2019].
* ↑ «Santanyí». IBESTAT. [Consulta: 1r setembre 2019].
# Elevator Game

Elevator Game és una pel·lícula de terror estatunidenca de 2023 dirigida per Rebekah McKendry i protagonitzada per Gino Anania, Megan Best, Alec Carlos, Nazariy Demkowicz, Samantha Halas, Madison MacIsaac, Verity Marks i Liam Stewart-Kanigan. La plataforma Shudder va estrenar la pel·lícula el 15 de setembre de 2023. Basada en el fenomen d'Internet homònim, la pel·lícula se centra en una història sobre un ritual misteriós que pot portar l'intèrpret a una altra dimensió fosca. S'ha subtitulat al català.

## Referències

* ↑ Le, Phuong. «Elevator Game review – viral-challenge horror takes lift to another world». The Guardian, 12-09-2023. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «Elevator Game (2023)» (en anglès). FilmAffinity. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ «Elevator Game (2023)» (en anglès). Letterboxd. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ DeVore, Britta. «Take a Ride Into the Unknown With This Sneak Peek of 'Elevator Game's Opening Scene [Exclusive]» (en anglès). Collider, 12-09-2023. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ Squires, John. «'Elevator Game' Movie Trailer – Shudder Explores the Online Phenomenon This Halloween Season». Bloody Disgusting!, 10-08-2023. [Consulta: 25 setembre 2023].
* ↑ Whittock, Jesse. «Supernatural Horror Pic 'Elevator Game' Goes Into Production In Canada». Deadline Hollywood, 09-06-2022. [Consulta: 2 octubre 2023].
* ↑ «Elevator Game». Goita què fan, ara!. [Consulta: 7 gener 2025].
# Joseph Lomagne

Joseph Lomagne (Perpinyà, 17 d'octubre del 1803 - 30 de juliol del 1868) va ser un músic nord-català, violinista, compositor i professor de música.

## Biografia

Estudià al Lycée Arago de Perpinyà; aprengué a tocar el violí amb Coste, el mestre de capella de la catedral de Perpinya, i durant un temps tocà amb Jacques Gallay, a la societat lírica perpinyanenca que havia estat fundada el 1817. Continuà la seva formació al conservatori de París, en una breu estada a la classe del gran violinista i professor Rodolphe Kreutzer.
Durant diversos anys dirigí l'orquestra del Col·legi de Sorese i, posteriorment, tocà com a primer violinista solista a teatres de Tolosa, Nimes i Bordeus. De tornada al Rosselló el 1836, es volgué dedicar a l'ensenyament de la música i amb aquest propòsit fundà a l'agost del 1848 el conservatori de música de Perpinyà (en aquelles èpoques, "Escola Municipal de Música") i el dirigí fins a la mort. Hi tingué per deixeble (1843) el futur músic i compositor Josep Coll. Als anys 60 del segle xix feu diverses gires de concerts de violí per balnearis dels Pirineus Orientals, amb peces d'altres compositors i fantasies pròpies sobre altres músiques. Va ser membre corresponent de l'"Académie de l'enseignement de Paris".
Com a compositor fou autor d'un gran nombre d'obres d'estils molt diversos: una òpera, música religiosa, peces per a instruments de corda...

## Obres

* Ave Maris Stella (1866), per a violí
* Cantata a Sant Francesc d'Assís (1865)
* Carnaval de Venise (1861 o anterior)
* Chemin de la croix (1866), per a 2 veus de soprano, cors i conjunt de corda
* Élégie (1855), per a piano, violí o violoncel, a la memòria de la seva filla
* Himne a santa Teresa (1865)
* Invocation a Notre-Dame de Consolation (1866), per a violí
* La Maronite (1854 o anterior), òpera en quatre actes
* Messe à trois voix (1850), per a cors i gran orquestra
* Sémiramis (1865), per a violí
* Sméralda (1854 o anterior)
* Souvenir d'amitié (1862), per a violí
* Stabat mater (1851), per a tres veus solistes, cors i gran orquestra
* Diversos estudis per a violí
* Composicions religioses com salms, vespres de diumenge, càntics
* Trios per a conjunt de corda (els tres primers, del 1861)
* Quartets per a conjunts de corda
* Fantasies i aires variats per a violí

## Notes

* ↑ El Diccionari.. Capeille en dona la data de naixement indicada ací; la Biographie... de Fetis -que Capeille esmenta com a consultada- el fa nascut al 1804, però.

## Bibliografia

* Capeille, Jean. Dictionnaire de biographies roussillonnaises. Perpignan: Imp. Lib. Cat. J. Comet, 1914, p. 335-336. (facsímil Marseille: Laffitte Reprints, 1978)
* Fétis, François-Joseph (director); Pougin, Arthur (director dels suplements). Biographie universelle des musiciens et bibliographie générale de la musique. Sup. 2. París: Firmin-Didot, 1878-1880, p. 121-122.
* Négiux, Emile. Histoire de J. Lomagne, violoniste, compositeur, directeur du Conservatoire de musique de Perpignan. Toulouse: s.n., 1858.

## Enllaços externs

* Necrològica, a Le Ménestrel (francès)
* Necrològica, a La France Musicale (francès)
# Siegfried Flesch

Siegfried Friedrich "Fritz" Flesch (Brno, 11 de març de 1872 – 11 d'agost de 1939) va ser un tirador d'esgrima austríac d'origen jueu que va competir a cavall del segle xix i el segle xx.
El 1900 va prendre part en els Jocs Olímpics de París, en què guanyà la medalla de bronze en la prova de sabre.
El 1908 tornà a participar en els Jocs Olímpics, novament en la prova de sabre, però fou eliminat en els quarts de final, per acabar en la 24a posició final de la competició.

## Referències

* ↑ Taylor, Paul. Jews and the Olympic Games: The Clash Between Sport and Politics – With a Complete Review of Jewish Olympic Medalists. Sussex Academic Press, 2004.
* 1 2 «Fritz Flesch Olympic Results». sports-reference.com. Arxivat de l'original el 4 d'octubre 2011. [Consulta: 12 setembre 2015].
# Calipso (satèl·lit)

Calipso és un satèl·lit de Saturn. Va ser descobert per Pascu, Seidelmann, Baum i Currie en 1980 en observacions des de la Terra; va ser anomenat provisionalment 1980 S 25 . En 1983 se'l va anomenar oficialment Calipso de la mitologia grega. També es designa com Saturn XIV . Va ser descobert quan els anells de Saturn es veien des de la Terra de cantell. Esta orientació dels anells reduïx molt la llum que difonen quan contemplem el planeta des d'un telescopi i, per tant, permeten la detecció de dèbils cossos en les proximitats d'estos. Es va utilitzar un prototip de càmera planetària projectada per a un telescopi orbital dels EUA.
Calipso és un satèl·lit troià del sistema Saturn; Tetis, ocupa el punt de Lagrange L₅ i, per tant, és un satèl·lit co-orbital de Tetis, al qual seguix en la seva òrbita aproximadament uns 60° per darrere. La lluna Telest ocupa el punt de Lagrange L₄.
No ha de ser confós amb l'asteroide 53 Kalypso.

## Referències

* ↑ URL de la referència: https://ssd.jpl.nasa.gov/?sat_phys_par. Data de consulta: 5 setembre 2020.
* ↑ URL de la referència: https://solarsystem.nasa.gov/moons/saturn-moons/calypso/in-depth/. Citació: Its surface is one of the most reflective (at visual wavelengths) in the solar system, with a visual geometric albedo (a measure of how reflective the surface is) of 1.34..
* ↑ «Calipso (satèl·lit)». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Heribert I de Vermandois

Heribert o Herbert I de Vermandois, nascut cap a 850, mort entre 900 i 907, va ser senyor de Péronne i de Saint-Quentin, comte de Soissons, comte de Vermandois i de Meaux de 896 a la seva mort. Era fill de Pipí i, per tant, net de Bernat, rei d'Itàlia.
Apareix el 877 a la cort del rei Carles II el Calb i és citat el 889 com un fidel del rei Eudes o Odó I. Va esdevenir comte de Vermandois el 896, succeint al Nibelúngida Teodoric, que era probablement el seu avi matern. En els anys que segueixen, va heretar diversos comtats (Soissons, Meaux i Vexin), tinguts per altres Nibelúngides. Aquest conjunt va formar una marca militar creada el 890 per lluitar contra els normands. Generalment es suposa que hauria mort el 902 assassinat per ordre de Balduí II de Flandes.
La seva esposa és desconeguda. Estudis recents fan pensar que es deia Leutgarda, i que seria filla del comte de Troyes Adalelm. Va tenir:
* Herbert o Heribert II (880 † 943), comte de Vermandois, de Meaux i de Soissons ;
* Beatriu, casada vers el 895 amb Robert I, rei de França († 923);
* Cunegunda, casada vers el 915 amb Odó I, comte de Wetterau.

## Font

* Christian Settipani, La Préhistoire des Capétiens (Nouvelle histoire généalogique de l'auguste maison de France, vol. 1), éd. Patrick van Kerrebrouck, 1993 (ISBN 2-9501509-3-4)