OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Masia a la partida de Sant Bonifaci

La Masia a la partida de Sant Bonifaci és una obra de Vinaixa (Garrigues) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Masia situada prop de l'emita de St. Bonifaci, a la mateixa partida. És un habitatge força auster, amb un parament murari de pedra parcialment arrebossada. Els carreus són irregulars, de petites dimensions, sense treballar i disposats en filades. Les obertures són allindades, petites i rectangulars amb llindes i ampits de pedra més fosca.
Destaca el fornet annexe adossat a la cuina, ubicat a la zona dreta de l'habitatge. Exteriorment està mig derruït però el seu interior està en bones condicions. Les seves dimensions no deuen superar els 2 m.2. Sembla ser una construcció fruit d'un moment diferent. Els carreus són de majors dimensions, ben escairats i disposats en filades. Interiorment els carreus estan disposats en semicercle amb una volta de maó.

## Referències

* 1 2 «Masia a la partida de Sant Bonifaci». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 abril 2019].
# 152a Brigada Mixta (Exèrcit Popular de la República)

La 152a Brigada Mixta va ser una unitat de l'Exèrcit Popular de la República creada durant la Guerra Civil Espanyola. Situada al front de Madrid, no va tenir un paper rellevant al llarg de la contesa. La brigada va estar composta per carrabiners.

## Historial

La unitat va ser creada el juny de 1937 a Madrid a partir de batallons del Cos de Carrabiners, i fou adjudicada a la 4a Divisió del II Cos d'Exèrcit. El primer cap de la unitat va ser el comandant de carrabiners Emeterio Jarillo Orgaz. Durant tota la seva existència la 152a BM va estar desplegada al front de Madrid, sense prendre part en operacions militars de rellevància. L'agost de 1937 va rellevar a la 19a Brigada Mixta en el sector del front que anava des del «Cerro Blanco» fins a la carretera d'Andalusia; amb posterioritat cobriria el sector d'Usera-Villaverde o al Cerro de los Ángeles.
Al març de 1939, durant el cop de Casado, la 8a BM es va posicionar a favor de les forces «casadistes» i arribaria a realitzar funcions de vigilància a l'est de Madrid. La unitat es va autodissoldre el 27 de març de 1939, al final de la contesa.

## Comandaments
### Comandants

* Comandant de carrabiners Emeterio Jarillo Orgaz;
* Comandant de carrabiners Antonio de la Cueva Fuentes:

### Caps d'Estat Major

* capità de milícies Enrique García García;
* capità de carrabiners Domingo Pérez Rubio;

## Referències

* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 166.
* ↑ Engel, 1999, p. 129.
* ↑ Bahamonde Magre i Cervera Gil, 1999, p. 378.

## Bibliografia

* Bahamonde Magro, Ángel; Cervera Gil, Javier. Así terminó la Guerra de España. Madrid: Marcial Pons, 1999. ISBN 84-95379-00-7.
* Engel, Carlos. Historia de las brigadas mixtas del Ejército Popular de la República. Almena Ediciones, 1999.
* Martínez Bande, José Manuel. La batalla de Pozoblanco y el cierre de la bolsa de Mérida. Madrid: Editorial San Martín, 1981.
# Polaró

Un polaró és una quasipartícula composta per un electró i un camp de deformacions associat. Quan un electró es mou lentament per l'interior d'un cristall, pot produir una deformació en la xarxa cristal·lina que l'envolta en interaccionar amb els àtoms propers. Aquesta deformació es lliga a l'electró que l'ha creada, i es desplaça al seu costat a través de la xarxa, donant lloc a un polaró.
Els polarons es donen principalment en cristalls iònics, on la interacció entre els electrons i els ions de la xarxa és gran (interacció coulombiana). En aquests casos, la deformació de la xarxa produeix una polarització local d'aquesta, d'aquí el seu nom. La presència de polarons en cristalls covalents és molt menor, ja que la interacció entre electrons i àtoms neutres és molt més feble i, per tant, són més difícils de formar.
Els polarons poden concebre's com un electró interaccionant amb un núvol de fonons al qual arrossega en el seu moviment. Com a conseqüència, la massa efectiva de l'electró sembla augmentar, reduint així la seva mobilitat.
Normalment es parla de dos tipus de polarons. En els polarons grans, la interacció entre l'electró i la xarxa no és gaire elevada, de manera que l'increment de massa efectiva no és massa gran i poden desplaçar-se per la xarxa. En els polarons petits, la interacció és molt forta i l'electró es passa la major part del temps lligat a un ió de la xarxa, ja que no té l'energia necessària per a travessar la barrera de potencial que separa els ions contigus. En aquest cas, el desplaçament d'una posició de la xarxa a una altra es produeix, bé per activació tèrmica, quan la temperatura és elevada, o bé per efecte túnel, quan la temperatura és baixa.
Els polarons són quasipartícules de tipus fermiònic, per la qual cosa tenen espín semienter. Dos polarons poden interaccionar entre si donant lloc a un nou estat lligat, conegut com a bipolar. Quan els dos polarons que formen el bipolar interaccionen fortament entre si, el bipolar adquireix caràcter bosònic, i presenta aleshores espín sencer.

## Teoria

L. D. Landau i S. I. Pekar assentaren les bases de la teoria dels polarons. Una càrrega situada en un mitjà polaritzador es veurà apantallada. La teoria dels dielèctrics descriu el fenomen de la inducció d'una polarització al voltant d'una càrrega. La polarització induïda seguirà la càrrega quan aquesta es mogui a través del mitjà. La càrrega, juntament amb la polarització induïda, es considera com una única entitat, a la qual es denomina polaró.
El prototip de polaró és un electró de conducció movent-se a través d'un cristall iònic o un semiconductor polar. Herbert Fröhlich va proposar un model hamiltonià (hamiltonià de Frölich) per a aquest tipus de polarons: la dinàmica és tractada per mitjà de la mecànica quàntica.

## Referències

* ↑ Kittel, Charles. Introducció a la Física de l'Estat Sòlid. Barcelona: Reverté, 1998. ISBN 84-291-4317-3.
* ↑ Landau, L. D. Phys Z. Sowjetunion, 3, 1933, p.644-645.
* ↑ Pekar SI «Issledovanija po Ekektronnoj Teorii Kristallov». Gostekhizdat, Moskva, 1951.
* ↑ H. Fröhlich, H. Pelzer, S. Zienau Phil. Mag, 41, 1950, p.221.
* ↑ H. Fröhlich Adv. Phys, 3, 1954, p.325.
# Can Gallart (Figaró-Montmany)

Can Gallart és un xalet al nucli de Figaró (el Vallès Oriental) catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. El Figaró és una població amb tradició d'estiueig des de finals del segle xix i principis del segle xx, potenciat per l'existència de la línia de ferrocarril que facilità l'accés des de Barcelona. L'edifici va ser modificat el 1908 de la mà de l'arquitecte Manuel Raspall amb un estil proper al Noucentisme tot i que utilitza alguns elements de tipologia modernista.
Edifici aïllat de tipologia ciutat jardí, utilitza el desnivell de terreny i presenta diferents alçades al davant i al darrere. La façana del carrer consta de planta baixa i golfa, mentre la façana del darrere té tres pisos. Té planta complexa amb cossos rectangulars que sobresurten i teulada composta. De la façana sobresurt una petita torre amb coberta a dos vessants. Té forjats amb treballs sinuosos. La casa està pintada de blanc i té decoració de ceràmica amb alternances de blanc i blau formant franges horitzontals. La teulada segueix la mateixa combinació. Hi ha un medalló de ceràmica amb l'escena de la Verge i el Nen.

## Referències

* 1 2 «Can Gallart». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 setembre 2013].

## Enllaços externs

* «Can Gallart». Mapa de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona.
# Recorregut (matemàtiques)

Si un punt $(a,b)$ pertany a la gràfica d'una funció, això significa que la funció relaciona el valor a, de la variable independent, amb el valor b de la dependent.
El domini d'una funció f(x), és el conjunt de tots els valors que agafa la variable independent, és a dir, el conjunt de totes les imatges. El representem amb Dom f.
El recorregut d'una funció f(x) és el conjunt de tots els valors que agafa la variable dependent. El representem amb Im f

## Exemples

$f(x)={\frac {1}{x}}$
Domini: La funció no existeix per a $x=0$, perquè no podem dividir entre 0. Com que podem dividir entre qualsevol altre nombre, el domini és tots els nombres reals menys zero: ${\text{Dom }}f=\mathbb {R} -\{0\}$
Recorregut: En aquesta funció, la variable Y no agafa mai el valor 0 perquè no hi ha cap valor de x que compleixi que ${\frac {1}{x}}=0$. Com que d'aquesta divisió en podem obtenir qualsevol altre nombre, el recorregut és qualsevol valor tret del zero: ${\text{Im }}f=\mathbb {R} -\{(0\}.$
Sia la funció f definida sobre el conjunt dels nombres reals:
    $f\colon \mathbb {R} \rightarrow \mathbb {R}$
Definida com a
    $f(x)=x^{2}.$
El codomini de f és ℝ, i f pren tots els valors no negatius però mai pren valors negatius i, per tant, el recorregut és de fet el conjunt dels nombres reals no negatius, és a dir l'interval [0,∞):
    $0\leq f(x)<\infty .$
Ara, sia g una funció sobre el conjunt dels nombres reals:
    $g\colon \mathbb {R} \rightarrow \mathbb {R}$
Definida com a
    $g(x)=2x.$
En aquest cas la imatge de g és igual a ℝ, el seu codomini, donat que, per a qualsevol nombre real y,
    $g(y/2)=y.$
En altres paraules, g és una funció exhaustiva a ℝ, que vol dir que el seu recorregut és igual al seu codomini.

## Vegeu també

* Domini (matemàtiques)
* Funció exhaustiva
Viccionari
# 198a Brigada Mixta (Exèrcit Popular de la República)

La 198a Brigada Mixta va ser una unitat de l'Exèrcit Popular de la República que va prendre part en la Guerra Civil Espanyola. Al llarg de la contesa la brigada va estar present en els fronts de Llevant i Extremadura.

## Historial

El 30 d'abril de 1938 va ser creada a Linares una brigada mixta que va rebre la numeració 198a, anteriorment ostentada per una brigada en el front del Nord. El comandament va recaure en el comandant d'infanteria José Cirac Laiglesia. La nova unitat va ser formada en un 50% amb efectius veterans d'altres unitats, mentre que l'altre 50% procedia de reclutes. Aquest fet va fer que la formació de la brigada es retardés molt més del previst, i no va arribar a estar llesta fins ben entrat el mes de maig. La unitat seria adscrita a la 71a Divisió del VI Cos d'Exèrcit. A l'agost la 198a BM va ser destinada al sector de Logrosán, enfront de les forces de la 19a Divisió franquista.
A la fi de 1938 la unitat va ser enviada a Hinojosa del Duque, com a reserva, i a continuació quedaria agregada a la columna «F» que manava el major de milícies Bartolomé Fernández Sánchez. El 7 de gener de 1939, després del començament de la batalla de Peñarroya, la 198a BM va intervenir en l'ofensiva republicana i va intervenir en els durs combats que es van desenvolupar al Puerto de los Vuelos, en el sector de Monterrubio, sofrint greus baixes. Per això, seria retirada del front.
Disposada per a ser sotmesa a una ràpida reorganització, seria enviada per vaixell a Catalunya, com a reforç de la unitats republicanes que s'hi trobaven. Després de la seva arribada, el 19 de gener, la 198a BM i la 199a Brigada Mixta van ser transformades en dues agrupacions que quedarien sota el comandament del major de milícies Miguel Arriaga Vergara. No obstant això, en el context de caos que llavors regnava en la rereguarda republicana a Catalunya, la unitat es va dispersar ràpidament.

## Comandaments
### Comandants

* comandant d'Infanteria José Cirac Laiglesia;
* major de milícies Jiménez;

### Cap d'Estat Major

* capità d'Infanteria José Aguilar Valecillo;

## Notes

* ↑ La columna «F» va estar composta per les brigades 25a, 43a, 88a i 198a, així com per una brigada de cavalleria.
* ↑ Agregada a la 38a Divisió, hauria participat en l'intent de destruir el sortint de Cabeza del Buey.

## Referències

* ↑ Martínez Bande, 1981, p. 256.
* ↑ Engel, 1999, p. 231.
* ↑ Engel, 1999.
* 1 2 Moreno Gómez, 1985, p. 658.
* ↑ Martínez Bande, 1985, p. 57.

## Bibliografia

* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid: Almena, 1999. ISBN 84-922644-7-0.
* Martínez Bande, José Manuel. La batalla de Pozoblanco y el cierre de la bolsa de Mérida. Madrid: Editorial San Martín, 1981.
* Martínez Bande, José Manuel. El final de la Guerra Civil. Madrid: San Martín, 1985. 84-7140-232-7.
* Moreno Gómez, Francisco. La Guerra civil en Córdoba (1936-1939). Córdoba: Alpuerto, 1985.
# Can Guanyabens

Can Guanyabens és un edifici del municipi de Mataró (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici de planta baixa, dues plantes pis i golfa. Presenta un portal i finestra amb reixa a la planta baixa i un balcó i finestra a les plantes superiors. Juntament amb la cornisa hi ha dos ulls de bou ovalats.

## Notícies històriques

A la façana i per sobre la finestra de la planta baixa hi ha una làpida commemorativa de Miquel Biada i Bunyol que diu: "En esta casa vivió y murió D. Miguel Biada, activo propulsor del primer ferro-carril de España. Mataró á su hijo. 1848-1910".

## Referències

* 1 2 «Can Guanyabens». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 14 abril 2015].
# Ejército Popular Boricua

L'Ejército Popular Boricua, també coneguts com els Macheteros i Los Ticos, va ser una organització armada de Puerto Rico d'ideologia marxista-leninista. Va ser fundada el 1978, quan es van fusionar quatre grups armats: Los Macheteros, l'Ejército Popular Boricua, el Movimiento Popular Revolucionario i el Partido Revolucionario de Trabajadores Puertoriqueños. El seu líder, Filiberto Ojeda Ríos, havia fundat d'altres grups armats, com ara el Movimiento Independentista Revolucionario Armado-Puerto Rico.
Els objectius principals de l'acció del EPB van ser els edificis del govern federal dels Estats Units, ja que aquest grup es considerava continuador de la lluita anticolonialista i independentista al seu país.
Van realitzar tota una sèrie d'accions molt audaces, incloent-hi segrets, assassinats massius de militars estatunidencs mitjançant la col·locació de bombes, i fins i tot un atac dintre d'una base estatunidenca que acabà amb onze avions de guerra destruïts. Finalment l'FBI va posar la seva atenció en aquesta organització després d'una acció comesa a territori estatunidenc (l'assalt a un camió de cabdals en Connecticut, en el qual van endur-se un botí de set milions de dòlars), i molts dels seus militants van acabar detinguts, resultant-ne molt minvada la capacitat operativa. En l'actualitat, l'EPB realitza accions esporàdiques.

## Bibliografia

* Benegas, José María. Diccionario de Terrorismo. Madrid: Espasa, 2004. ISBN 8467016094.
# La Societat (Mollet de Peralada)

La Societat és una obra noucentista de Mollet de Peralada (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici cantoner situat al centre del poble, a cinquanta metres de l'església de Sant Cebrià. És un edifici de planta baixa i pis, amb obertures rectangulars, i una balconada correguda al primer pis. A sobre d'aquestes una barana amb balustrada que porta a la coberta de l'edifici que és una terrassa. Les finestres tenen un guardapols amb decoració al centre i les cantonades estan decorades amb un esgrafiat a imitació de carreus.

## Història

Aquest edifici va ser utilitzat com a centre de reunió local i promotor de múltiples activitats lúdiques i culturals

## Referències

* 1 2 «La Societat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 9 maig 2020].
# Rectoria de Sant Julià del Mont

La Rectoria de Sant Julià del Mont és una obra de Santa Pau (Garrotxa) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Prop de les restes de l'església de Sant Julià del Mont es conserva una edificació ruïnosa. Era el lloc de l'habitatge dels primers monjos, després rectoria i hostalatge. Construcció de planta rectangular amb dos pisos, la teulada és enfonsada. Contrasta l'aparell utilitzat en les dues construccions. L'església, dedicada a Déu, fou bastida amb grans carreus vermellosos molt ben tallats. El casalot es construí amb morter i pedra grisa del país, era el lloc destinat als homes i, per tant, menys important. Davant de la porta d'accés al Casalot es conserva una senzilla llinda, avui partida, on s'hi va esculpir en baix relleu una creu.

## Història

En document més antic que s'ha trobat sobre Sant Julià del Mont és un diploma del rei Carles el calb de França, datat l'any 867 a favor del seu abat Rimila. Consta que aquest darrer havia construït les cel·les de sant julià i Sant Vicenç en el pagus de Besalú. Mort aquest abat, el monestir va passar a dependre de Sant Esteve de Banyoles. Abans del segle xiv es creu que es va separar del monestir, ja que apareix en els documents com a parròquia.

## Referències

* 1 2 3 «Rectoria de Sant Julià del Mont». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 octubre 2016].
# Anomocefaloïdeus

Els anomocefaloïdeus (Anomocephaloidea) són un clade de teràpsids anomodonts basals relacionats amb els dicinodonts que visqueren en allò que avui en dia és el Brasil i Sud-àfrica durant el Permià mitjà. Inclou només dues espècies: Anomocephalus africanus (que dona nom al clade), de la conca del Karoo, a Sud-àfrica, i Tiarajudens eccentricus, de la conca del Paraná, al Brasil. El tàxon Anomocephaloidea fou descrit el 2011 amb el descobriment de Tiarajudens, encara que Anomocephalus en si és conegut des del 1999.
Els anomacefaloïdeus es caracteritzen per tenir rengles de dents molariformes d'oclusió ajustada al darrere de la mandíbula. Són l'exemple més primitiu d'aquest tipus de dents en el registre fòssil dels teràpsids. Un tret únic dels anomacefaloïdeus és que les molariformes superiors són, en realitat, dents palatines que davallen del paladar i s'oclouen contra les dents marginals del maxil·lar inferior. Aquest tipus d'oclusió no ha estat observat en cap altre sinàpsid. L'oclusió precisa, el marcat desgast i la ràpida substitució de les dents dels anomocefaloïdeus fan pensar que es nodrien de vegetació basta i rica en fibra. Les adaptacions dels anomacefaloïdeus a l'herbivorisme eren una innovació evolutiva tant entre els anomodonts com entre els teràpsids i el llinatge dels mamífers en general.

## Referències

* ↑ Entrada «Anomocephaloidea» de la Paleobiology Database (en anglès). [Consulta: 9 gener 2025].
* ↑ Modesto, S.; Rubidge, B.; Welman, J. «The most basal anomodont therapsid and the primacy of Gondwana in the evolution of the anomodonts» (en anglès). Proceedings of the Royal Society B: Biological Sciences, vol. 266, 1.417, 1999, pàg. 331-337. DOI: 10.1098/rspb.1999.0642. PMC: 1689688.
* ↑ Cisneros, J. C.; Abdala, F.; Rubidge, B. S.; Dentzien-Dias, P. C.; Bueno, A. d. O. «Dental Occlusion in a 260-Million-Year-Old Therapsid with Saber Canines from the Permian of Brazil» (en anglès). Science, vol. 331, 6.024, 2011, pàg. 1.603-1.605. DOI: 10.1126/science.1200305. PMID: 21436452.
* ↑ Cisneros, J. C.; Abdala, F.; Jashashvili, T.; De Oliveira Bueno, A.; Dentzien-Dias, P. «Tiarajudens eccentricus and Anomocephalus africanus, two bizarre anomodonts (Synapsida, Therapsida) with dental occlusion from the Permian of Gondwana» (en anglès). Royal Society Open Science, vol. 2, 7, 2015, pàg. 150090. DOI: 10.1098/rsos.150090. PMC: 4632579. PMID: 26587266.
* ↑ Fröbisch, J. «On Dental Occlusion and Saber Teeth» (en anglès). Science, vol. 331, 6024, 2011, pàg. 1525–1528. DOI: 10.1126/science.1204206. PMID: 21436427.
# Batalla de Buzakha

La batalla de Buzakha va tenir lloc entre Khàlid ibn al-Walid i Tulayha, el setembre del 632 a Buzakha, un pou del Najd, al territori dels Asad o dels Tayyi..

## Forces

Khàlid tenia 6.000 homes sota el seu disposició, mentre Tulayha tenia 15.000 homes.

## Desenvolupament general

Els Banu Asad van participar en la rida o apostasia contra l'islam, dirigida pel fals profeta Tulayha però foren derrotats per Khàlid ibn al-Walid i el seu lloctinent Al-Qaqà ibn Amr, al pou de Buzakha (632). La majoria dels Banu Tayyi van abandonar Tulayha abans de la batalla però en canvi va rebre l'ajut d'Uyayna ibn Hisb i de 700 homes dels Fazara de Ghatafan, tradicionals aliats dels Banu Asad. Uyayna va abandonar el combat en veure que els poders profètics de Tulayha no tenien efecte. Després de la batalla, Tulayha va fugir a Síria i els Banu Asad es van sotmetre al califa; diverses tribus que romanien neutrals es van decantar llavors per l'islam.

## Conseqüències

A partir d'aquí, Khàlid es va adreçar cap al seu proper objectiu i gairebé un mes més tard es trobava combatent a la batalla de Zafar.
Tulayha, d'altra banda, que havia matat un company veterà del Profeta anomenat Akaixa Bin Mihsan es va enfrontar a una prohibició de formar part de qualsevol guerra. Més tard va demanar perdó al califa Abu-Bakr as-Siddiq, el qual el va perdonar però li fou prohibit, tant a ell com a la seva tribu, d'unir-se a qualsevol campanya externa, ja que s'havia lliurat a l'apostasia i, per tant, no s'hi podia confiar. Seria sota el regant del califa Úmar ibn al-Khattab que li fou permès, finalment, de participar en les batalles. Tulayha serví amb gran distinció en la campanya persa, especialment en la batalla d'al-Qadisiyya. Perdé la vida a la batalla de Nihawand.

## Enllaços externs

* A.I. Akram, The Sword of Allah: Khalid bin al-Waleed, His Life and Campaigns Lahore, 1969

## Referències

* A.I. Akram, The Sword of Allah: Khalid bin al-Waleed, His Life and Campaigns, Nat. Publishing. House, Rawalpindi (1970) ISBN 0-7101-0104-X.