OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Ciutadella (arquitectura)

Una ciutadella és una fortalesa construïda per tal de protegir una ciutat, de vegades amb un castell al mig. El terme deriva de l'italià cittadella, "ciutat petita".
Les ciutadelles molt sovint s'han fet servir per protegir una guarnició o bé el poder polític dels propis habitants de la ciutat que pretenien defensar, i foren projectades per assegurar la lleialtat de les ciutats que defensaven. Per exemple, Barcelona va tenir una gran ciutadella aixecada el 1714 per intimidar els barcelonins i evitar que es repetissin les rebel·lions de mitjan segle xvii (guerra dels Segadors) i primer terç del xviii (guerra de Successió) contra el govern. Al segle xix, tan bon punt el clima polític es va liberalitzar prou per permetre-ho, l'Ajuntament van demolir la ciutadella i la van substituir pel parc central de la ciutat: l'anomenat Parc de la Ciutadella.
A la Grècia antiga, la ciutadella, situada en un lloc aturonat, era molt important per a la vida de la comunitat, ja que servia de refugi i fortalesa en èpoques de perill i allotjava les reserves militars i alimentàries per a un cas de necessitat, el temple de la deïtat local i el palau del govern. A l'edat mitjana, la ciutadella era l'última defensa d'un exèrcit assetjat: sovint era presa després que la ciutat ja hagués estat conquerida, i oferia protecció a la població de la ciutat i la rodalia. A l'Àndalus la ciutadella s'anomenava alcassaba.
En una fortificació amb bastions, la ciutadella és la part més forta del sistema, de vegades la més interna, voltada de les muralles interiors i dels bastions, tot i que sovint formava part de la muralla exterior per qüestions econòmiques. Es considerava la darrera línia de defensa que havia de franquejar l'enemic, un cop superats els altres components del sistema de la fortalesa.

## Vegeu també

* Parc de la Ciutadella
* Barri de la Ciutadella
* Ciutadella (Menorca)
* La Suda de Lleida
* La Suda de Tortosa
* Castell Formós
* Alcàsser (arquitectura)
* Alcassaba
Viccionari
# Alquena

L'alquena (Lawsonia inermis) és l'única espècie del gènere Lawsonia, de la família de les litràcies. És un arbust de 2–6 m d'alçada amb fulles menudes, oposades, senceres, glabres, subsèssils, el·líptiques i més o menys lanceolades d'1,5–5,0 cm x 0,5–2 cm.
Les fulles s'han utilitzat des de temps antics per obtenir l'alquena, ara més coneguda com a henna, un producte ideal per a tenyir la pell humana. Amb l'alquena es poden fer tatuatges temporals.

## Etimologia

Tant el mot tradicional, alquena, com el modern, henna, manllevat del francès, provenen del mot àrab حِنَّاء, ḥinnāʾ, a partir de la seva pronunciació vulgar ḥínna, precedit de l'article al- en el cas d'alquena (al-ḥínna).

## Usos i tradicions

L'alquena s'utilitza molt per fer dissenys de color roig fosc a les mans i peus de les xiquetes dels països del Pròxim Orient i el subcontinent indi i l'Àfrica del nord sobretot abans del casament. Tenyir les mans amb alquena, amb dissenys complicats o no, forma part de les tradicions de les núvies de molts països abans de la cerimònia del matrimoni. El ritual de tenyir les mans i els peus de la núvia de roig el celebren tant els musulmans com els hindús, cristians, jueus i zoroastrians de les zones on es practica el costum.
La pasta es prepara picant les fulles amb un morter; l'alquena també es fa servir per tenyir el cabell de color roig. Es pot assecar i conservar en forma de pols i es poden fer preparacions a base de henna que donen un color negre.
La pasta de henna es deixa sobre les mans una bona estona i després es renta amb aigua. Fregant les mans amb oli de mostassa el color es torna més intens virant vers el taronja o roig/marró fosc. Passades unes setmanes el color fosc original de l'alquena va desapareixent a poc a poc deixant un color taronja i després tornant al color natural de la pell.

## Imatges

* alquena a les mans d'una xiqueta
* alquena al mercat a Istanbul
* Lawsonia inermis, flor
* Dona amb el cabell tenyit amb alquena
* Tatuatge fulbe
* Dones pintant llurs peus amb alquena
* Pintant una mà
* Mans i peus decorats amb alquena a Gujarat

## Referències

* ↑ «alquena». Diccionari de la llengua catalana de l'IEC. Institut d'Estudis Catalans.
* ↑ «alquena». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «henna». Gran Diccionari de la Llengua Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Tauzin, Aline. Le henné, art des femmes de Mauritanie. París: UNESCO, 1998. ISBN 978-92-3-203487-8.
* ↑ Westermarck, E. (1926). Ritual and Belief in Morocco Vols 1 & 2. London, UK: Macmillan and Company, Limited
* ↑ Westermarck, Edward. Marriage ceremonies in Morocco. Londres: Curzon Press, 1972. ISBN 978-0-87471-089-2. OCLC 633323.
* ↑ Brauer, Erich; Raphael Patai. The Jews of Kurdistan. Detroit: Wayne State University Press, 1993. ISBN 978-0-8143-2392-2. OCLC 27266639.

## Bibliografia

* MACCHIAVELLI, Mariarita. Tatuajes pintados con henna. Susaeta, 2002. 92 p. ISBN 978-84- 3053-198-1.

## Enllaços externs

* The Henna Page
Viccionari
# Ala delta motoritzada

Una ala delta motoritzada (FLPHG, en anglès: foot-launched powered hang glider), és un arnès d'ala delta al que se li ha acoblat un motor i una hèlix sovint en configuració d'empenyiment, encara que alguns poden tenir una configuració de tracció. S'utilitza un ala delta normal per a l'ala i el marc de control, i el pilot pot llançar-se a peu des d'un turó o des d'un terreny pla, necessitant una longitud d'aproximadament un camp de futbol per sortir a l'aire, o molt menys si hi ha una brisa que de front i sense obstacles.

## Història

Si bé els ultralleugers motoritzats es van desenvolupar a partir del ala delta a finals dels anys setanta, també van ser un retorn al tipus d'avions de baixa velocitat que eren habituals en els primers anys de l'aviació, però que van ser substituïts a mesura que tant els avions civils com els militars perseguien més. velocitat. Per segona vegada en la història de l'aviació, durant la dècada de 1970, la motorització de planadors simples, especialment els portàtils, es va convertir en l'objectiu de molts inventors i, a poc a poc, es van anar adaptant petits paquets d'energia muntats a les ales. Aquests primers experiments no es van registrar en gran manera, fins i tot als llibres de registre, i menys encara a la premsa, perquè els pioners eren incòmodament conscients que l'addició d'un motor feia que l'embarcació s'obligava al registre, a la legislació d'aeronavegabilitat i al pilot subjecte a costosos llicències i probablement, assegurances. . Inventors d'Austràlia, França i Anglaterra van produir diversos planadors de motor ultralleuger amb èxit a principis dels anys setanta i molt poques eren ales portàtils.

## Ùs

Les ales delta motoritzades s'utilitzen principalment per a vols curts i passejades aèries, per a la fotografia aèria, i també en l'agricultura per a fumigar camps de conreu.

## Referències

* ↑ «Мотодельтаплан». Объединённая федерация спорта сверхлёгкой авиации России. Arxivat de l'original el 2023-05-06. [Consulta: 6 maig 2023].
* ↑ In 1898 Augustus Moore Herring adapted a compressed air engine to a weight-shift biplane. Images:
* ↑ French aviation historians on FLPHG
* ↑ «В Гурьевском районе сельхозугодия обрабатывают с мотодельтаплана». ruwest.ru. Arxivat de l'original el 2018-10-26. [Consulta: 12 maig 2020].
# Cabardès

El Cabardès (en occità Cabardés) és un Parçan o comarca d'Occitània situat al Llenguadoc. S'estén des dels vessants de la Muntanya Negra al nord de Carcassona, fins al punt culminant d'aquesta serra, el Pic de Nore, contrafort del Massís Central.
La seva vila principal és Concas.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Frontonès estaria ubicat a la regió del Llenguadoc, subregió del Baix Llenguadoc.
Oficialment, els municipis del Cabardès estan situats al departament francès de l'Aude.

## Geografia

El país del Cabardès es troba al nord de Carcassona i a l'oest del país del Minervois al nord-est del Lauraguès i al sud-oest del Massís Central. Creuat pels rius de la Dure, de l'Orbiel i de la Clamoux, és constituït per planes i dels turons de la part sud amb un domini de terres vinícoles, de parts i de camps. Al nord, els terrenys són més abruptes amb el principi de la Muntanya Negra. La garriga domina aquesta part de la regió.

## Història

El Cabardès era un feu del senyor de Cabaret que va donar el seu nom a la castellania del Cabardès que fou sempre un territori, un país.

## Economia

L'economia principal és la producció vinícola amb una DO des de 1998. Abans s'havia dedicat a la cria d'ovelles a través de la garriga, cosa que va afavorir la indústria tèxtil. Els rius reguen nombroses zones d'horta.

## Patrimoni

El país del Cabadrès té un patrimoni important:
* El Castell de Lastours al poble de Lastours.
* El poble d'Aragon
* El poble del llibre, Montolieu
* El castell de Saissac a Saissac
* La rigole de Pierre-Paul Riquet i la presa d'Alzeau que alimenta el canal du Midi, Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO.
* Les glaceres de Pradelle-Cabardès
El Cabardès compta també amb els següents llocs naturals:
* La cascada de Cubserviès, una de les més altes d'Europa amb 90 metres.
* La grotte de Limousis
* El gouffre de Cabrespine
* El pic de Nore
* El molí paperer de Brousses-et-Villaret a Brousses

## Personalitats lligades al Cabardès

* Pierre-Paul Riquet :creador del Canal du Midi.
* Patrick Süskind: escripor, autor de la novel·la El Perfum.
* Jean-Claude Pirotte: escriptor, poeta, pintor i president de l'associació "Lire en Cabardès".
* Kevin Ayers: cantant, guitarrista i cofundador del grup "Soft Machine".

## Enllaços externs

* www.moussoulens.info Arxivat 2008-08-28 a Wayback Machine.
* La Régalona - Vins i AOC del Cabardès Arxivat 2020-12-01 a Wayback Machine.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Club de Pilota de Meliana

El Club de Pilota de Meliana és una entitat esportiva de la ciutat de Meliana, dedicada a la pràctica, el foment i la formació de les diverses modalitats de l'esport de la pilota valenciana. A diferència d'altres clubs, el de Meliana toca gairebé totes les vessants, com el frontó, l'escala i corda, el raspall o la galotxa.
Els pilotaris del club han obtingut diversos premis dins el seu palmarés, com la 2a divisió de galotxa del Trofeu el Corte Inglés 2000 o la 3a divisió Trofeu de parelles en frontó del 2002.
Disposa de diverses categories inferiors: alevins, benjamins, cadets, infantils i juvenils, en funció de l'edat dels esportistes. En aquestes divisions ha assolit primers llocs dels Jocs Esportius, del Trofeu el Corte Inglés, l'Interpobles o la Supercopa de Galotxa.
El Club compta amb el Carrer de pilota de Meliana.

## Referències

* ↑ Clubs Federats al web de la Federació de Pilota Valenciana
* ↑ Jornada decisiva per a les xiques del Club de Pilota Meliana Arxivat 2016-09-16 a Wayback Machine., 13 de juny de 2016
* ↑ El Club de Pilota Valenciana de Meliana disfrutó del “raspall i la galotxa”, El Periódico de Aquó
* ↑ Meliana presenta els seus jugadors i jugadores de pilota valenciana, hortanoticias.com, 29 de setembre de 2015
* ↑ Fageca i Herrera debuten en una final del Circuit Bancaixa, al web de la Federació de Pilota Valenciana

## Enllaços externs

* Web del Club Arxivat 2009-04-13 a Wayback Machine.
* CP de Meliana a facebook
# Ernest Delamont

Ernest Delamont (Prada, 1830 - Bordeus, 1881) va ser un historiador nord-català que presidí el sindicat del canal de Boera.

## Obra

Va publicar estudis sobre Pere Orsèol i Jacint Rigau, i va indagar en les relacions entre França i la Corona d'Aragó. La seva obra més important però, és una monografia titulada Histoire de la ville de Prades en Conflent, des communes du canton et de l'abbaye royale de Saint-Michel-de-Cuxa (1878).

### Publicacions

* «France et Aragon. La croisade de 1285, ses causes, ses résultats et ses suites». Bulletin de la Société, agricole scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, nº 21, 1874, pàg. 394-454. Edició facsímil: France et Aragon la croisade de 1285 ses causes, ses résultats et ses suites. Nîmes: C. Lacour, 1999 (coll. Rediviva). ISBN 2-84406-657-7.
* Histoire de la ville de Prades en Conflent, (Province de Roussillon.), des communes du canton et de l'abbaye royale de Saint-Michel de Cuixa. Perpinyà: Imprimerie de l'Indépendant, 1878. Reedició facsímil parcial: Histoire de la ville de Prades en Conflent. París: Office d'édition du livre d'histoire, 1997 (coll. Monographies des villes et villages de France).
* Notice historique sur la poste aux lettres dans l'Antiquité et en France. Bordeaux: impr. de A. Perey, 1870.
* Siège de Perpignan. 1641-1642. Extrait de l'Histoire du Roussillon depuis 1639 jusqu'à nos jours. Perpinyà: Imprimerie de l'Indépendant, 1873. («exemplar digitalitzat».)
* Siéges soutenus par la ville d'Argelès en Vallespir, province de Roussillon. Bordeaux: imp. de Mme Crugy, 1861. Edició facsímil: Siéges soutenus par la ville d'Argelés en Vallespir province du Roussillon. Nîmes: C. Lacour, 2003 (coll. Rediviva). ISBN 2-7504-0216-6.
* «Pierre Orseolo doge de Venise mort moine à Saint-Michel-de-Cuxa (918-987)». Bulletin de la Société, agricole scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, nº 17, 1868, pàg. 203-221.
* «Hyacinthe Rigaud». Bulletin de la Société, agricole scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, nº 19, 1872, pàg. 321-360.

## Referències

* «Ernest Delamont». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
# Alois Maria Haas

Alois Maria Haas (Zúric, 1934 — Zúric, 12 de gener de 2025) va ser un eminent germanista de la Universitat de Zúric, reconegut mundialment pels seus estudis sobre mística alemanya i hispànica i història de les religions. És autor de nombroses obres, entre les quals destaquen els seus estudis comparatius entre mística cristiana i budisme zen: Parzivals tumpheit bei Wolfram von Eschenbach (1964); Nim din selbes war. Studien zur Lehre von der Selbsterkenntnis bei Meister Eckhart, Johannes Tauler und Heinrich Seuse (1971); Todesbilder im Mittelalter (1989); Gottleiden - Gottlieben. Zur volkssprachlichen Mystik im Mittelalter (1989); Meister Eckhart als normative Gestalt geistlichen Lebens (1995); Kunst rechter Gelassenheit (1996).
Han estat traduïdes al castellà: Visión en azul. Estudios de mística europea, traducció de Victoria Cirlot i Amador Vega (Siruela, Madrid 1999), Maestro Eckhart, figura normativa de la vida espiritual, traducció de Roberto H. Bernet] (Herder, Barcelona 2002) i Viento de lo absoluto, traducció de Jorge Seca (Siruela, Madrid 2009).
El febrer del 2001 va fer donació a la Universitat Pompeu Fabra de la part de la seva biblioteca personal, relacionada amb aquestes matèries, de més de 35.000 volums. Inaugurada l'any 2003 a l'edifici del Dipòsit de les Aigües, la Biblioteca Mystica et Philosophica Alois M.Haas és una col·lecció d'alt valor bibliogràfic que inclou edicions acurades d'obres clàssiques i de referència en la seva matèria, de gran qualitat i interès científic. Constitueix un àmbit altament especialitzat per a l'estudi de les tradicions espirituals de la humanitat i, de forma molt especial, de les tradicions occidentals.
Es va crear l'Associació d'Amics de la Bibliotheca Mystica et Philosophica Alois M. Haas Arxivat 2019-01-27 a Wayback Machine. té com finalitats:
espiritualitat occidental i oriental, estètica).
L'any 2009 li va ser concedit el doctorat honoris causa per la UPF.

## Referències

* ↑ «Alois M. Haas» (en alemany). hommages.ch. [Consulta: 17 gener 2025].
* ↑ Bibliotheca Mystica et Philosophica Alois M. Haas a la web https://www.upf.edu/web/haas/presentacio Arxivat 2019-01-27 a Wayback Machine./ Arxivat 2014-02-20 a Wayback Machine.
* ↑ Associació d'Amics de la Bibliotheca Mystica et Philosophica Alois M. Haas a la web: https://www.upf.edu/web/haas/associacio-d-amics Arxivat 2019-01-27 a Wayback Machine.
* ↑ «Alois M. Haas, investit doctor honoris causa per la UPF». E-Notícies. Universitat Pompeu Fabra, 01-12-2009. Arxivat de l'original el 2023-11-07. [Consulta: 31 gener 2019].

## Enllaços externs

* «Bibliografia relacionada amb Alois Maria Haas» (en alemany). Al catàleg de la Biblioteca Nacional d'Alemanya.
* http://www.nzz.ch/nachrichten/kultur/literatur_und_kunst/bibliotheca_mystica_et_philosophica_1.592281.html
* http://www.susohaus.de/videos/autobiographie Arxivat 2014-02-02 a Wayback Machine.
# Per la llibertat

Per la llibertat (originalment en kurd: Ji bo azadiyê, també conegut en la resta del món pel seu títol en anglès: The End Will Be Spectacular) és una pel·lícula kurda de 2019 dirigida per Ersin Çelik. Està subtitulada en català.
La pel·lícula és presentada per Rojava Film Commune, Demkat Film i Alba Sotorra SL, amb la participació d'Art Records, Svensk-Kurdisk Kulturfond i Catalan Films & TV.

## Argument

Inspirada en fets reals, se centra en la Zilan, una jove kurda, que torna a Amed enmig d'una violenta repressió turca contra els civils kurds després que el seu germà fos assassinat per l'Estat Islàmic.

## Recepció

Es va estrenar l'11 de novembre de 2019 en el 25è Festival Internacional de Cinema de Calcuta (Índia) i foren nominats pel premi NETPAC.
S'ha venut a més de trenta països, entre els quals Alemanya, el Regne Unit, el Brasil, Corea del Sud, el Japó, Espanya, Suïssa, França i la República de la Xina. No obstant això, es va prohibir la projecció de la pel·lícula en la seva estrena al Kurdistan al Festival Internacional de Cinema de Silêmanî poques abans per part de la junta directiva del festival.
En 2020, "Per la llibertat" ha pogut ser projectada en desenes de festivals d'arreu del món entre els quals destaquen; el Festival Internacional de Cinema de Rotterdam (els Països Baixos), International Film Festival and Forum on Human Rights (Itàlia) i London Kurdish Film Festival (Regne Unit).

## Premis

Va guanyar la Palmera de Bronze a la XXXV edició de la Mostra de València.

## Referències

* 1 2 3 4 «The End Will Be Spectacular». [Consulta: 1r abril 2022].
* 1 2 «Review: The End Will Be Spectacular» (en anglès). [Consulta: 1r abril 2022].
* 1 2 3 4 «“Ji Bo Azadiye” banned at the 5th International Film Festival in Sulaymaniyah» (en anglès). [Consulta: 1r abril 2022].
* ↑ La película italiana 'Favolacce' gana la Palmera d'Or de la 35 Mostra de València, 20 Minutos, 30 d'octubre de 2020
# Yin (cognom)

(Tingueu en compte que "Yin" és normalment una transliteració d'una paraula del dialecte mandarí — els seus afins en uns altres dialectes xinesos es pronuncien de forma diferent i, per tant, són escrits com Yuan, per exemple. També, el cognom Yin com és també pronunciat en anglès, pot referir-se a un nombre de diferents paraules o cognoms en xinès pronunciats com yin, tals com 殷 o 尹 — ambdós són cognoms xinesos estranys.)

## El cognom Yin (尹)

Yin (xinès tradicional: 尹, xinès simplificat: 尹, pinyin: Yīn; va ser originalment un pictograma d'un tocat reial. Va ser usat per primera vegada en el 2.597 aEC pel fill de Shao Hao (un dels 5 reis en l'era "pre-Xina" dels Cinc Reis), que va prendre el cognom i va esdevenir el duc de Yin (un llogaret al nord-est de la Xina). En el 1.783 aEC, la dinastia Shang creà la Posició de Yin (equivalent a Primer Ministre, ministre més afavorit, o Senyor Protector). El Senyor Yi Chi de la tribu Hua que va ajudar a orquestrar un colp d'estat quasi sense vessament de sang per portar a la Dinastia Shang al poder, va ser recompensat amb aquest títol, i es va canviar el nom a Yi Yin (伊尹). En el 800 aEC, Bo Jifu, un jutge reconegut durant el regnat de Zhou Xuan Wang, també va ocupar-hi aquesta posició, i es va canviar el seu nom a Yin Jifu.
Durant l'era del Sistema d'Examinació Imperial, tres altres magistrats va adoptar-hi el cognom Yin (尹) per denotar el seu rang imperial i l'estatus de reialesa afavorida.
Assentaments Yin poden ser trobats a la Xina al sud-oest de Tonghui a la Província de Gansu, a la Província de Shandong, com també en l'àrea del Delta del Riu Perla. Els Yin eren exempts de la Política de fill únic de la Xina a causa de la raresa del seu cognom i la seva veneració pel seu paper històric.
El cognom és també usat en Corea.

### Persones famoses amb el cognom Yin (尹)

* Yin Fu — creador d'una sot-branca de l'art marcial Bagua, escorta de l'Emperadriu Vídua Cixi, entrenador personal de l'Emperador
* Yin Han i Yin Zhen — jutges de la Dinastia Han
* Yin Lin — pintor en la Dinastia Tang
* Yin Zhongke — jutge en la Dinastia Song
* Yin Zhangsheng — pintor en la Dinastia Song
* Yin Wen — tutor personal dels prínceps en la Dinastia Ming
* Wan Kwong - una cantat de pop de Hong Kong

## Persones famoses amb el cognom Yin (殷)

* Yin Xian (殷羡), famós general militar de la Dinastia Jin
* Yin Hao (殷浩), altre general militar famós de la Dinastia Jin
* Yin Zhongkan (殷仲堪), intel·lectual famós durant l'era de les Dinasties del Nord i el Sud
* Yin Chengzong (殷承宗), pianista i compositor xinès, que va organitzar el Concert a Piano del Riu Groc
* Yin Tseng Yan (殷正洋), cantant de pop taiwanès.
# Elies Serra i Ràfols

Elies Serra i Ràfols (Maó, 1898 - Santa Cruz de Tenerife, 1972) fou un historiador català.
Fill de Josep Serra i Batlló professor natural de Sabadell i de Josefa Ràfols i Batlló natural de Vilafranca del Penedès. Va estudiar a Barcelona, on el 1925 es va doctorar en filosofia i lletres, presentant una tesi sobre Ferran el catòlic i la seva relació amb els pagesos de remença. Va formar part, junt amb altres figures com Antoni de Bofarull o Ferran Soldevila, d'un grup d'historiadors que van analitzar la figura de Ferran II relacionant-lo amb el procés de castellanització de territoris catalans. Amb els anys, altres historiadors com Jaume Vicens i Vives reprendrien aquest tema des d'una perspectiva diferent.
Posteriorment es va establir a Lleida, on va fundar l'Ateneu Lleidatà.
L'any 1926 va obtenir una càtedra d'història a la Universitat de La Laguna, a Santa Cruz de Tenerife, càrrec que va ocupar fins que es va jubilar el 1968. El 1941 va fundar la Revista de Historia Canaria i va col·laborar amb Revista de Catalunya, La Jornada i Vida Lleidatana, entre altres publicacions per les que va fer d'articulista.
Els últims anys de la seva vida, entre 1966 i 1972, va ser membre de la Secció Historicoarqueològica de l'Institut d'Estudis Catalans, encarregant-se de la projecció d'aquesta institució a les illes canàries.
Germà de Josep de Calassanç Serra i Ràfols i tiet de Josep de Calassanç Serra i Puig, Eva Serra i Puig i Blanca Serra i Puig.

## Obra

Les seves investigacions es va centrar sobretot en la història de les illes Canàries. Va publicar diversos llibres relacionats amb el tema. També va estudiar i publicar temes relacionats amb Catalunya, com les seves investigacions sobre la Catedral de Girona, realitzada mentre custodiava els arxius gironins durant la guerra civil espanyola, que van donar a conèixer que els vitralls de Maria Magdalena i Sant Ivó van ser realitzats pel pintor mallorquí Ramon Gilabert.
* Los portugueses en Canarias
* Le Canarien, crónica francesa de la conquista de las Canarias (1949-51, en tres volums)
* La Catalunya lleidatana (1929)
* El Estudio General de Lérida (1931)
* La cambra de paraments del Palau Episcopal de Girona, un dels primers texts publicat en català a la revista Annals Gironins, de l'Institut d'Estudis Gironins

## Referències

* ↑ «Elies Serra i Ràfols». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Albert Balcells; Enric Pujol. Història de l'Institut d'Estudis Catalans. Institut d'Estudis Catalans, 2002, p. 141–. ISBN 9788472836563 [Consulta: 3 octubre 2010].
* ↑ Joan Ainaud de Lasarte. Els vitralls de la catedral de Girona. Institut d'Estudis Catalans, 1987, p. 31–. ISBN 9788472831032 [Consulta: 3 octubre 2010].
* ↑ Elies Serra i Ràfols, La cambra de paraments del Palau Episcopal de Girona als Annals de l'Institut d'Estudis Gironins, 1964, pàgines. 375-376 PDF