OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Julià d'Halicarnàs

Julià d'Halicarnàs va ser bisbe d'Halicarnàs (actualment Bodrum a Turquia) a la regió de Cària.
Era partidari del monofisisme, i va ser company de Sever d'Antioquia a Constantinoble abans de l'ascens al poder de Justí I l'any 518. L'emperador els va exiliar a Egipte, però una controvèrsia sobre la qüestió de la incorruptibilitat del cos de Crist va enfrontar els dos amics. Julià defensava que el cos de Crist era per naturalesa lliure de corrupció (ἄϕθαρτος 'afthartos') i, per tant, no havia patit la passió ni la mort, una doctrina monofisita extrema, qualificada d'aftartodocetisme. A Egipte va sorgir un moviment per defensar-lo, i l'any 535 durant l'elecció del patriarca d'Alexandria es van enfrontar els «severians» (seguidors de Sever), que van elegir Teodosi I d'Alexandria, i els «julianistes», que van triar Gaià o Gaina. Després de la mort de Gaià a l'exili, els «julianistes» egipcis el van substituir per Elpidi. La doctrina es va estendre per Síria i Armènia, i va existir una Església «julianista» durant segles.
Julià ja era vell quan va arribar a Egipte, i devia morir poc després de l'any 527. Dels seus escrits, a més de les citacions que en fa Sever d'Antioquia en els seus tractats de refutació, en queda la traducció siríaca de tres cartes.

## Referències

* ↑ Raguet, René. Julien d'Halicarnasse et sa controverse avec Sévère d'Antioche sur l'incorruptibilité du corps du Christ : étude d'histoire littéraire et doctrinale suivie des Fragments dogmatiques de Julien (texte syriaque et traduction grecque). Lovaina: Imprimerie P. Smeesters, 1924, p. 10-57.
# Thibau Nys

Thibau Nys (Bonheiden, 12 de novembre de 2002) és un ciclista belga, professional des del 2022. Combina el ciclocròs amb el ciclisme en ruta. Actualment corre a l'equip WorldTeam Lidl-Trek en carretera i al Baloise-Trek Lions en ciclocròs. És fill de Sven Nys, un dels més grans corredors de ciclocròs de tots els temps.
Nys va seguir les passes del seu pare, destacant en el ciclocròs des de ben petit. En aquesta modalitat destaquen tres títols belgues i un europeu de ciclocròs en les categories juvenils. El 2020 va guanyar el campionat del món júnior i el 2023 guanyà el campionat del món sub-23.
En carretera fitxà pel Trek-Segafredo l'agost de 2022. El novembre de 2023 l'equip anuncià la renovació del seu contracte fins al 2026. En carretera destaca el Campionat d'Europa sub-23 de 2021 i la Volta a Hongria de 2024.

## Palmarès en ciclocròs

* 2019-2020
** Campió del món de ciclocròs júnior
** Campió d'Europa de ciclocròs júnior
** Campió belga de ciclocròs júnior
** 1r a la Copa del món de ciclocròs júnior
** 1r al Superprestige júnior
* 2022-2023
** Campió del món sub-23
** 1r a la Copa del món de ciclocròs sub-23
* 2024-2025
** Campió d'Europa de ciclocròs
** Campió belga de ciclocròs

## Palmarès en ruta

* 2021
** Campió d'Europa sub-23
** Vencedor de 2 etapes a la Volta al Brabant flamenc
** Vencedor de 2 etapes a la Volta a la província de Namur
* 2022
** 1r a la Fletxa del Sud i vencedor d'una etapa
* 2023
** 1r al Gran Premi del cantó d'Argòvia
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Noruega
* 2024
** 1r a la Volta a Hongria i vencedor de 2 etapes
** Vencedor d'una etapa al Tour de Romandia
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Noruega
** Vencedor d'una etapa a la Volta a Suïssa
** Vencedor de 3 etapes a la Volta a Polònia

## Referències

* ↑ «Trek–Segafredo». UCI. [Consulta: 12 gener 2023].
* 1 2 Nicolas Gauthier. «Route - Thibau Nys est désormais lié avec la Lidl-Trek jusqu'en 2026», 21-11-2023..
* ↑ Thibau Nys windt er geen doekjes om: “Ik wil elke wedstrijd winnen waar ik aan deelneem”, nieuwsblad.be, 24 oktober 2019
* ↑ «Le Belge Thibau Nys s'engage avec l'équipe Trek-Segafredo», 3 juin 2022.
* ↑ «Thibau Nys hace suyo el Tour de Hungría, Wouter Poels la última etapa» (en spanish), 12-05-2024. [Consulta: 13 juny 2024].
* ↑ «Thibau Nys se adjudica la Vuelta a Hungría: la última etapa fue para Poels» (en castellà), 12-05-2024. [Consulta: 13 juny 2024].
# Casa Senyorial de Jaunmokas

La Casa Senyorial de Jaunmokas (en letó: Jaunmoku muižas pils; en alemany: Schloss Neu-Mocken) és una casa senyorial a la històrica regió de Semigàlia, al Municipi de Tukums de Letònia.

## Història

Presenta una estructura en estil neogòtic dissenyat per l'arquitecte Wilhelm Ludwig Nicholas Bockslaff, i construït el 1901 com a pavelló de caça per a l'alcalde de Riga George Armitstead. Des de 1991 l'edifici ha allotjat un museu que mostra les respectives tècniques i la història de l'activitat forestal al país.

## Referències

* ↑ Bousfield, 2004, p. 243.

## Bibliografia

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.
* Bousfield, Jonathan. Baltic States (en anglès). Rough Guides, 2004. ISBN 978-1-85828-840-6.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Pleta de Comabella

La Pleta de Comabella és una pleta que alhora serveix de refugi de muntanya. Situada a 2.139 m d'altitud, al municipi de Bagà (Berguedà); prop de Coll de Pal, al vessant nord i en aigües tributàries de la conca del riu Segre; i prop de l'Estació d'esquí de Coll de Pal.
Està situat entre el Puig de Comabella i el Puig d'Alp i s'hi pot accedir per la carretera BV-4024 que va de Bagà a Coll de Pal.
Instal·lació creada a l'any 1967, és una edificació per acollir fins a 3.000 caps de bestiar oví, a més d'un espai pels pastors. Tot i la seva finalitat era facilitat l'activitat pastoril, és una activitat en declivi.

## Referències

* ↑ Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya
* ↑ «Edición del domingo, 27 agosto 1967, página 19 - Hemeroteca - Lavanguardia.es». [Consulta: 11 desembre 2019].
* ↑ Gil et altres. LA TRANSFORMACIÓN HISTÓRICA DEL PAISAJE FORESTAL EN CATALUÑA (en castellà). Madrid: Ministerio de Medio Ambiente, 2007.
# Carcassonès

El Carcassonès, també conegut com a Carcassès (en occità: Carcassés) és un Parçan o comarca d'Occitània situada al Llenguadoc. La seva capital és Carcassona. Amb aquest nom també es coneixia el comtat de Carcassona.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Carcassonès estaria ubicat a la regió del Llenguadoc, subregió del Baix Llenguadoc.
Oficialment, les comunes del Carcassonès estan situades al centre del departament francès de l'Aude, a la regió administrativa d'Occitània.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Cal Blasió

Cal Blasió és una obra amb elements renaixentistes del Palau d'Anglesola (Pla d'Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge entre mitgeres. Façana de pedra picada en carreus rectangular i de filada. A les obertures varen afegir-s'hi un balcó que trenca la tipologia exterior i unes volades de pedra en les altres obertures.
La casa guarda cert aire senyorívol per les motllures dels muntants de la finestra, la gran llinda tota d'una peça, la imposta de meitat de façana i la cornisa de final de façana.

## Història

Interior i porta d'entrada reformats.

## Referències

* 1 2 3 «Cal Blasió». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Alipia

Alípia (llatí: Alypia) va ser una dama romana, filla de l'emperador romà d'Occident Procopi Antemi.
Alípia era filla de Procopi Antemi i de Màrcia Eufèmia, filla de l'emperador romà d'Orient Marcià. L'emperador Lleó I el Traci va nomenar emperador d'Occident Antemi l'any 467. Alípia, la seva única filla, es va casar amb Ricimer, magister militum d'Occident i veritable governant. L'objectiu del matrimoni era apropar Ricimer a la cort d'Orient i reforçar el vincle entre Antemi i el seu magister militum, que ja havia deposat tres emperadors, però aquest matrimoni, potser perquè no va tenir fills, no va apaivagar la situació crítica entre Antemi i Ricimer. L'abril del 472, Ricimer va nomenar emperador a Olibri. Antemi i la seva família es van fer forts a Roma, però a mitjans de juliol van haver de rendir-se, i Ricimer va decapitar Antemi. Es desconeix el destí posterior d'Alípia.
A la col·lecció numismàtica de Dumbarton Oak hi ha una moneda, un sòlid, on es representen Màrcia Eufèmia i Alípia, aquesta més petita que la seva mare com a signe de respecte. Les dues dones van vestides de la mateixa manera, amb les vestimentes típiques d'una augusta, així que és probable que Eufèmia i Alípia fossin nomenades augustes.

## Referències

* ↑ Vagi, David L. Coinage and history of the Roman Empire, c. 82 B.C.--A.D. 480. Chicago: Fitzroy Dearborn Publishers, 2000, p. 573. ISBN 9781579583163.
# Casa Senyorial de Vecauce

La Casa Senyorial de Vecauce (en letó: Vecauces muižas pils; en alemany: Schloss Alt-Autz) és una mansió a la històrica regió de Semigàlia, al Municipi d'Auce de Letònia.

## Història

També anomenada Casa Senyorial d'Auce, és una mansió propera al poble d'Auce. L'edifici va ser dissenyat per Friedrich August Stüler per al Comte Karl von Medem, la construcció va començar el 1839 i es va acabar el 1843.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Resclosa de Pontils

La Resclosa de Pontils és una obra de Pontils (Conca de Barberà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Resclosa dins el Torrent de Biure a peus del turó on s'ubica el «Castellot», al vessant oest. que serveix per regar l'horta. Tot i que les seves característiques constructives no es poden apreciar gaire bé degut a l'abundant vegetació que el cobreix, s'aprecia un mur de pedra d'uns 12 metres de llargada d'aparell ciclopi.

## Referències

* ↑ «Resclosa de Pontils». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 19 febrer 2019].

## Enllaços externs

* «Resclosa de Pontils». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Consell Comarcal Conca de Barberà.
# Rambutan

El rambutan (Nephelium lappaceum) és un arbre tropical de mida mitjana deins la família Sapindaceae, i el fruit comestible d'aquest arbre que és ovalat i vermell brillant, la polpa del qual és agradable però àcida, i està recobert amb punxes llargues i flonges. És natiu de Malàisia, Indonèsia, Filipines, Sri Lanka i sud-est d'Àsia. Està estretament relacionat amb altres fruits tropicals incloent el litxi, Longan, i Mamoncillo. Es creu que és natiu de l'arxipèlag malai, d'on s'hauria estès. El nom rambutan deriva del malai rambut, que literalment significa pilós per la pilositat que cobreix el fruit; el rambutà.
Hi ha una segona espècie de rambutà en el comerç que es coneix com a rambutà silvestre. És més petit i de color groc.

## Descripció

Arbre perennifoli que arriba a fer de 12 a 20 m. Les fulles són alternades de 10–30 cm de llarg, pinnades amb 3-11 folíols. Les flors són petites de 2.5–5 mm, apètales, discoidals, i en panícula terminal de 15–30 cm d'ample.
Els arbres són dioics uns peus són mascles i uns altres peus femelles que són els que porten el fruit.

## Producció

Es cultiva a tota la zona tropical incloent Àfrica, Cambodja, el Carib, Amèrica central, Índia, Hawaii, etc.
El fruit normalment es ven fresc o en llaunes.

## Valor nutritiu

Contingut energètic 343 kilojouls per 100 grams. Hidrats de carboni 20,87 g, proteïna 0,65 g, greixos 0,21 g, aigua 78%, calci 22 g, ferro 0,35 g, fòsfor 9 mg, potassi 42 mg, Vitamina C 4,9 ug, folat 8 ug

## Notes

* ↑ «Rambutan fruit, recipes, Thai tropical fruit information». Importfood.com. [Consulta: 16 agost 2010].
* 1 2 Tindall 1994, p. 1
* ↑ Tindall 1994, p. 17

## Referències

* Tindall, H. D.. Rambutan cultivation. Food and Agriculture Organization of the United Nations, 1994. ISBN 9789251033258.
# Casa Senyorial de Lielzalve

La Casa Senyorial de Lielzalve (en letó: Lielzalves muižas pils) és una mansió a la regió cultural de Selònia, al Municipi de Nereta de Letònia.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Ball dels cossiers de Pollença

Els cossiers de Pollença són un grup de dansaires de la vila mallorquina de Pollença. Els cossiers de Pollença ballen un pic cada any, per les festes patronals, en honor de la Mare de Déu dels Àngels, dia 2 d'agost, pels llocs més característics de la vila.
Com a la resta de l'illa, el ball dels cossiers es remunta als segles xvi i xvii. Però el segle xx aquesta tradició gaudia de poc prestigi, i l'any 1910 fou el darrer any que els cossiers de Pollença ballaren. Llavors, el dia del ball era el dia de Sant Pere. No obstant això, el 1981 l'Esbart Pollencí, una entitat cultural de la vila, emprengué la recuperació d'aquest ball tradicional. Mateu Coll Torres i Jaume Payeras Vives foren els capdavanters de la investigació, que comportava rescatar de l'oblit els vestits, les melodies i els passos del ball. Com que no hi havia fonts escrites, tota la informació provengué de les informacions que els pogueren donar els darrers que ballaren i conegueren la dansa; en concret, de la darrera dama que ballà i dues dones més que encara recordaven les tonades. Per altra banda, hom ha hipotetitzat que el nombre de cossiers (dotze, i no pas sis, com a la resta de viles) es pugui deure a una corrupció deguda al desprestigi del ball, però el fet és que tant els testimonis orals com les fotografies més antigues deixen constància que el nombre de cossiers a Pollença era de dotze.

## Referències

* 1 2 Sansó i Rosselló, Aina M. «Els cossiers de Manacor». Papers de sa Torre, 24, 1991, pàg. 10-12 [Consulta: 2 juliol 2021].
* 1 2 «El ball de la dama i els cossiers, una tradició mallorquina ancestral». Punt Informatiu, 02-08-2019 [Consulta: 7 juliol 2020]. Arxivat 2020-07-08 a Wayback Machine. «Còpia arxivada». Arxivat de l'original el 2020-07-08. [Consulta: 7 juliol 2020].
* ↑ Bauza, Cristina. «40 anys ininterromputs de cossiers i dama». Som Pollença, 02-08-2021. [Consulta: 4 gener 2025].
# Jordi Vila i Gómez

Jordi Vila i Gómez (Barcelona, 2 d'agost del 1952) és un músic, instrumentista de tible, saxòfon, flauta i clarinet i compositor de sardanes i de molts arranjaments per a orquestra.
Fill i germà dels músics Aubel Vila i Guitart, fundador de la "Cobla Comtal de Barcelona", d'Aureli Vila i Gómez i Felip Vila Font respectivament, ha tocat en les cobles Comtal, Barcelonina i Popular, i en les cobles-orquestres Barcelona, Costa Brava i Miramar.
Va començar a tocar públicament sardanes a l'edat de 13 anys a la Cobla Comtal. Fou deixeble de tible del mestre Francesc Elias, de clarinet i saxòfon del mestre Marcel·lí Bayer i de flauta del mestre Claudi Arimany. Va fundar, amb el suport de la Federació Sardanista de la Catalunya Nord, l'any 1989 la Cobla Mil·lenària de la Catalunya Nord i la dirigí fins a l'any 1993. Des del 1984 toca saxòfon, flauta, clarinet i primer tible solista a la cobla-orquestra "Les Casenoves" de la Catalunya Nord; des del 1993, n'és el director fins a la seva jubilació el 2018. Actualment toca amb la cobla La Principal de Porqueres de la que també n'és el director.
Ha enregistrat més de 30 discs de sardanes, concert i de ball. Com a compositor ha estat l'autor de diverses sardanes i de nombrosos arranjaments per a orquestra.

## Sardanes

* La brullanenca
* El llop de mar
* Nostra Senyora del Castell, sardana curta enregistrada pels Casenoves en el disc compacte Pobles i foments de la Catalunya Nord (Aiguaviva: Estudi 44.1, 2009 ref. 44.1 09065-CD)
* Sardana curta del Foment Estevenenc
* Sardanes a Enery
* Som i serem
* Per un Àngel
* Les arrels d'un rossegó
* La Carmeta i en Jepet de Jafre
* La brullanenca
* Sardanes a Enery
* El Clos de la Torre
* Torreilles de La Salanca, VILA BELLA

## Enllaços externs

* Llista de sardanes
# La Creu de terme (la Palma d'Ebre)

La Creu de terme és una obra de la Palma d'Ebre (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada al nord del nucli urbà de la Palma d'Ebre, al coll de la Creu i al peu del camí ral de la Palma d'Ebre a Bovera.

## Descripció

Antiga creu de terme formada per un pilar de planta quadrada assentat damunt dos graons de pedra. El pilar està bastit amb carreus de pedra ben desbastats i presenta una fornícula a la part superior, que probablement havia albergat una imatge. El pilar, amb el coronament arrodonit, presenta una creu de ferro coronant l'estructura. A l'extrem inferior de l'estructura hi ha gravada una primitiva creu que probablement estigui relacionada amb la baronia de La Palma. Hi ha una altra creu més esquemàtica al darrer graó del pedestal i un símbol no identificat en un dels laterals del pilar.

## Història

Durant la guerra del 1936-1939 es destruí la creu, i en la postguerra es col·locà una de nova.

## Referències

* 1 2 3 «La Creu de terme». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].
# Els nou capítols de les arts matemàtiques

Els nou capítols de les arts matemàtiques, (en xinès: 九章算术, Jiu Zhang Suan Shu), és un manual pràctic de matemàtiques escrit probablement entre els segles II i I aC. i que ha dominat la història de les matemàtiques xineses.
No té un autor conegut i, probablement, va ser compilat per diferents autors durant la Dinastia Han Occidental (206 aC - 8 dC), tot i que alguns problemes poden procedir de la Dinastia Qin. El llibre està compost per 246 problemes agrupats en nou temes diferents que componen els nou capítols:
* Capítol 1, 38 problemes: Superfícies rectangulars. Problemes de càlcul de superfícies. Regles de suma, resta multiplicació i divisió de fraccions. En el problema 32 es dona una valor aproximat del nombre π.
* Capítol 2, 46 problemes: Arròs i Cereal. Problemes referents a l'intercanvi de béns, en particular arròs i mill, i les seves proporcions, introduint la regla de tres.
* Capítol 3, 20 problemes: Distribució proporcional. Problemes sobre proporcions directes, inverses i compostes, estudi de les progressions aritmètiques i geomètriques.
* Capítol 4, 24 problemes: Amplada curta. Problemes sobre superfícies iguals, amb amplades diferents. Es resolen arrels quadrades i cúbiques.
* Capítol 5, 28 problemes: Enginyeria Civil. Problemes sobre la construcció de dics, canals, etc. Es resolen problemes sobre el volum de prismes, piràmides, cilindres, cons, etc
* Capítol 6, 28 problemes: Impostos justs. Problemes sobre raons i proporcions.
* Capítol 7, 20 problemes: Excés i Defecte. Problemes amb la regla de falsa posició i doble falsa posició.
* Capítol 8, 18 problemes: Arrels rectangulars. Problemes amb resolució de sistemes d'equacions lineals i diverses incògnites.
* Capítol 9, 24 problemes: Triangles rectangles. Problemes sobre triangles rectangles que es solucionen per la regla Gougu (el nostre Teorema de Pitàgores).

## Referències

* ↑ Kangshen, Crossley i Lun, 1999, p. 1.
* ↑ Katz, 2007, p. 227, Cita Zhang Cang i Geng Shouchang com a compiladors.

## Vegeu també

* Zhang Qiujian

## Bibliografia

* Kangshen, Shen; Crossley, John N.; Lun, Anthony W.C.. The Nine Chapters on the mathematical art. Companion & Commentary (en (anglès)). Oxford: Oxford University Press, 1999. ISBN 0-19-853936-3.
* Katz, Victor J. (ed.). The Mathematics of Egypt, Mesopotamia, China, India and Islam: A Source Book (en (anglès)). New Jersey: Princeton University Press, 2007. ISBN 9780691114859.
* Yong, Lam Lay «Jiu zhang suanshu (nine chapters on the mathematical art): An overview» (en (anglès)). Archive for History of Exact Sciences. Springer Verlag, Vol 47, Num 1, 1994, pàg. 1-51. DOI: 10.1007/BF01881700. ISSN: 0003-9519.

## Enllaços externs

* O'Connor, John J.; Robertson, Edmund F. Els nou capítols de l'art Matemàtic Arxivat 2014-06-01 a Wayback Machine.. MacTutor History of Mathematics archive. (anglès)
# Casa Senyorial de Puikule

La Casa Senyorial de Puikule (en letó: Puikules muiža pils) a la regió històrica de Vidzeme, al municipi d'Aloja del nord de Letònia. La mansió mostra una arquitectura d'estil Tudor de la dècada del 1870. Allotja l'escola primària Puikule.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Joaquín María Belda Ibáñez

Joaquín María Belda Ibáñez (València, 19 d'abril de 1839 - 21 de febrer de 1912) va ser un arquitecte valencià. Influenciat pel corrent historicista i romàntic propi de finals del segle xix, va desenvolupar gran part de la seua vida professional a València. Va ser format en les Acadèmies de Sant Carles (1856) i Sant Ferran va obtenir el títol en la de Madrid l'any 1869. Va exercir com a catedràtic a l'Escola d'Enginyers Agrònoms de València, sent en 1872 nomenat Arquitecte Provincial de la ciutat. Al final dels seus dies va exercir com a president de Reial Acadèmia de Sant Carles.

## Carrera

Pertanyent a una família d'arquitectes. Una de les seues primeres obres és la Casa de Beneficència (1876). Va realitzar obres de restauració en el Teatre Principal de València en 1877. L'obra per la qual és més conegut és la Presó Model de València (1887-1903).

## Referències

* ↑ María Francisca Olmedo de Cerdá, (2003), Callejeando por Valencia, primera ed., Ed. Carena, pàg. 184
* ↑ Vicente Vidal Corella, (1971), Valencia antigua y pintoresca, Publicaciones del Círculo de Bellas Artes
# Perxe de Ca Peret

El Perxe de Ca Peret és una obra de la Palma d'Ebre (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Situat dins del nucli urbà de la població de la Palma d'Ebre, a la banda de migdia del nucli antic, al carrer dels Porxos.
Passadís cobert format per dos arcs apuntats i un altre de mig punt, tots tres adovellats i bastits en carreus de pedra ben desbastats. Actualment, la coberta ha estat restituïda. De l'interior del passadís, destaca el portal d'arc de mig punt adovellat de cal Peret i les restes d'un altre portal de les mateixes característiques, tot i que tapiat.

## Referències

* 1 2 «Perxe de Ca Peret». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 14 març 2019].

## Enllaços externs

* «Perxe de Ca Peret». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.