OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Josep Cardona i Agut

Josep Cardona i Agut (Cardona, 1871 - Sabadell, 1934) va ser un poeta i sacerdot català reconegut per les seves habilitats com a predicador en llengua catalana. Va oferir nombrosos sermons al llarg de la seva vida, alguns dels quals van ser recollits i publicats, com l'Elogi fúnebre del doctor Robert l'any 1902. A Sabadell, va fundar i dirigir la revista Garba, una iniciativa vinculada al moviment dels Pomells de Joventut. La seva obra poètica, marcada per la influència de Jacint Verdaguer i la tradició mística, inclou títols com Cançons i moralies i Terrals (ambdós de 1927), així com Lliris blaus (1928).
Camil Geis i Parragueras va publicar un treball històric el 1972: Un centenari. Mossèn Josep Cardona i Agut. 1871-1971 (Sabadell: Acadèmia Catòlica de Sabadell).

## Referències

* ↑ «Josep Cardona i Agut | enciclopèdia.cat». [Consulta: 8 maig 2020].
* ↑ «Camil Geis i Parragueras». civtat.cat. [Consulta: 5 gener 2025].
# Sant Pere de Miravé

Sant Pere de Miravé és l'església parroquial del nucli de Miravé, del municipi de Pinell de Solsonès (Solsonès), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església d'una nau i absis rodó. El parament és de grans carreus fent fileres regulars. Només es conserva d'època romànica l'absis i el mur sud-est amb la porta d'arc de mig punt adovellada i una finestra romànica a l'absis. També d'aquesta època es conserva un gran carreu rectangular, en un angle de la sagristia, on hi ha esculpida una figura humana, en posició apaïsada, amb els braços aixecats aguantant una pedra.
L'afegit frontal data aproximadament de l'any 1700. Està coronat per un campanar d'espadanya de dos ulls. El cementiri està adossat a l'església.

## Referències

* ↑ Aquest topònim figura al «Nomenclàtor oficial de toponímia de Catalunya». Departament de Territori i Sostenibilitat, Generalitat de Catalunya, 2009. Arxivat de l'original el 01-12-2017.
* 1 2 «Sant Pere de Miravé». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 juliol 2015].
# Perxe de Cal Cavaller

Perxe de Cal Cavaller és una obra d'Ascó (Ribera d'Ebre) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situat sota la Casa de Cal Cavaller, donava sortida a la vila en direcció a Móra. Els perxes són trams de carrer coberts mitjançant embigats amb arcades de pedra que es van formar al créixer les cases damunt dels carrers.

## Descripció

El perxe s'obre en un extrem de la façana, alineat amb el portal principal. Per la banda de la plaça es troba obert amb una gran portalada d'arc rebaixat de ceràmica col·locada a plec de llibre, amb els brancals de pedra acarada. L'altra banda ha estat reformada modernament amb maó i formigó. En aquesta mateixa reforma s'ha substituït la totalitat de l'embigat original per un sostre de formigó. Els murs són fets de carreus escairats de mitjanes dimensions, constant d'una porta a cada costat -que donen accés a l'antic corral i al celler- i d'una espitllera.

## Història

Està situat sota la Casa de Cal Cavaller, antiga casa àrab d'Ali Abimaçit donada per Ramon Berenguer IV a Guillem de Sadaó. Aquesta porta tancava la part cristiana corresponent al noble cavaller de Salvador de la part exterior de la Vila, mentre la porta que dona al carrer de Baix -per damunt de l'esmentada casa pairal- separava els seus dominis dels dels moriscs. Una tercera porta, amb accés des de la plaça de Cal Cavaller per una llarga escala de pedra, que també dona al carrer de Baix, facilitava l'andana directa a l'església per la Placeta.

## Referències

* 1 2 3 4 «Perxe de Cal Cavaller». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2015].
# Sant Joan Baptista (Ascó)

Sant Joan Baptista és una església parroquial al centre de la vila d'Ascó (Ribera d'Ebre) catalogada a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Arquitectura

Església de planta rectangular i absis poligonal, que es troba construïda entre edificis, quedant lliure la façana principal. Consta d'una nau central coberta amb volta de canó, que és dividida per arcs torals que descansen sobre una cornisa i pilastres. Els laterals consten de capelles amb volta de creueria que s'obren a la nau amb arcs de mig punt. L'absis és romànic-gòtic octogonal (tallat per la clau de volta), amb volta de creueria. La sagristia fa de contrafort amb voltes de canó de pedra. Als peus del temple hi ha el cor, sostingut per un gran arc rebaixat, sota el qual hi ha un portal envoltat per un frontó dibuixat. La il·luminació de la nau es fa amb finestres quadrades situades entre els nervis de l'absis, entre els arcs torals i amb la rosassa. Els sostres estan ricament decorats amb pintura al fresc.
S'accedeix a l'església per una escalinata, al final de la qual hi ha la portalada profusament decorada. És d'arc de mig punt, custodiada per pilastres que sostenen una cornisa. Entre les pilastres hi ha dues petites fornícules amb imatges. Sobre la cornisa hi ha un segon nivell, amb una fornícula apetxinada de majors dimensions, amb el sant, i l'escut al coronament. En aquest hi ha representada una fortificació dins una orla ovalada, envoltada de motllures sinuoses. Al costat de la porta hi ha una imatge de mida natural de Sant Pere Màrtir Sans, fill d'Ascó. Des de la part superior del portal arrenquen els contraforts, als extrems dels quals s'hi conserven algunes gàrgoles. De l'extrem del temple sobresurt el campanar d'espadanya, de dos nivells i tres ulls. Els murs són fets de carreus escairats, i la coberta és de teula àrab, excepte la part de l'absis, on és de lloses planes.

## Història

L'any 1148, Ramon Berenguer IV en dotar la Catedral de Tortosa es va reservar l'Església d'Ascó per construït i mantenir la seva capella comtal a la Seu tortosina. A la seva mort, l'església d'Ascó passà a la Catedral de Tortosa, l'any 1163. L'any 1607 encara conservava la seva estructura primitiva octogonal. El 1703 s'amplià des de la clau de volta del presbiteri, en repoblar-se la vila de cristians, després de l'expulsió dels moriscos l'any 1610. El 1668, per una cadira del presbiteri d'Ascó -on volia seure el Comanador de l'Orde de l'Hospital, senyor d'Ascó i comarca, i que no permeteren ni el Rector ni el Bisbe- calgué la intervenció de 152 doctors de la Llei de Barcelona, València i Tortosa. El 1901, per tal d'incloure el lloc de naixença del Beat Pere Sans dins el cor de l'església d'Ascó, es va comprar la casa del costat i s'amplià l'edifici amb el cor.

## Notes

* 1 2 3 «Església parroquial d'Ascó». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 agost 2015].

## Enllaços externs

* «Església Parroquial d'Ascó». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Torres de la Basella

Torres de la Basella és una obra de Batea (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

El lloc conegut com "la Bassella" era, fins fa poc, on hi havia una bassa on s'abeurava el batiar. Al voltant d'ella trobem les "torres" on es resguardaven els animals i es guardaven els productes agrícoles. Aquest tipus de construccions són de planta rectangular, fets amb maçoneria -més o menys cuidada- i carreus de reforç. Les obertures són de totxo i fins i tot de fusta. Solen tenir dues plantes o una amb altell, tot suportat per una pilastra al mig que arriba fins a la coberta a dues aigües, o a una, de teula àrab. L'accés a la planta superior es fa per fora mitjançant una escala de lloses de pedra.

## Història

La presència d'una bassa als afores de la població, a la vora de camins ramaders, era, generalment, comú a tots els pobles de la Terra Alta, però ja fa temps que han començat a desaparèixer i els seus llocs pateixen una degradació progressiva. Aquesta mena de "torres" tenen noms: Seno, Mossèn Pere, L'Angeleta, Victòria, Sente i Seset.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Torres de la Basella». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Mas del Moro

El Mas del Moro és una masia al terme municipal de Batea (Terra Alta) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Per accedir-hi cal circular per la pista de terra d'Algars a Caseres -seguint el traçat del riu- i deixar-la per agafar el camí secundari de la Vall d'Antubés i posteriorment (més o menys 1 km) deixar-la per un altre camí encara més secundari a mà esquerra que puja fins al mas. Petit mas fet de pedra picada amb carreus a les cantonades i obertures. Dues plantes cadascuna d'elles amb accessos independents per mitjà d'una porta adovellada amb arc de mig punt, al pis superior s'accedeix per una escala de pedra exterior. Coberta amb teula a un vessant, té un petit ràfec de lloses de pedra. També hi trobem a pocs metres una petita bassa afonada al terreny amb les seves parets recobertes de pedra picada amb esglaons per baixar.

## Notes

* ↑ «Mas del Moro». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Mas de la Cova

El Mas de la Cova és un mas catalogat a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. a la vora del riu Algars al terme municipal de Batea (Terra Alta), on es recolzen aquest i altres edificis o s'hi integren mitjançant una cornisa rocosa plena de balmes.[ El lloc que ocupa, a un costat del riu Algars, és força interessant, ja que en menys d'un quilòmetre s'hi troba: el castell i la capella de Sant Joan d'Algars i el molí d'Algars o Mas de Rodi; totes, construccions d'origen templer, a banda d'altres masos interessants.
El mas és una construcció feta de carreus amb planta baixa i dos pisos, cobert a un vessant que està adossat a la cornisa rocosa. La finca està disposada en bancals, amb marges fets de pedra picada, on també hi ha una sènia de mides considerables. A la planta baixa hi ha un porxo amb arcs de mig punt molt grans. La porta d'accés està adovellades i les finestres ordenades a la façana amb grans llindes de pedra. De la resta de construccions, dues d'elles són espais tancats on el sostre és la mateixa balma i la resta són murs baixos per corrals. Hi ha una petita construcció moderna.

## Notes

* 1 2 3 4 «Mas de la Cova». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Can Canyelles (Canovelles)

Can Canyelles és un edifici de Canovelles (Vallès Oriental) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una masia orientada a migdia amb coberta a quatre vessants, de planta i pis. Té portal d'arc escarser, probablement de més recent factura. Cal destacar una finestra que pertany a la sala principal, amb llinda plana acabada en traceria formant un fals arc conopial amb decoració floral i canalets a les impostes.
Té altres dependències al costat, pel bestiar. Al costat s'ha construït una casa nova per a habitatge dels propietaris.
Els materials emprats són teula àrab, pedra amb morter i carreus de pedra.

## Història

El mas de Can Canyelles és un dels masos més antics de Canovelles juntament amb Can Camps i Ca l'Orri.
Pertanyé durant un temps als dominicans de Santa Caterina de Barcelona, establerts al Santuari de Bellulla des del 161 fins al 1835 en què foren desposseïts dels seus béns.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 7 «Can Canyelles». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Can Marquès (Canovelles)

Can Marquès és una masia de Canovelles (Vallès Oriental) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'una masia aïllada, orientada a migdia, amb barri tancat i diverses construccions per bestiar i magatzem. D'estructura rectangular amb coberta a tres vessants. La façana, arrebossada, té un portal dovellat, una finestra d'arc conopial i una altra d'estil renaixentista. Encara es pot veure el rastre d'un antic rellotge de sol. La finestra conopial del primer pis, és l'obertura de la sala, part més important de la casa. Té traceria i decoració floral a les impostes.
L'interior conserva l'estructura exacta d'una típica casa de pagès. Els materials són: pedra amb morter, carreus de pedra i teula àrab. Al pati es conserva encara una garita de defensa feta en maó, record de la guerra del Francès.

## Història

Can Marquès està situada al límit del terme municipal de Canovelles i a pocs metres del límit de l'Ametlla. A l'interior es conserva encara una premsa amb la data de 1853.
Actualment, la masia i els seus camps acullen un projecte d'horta agroecològica.
L'any 2019 va ser un dels escenaris de rodatge de la sèrie televisiva Les de l'hoquei, coprodüida per TV3 i Brutal Media.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Marquès». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Can Torrent (Camallera)

Can Torrent és una casa de Camallera, al municipi de Saus, Camallera i Llampaies (Alt Empordà), inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Està situada dins del nucli urbà de la població de Camallera, a la part de ponent del terme, formant cantonada amb els carrers Santiago Rusiñol i Nou.

## Descripció

És un edifici cantoner de planta rectangular, format per tres cossos adossats, amb una zona de jardí situada a la part de llevant de la construcció. La casa presenta la coberta de teula de dues vessants i està distribuïda en planta baixa i dos pisos. La façana principal, orientada a migdia, presenta un portal d'accés a l'interior d'arc rebaixat emmarcat amb grans pedres desbastades. Al seu costat, una placa de ceràmica recorda el nom de la casa i l'any de construcció, 1822. Al pis, damunt del portal, un balcó exempt amb llosana decorada amb ceràmica vidrada decorada, que enllaça amb la terrassa lateral de la construcció. El finestral de sortida és d'obertura rectangular bastit amb maons, de la mateixa manera que la resta d'obertures de la façana.
A la segona planta destaquen dues finestres d'arc de mig punt sostingudes amb pilastres i amb les impostes motllurades, probablement restituïdes. La façana està rematada amb doble ràfec de dents de serra i maó pla. Les obertures de la façana de ponent són totes d'arc rebaixat, bastides amb maons. Destaca, a la planta baixa, un antic portal tapiat i el balcó exempt de la primera planta. Per la banda de llevant, la casa presenta un cos adossat fruit d'una ampliació estructural. Està cobert amb una gran terrassa al pis que enllaça amb el balcó de la façana principal. A la planta baixa presenta un gran portal d'accés des del carrer, d'arc rebaixat bastit amb carreus desbastats i la clau gravada amb la data 1861.
La construcció és bastida amb pedra desbastada lligada amb morter i disposada irregularment.

## Història

És un edifici construït a principis del segle xix, ampliat a la segona meitat de segle i remodelat durant el XX, tal com ho certifiquen les dates documentades a la construcció. Al plafó ceràmic on consta el nom de la casa també hi ha l'any d'inauguració, 1822, en nombres romans. La llinda de la portalada lateral fa referència a l'ampliació de la segona meitat de segle xix, datada l'any 1861.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Can Torrent». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Casa a la travessia de l'Església (Camallera)

La casa a la travessia de l'Església és una casa dins del nucli urbà de la població de Camallera, a la part de ponent del terme, adossada a la façana de llevant de l'església parroquial de Sant Bartomeu i formant cantonada amb el carrer de l'Església. La casa fou adossada al temple parroquial de Sant Bartomeu al segle xvi i, des del seu interior, encara és visible l'antic absis romànic de l'església. S'observa el tipus de parament, bastit amb carreus de pedra ben escairats i una petita finestra de doble esqueixada. Fins fa poc temps, la casa era el taller de fusteria Ribas.
Edifici cantoner de planta rectangular format per dos cossos adossats, amb les cobertes d'un sol vessant i distribuït en planta baixa, pis i altell. La façana principal, orientada a llevant, presenta les obertures majoritàriament rectangulars i emmarcades en pedra, tot i que restituïdes. De l'edifici original es conserva el portal d'accés i la finestra del damunt, ambdues obertures situades a l'extrem nord de la façana. El portal és d'arc de mig punt adovellat, amb alguna reforma posterior, i la finestra està emmarcada amb carreus als brancals, amb l'intradós de l'obertura, l'ampit i el guardapols motllurats i decorats. La construcció és bastida amb pedra desbastada disposada irregularment.

## Notes

* 1 2 3 «CASA A LA TRAVESSIA DE L'ESGLÉSIA». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 3 octubre 2015].
# Santa Maria de Dusfort

Santa Maria és una església situada a un extrem del poble de Dusfort (al municipi de Calonge de Segarra l'Anoia), aïllada de qualsevol edificació, i integrada dins del conjunt del cementiri local.

## Arquitectura

Edifici molt remodelat amb el pas del temps, que presenta una nau única, de planta rectangular, coberta interior en volta de canó, capelles laterals i capçalera plana. Té una coberta exterior a doble vessant, amb els aiguavessos escopint als murs de tramuntana i migjorn, respectivament. A la façana de ponent de l'edifici, s'obre una petita obertura de forma espitllada, damunt de la qual, se situa un campanar d'espadanya de doble ull, d'arc de mig punt. L'obra presenta un parament de carreus mitjans, ben escantonats i disposats en filades horitzontals.

## Història

La primera referència documental de l'església, correspon a l'any 1040, al terme de Fulià, que s'anomenaria "Dusfort" al segle xii. En un primer moment, l'església tenia funcions de parròquia, i posteriorment va ser sufragània de l'església parroquial de Sant Vicenç de Conill, fins al 1878, moment que passà a dependre de l'església parroquial de Sant Pere de Mirambell.

## Referències

* 1 2 3 4 «ESGLÉSIA DE SANTA MARIA DE DURFORT». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 2 maig 2020].
# Sant Sebastià i Sant Roc

La Sant Sebastià i Sant Roc és una capella d'una sola nau al poble de Jorba i a la Plaça de la Font, al peu mateix de la carretera N-II, antic Camí Ral de Barcelona a Lleida. La façana que mira a la plaça té una porta amb llinda d'una sola peça, amb motllura de quart bosell, típica del segle XVII; les cantonades de la façana estan formades per carreus tallats d'arenisca; a la façana hi ha un ull de bou i les parets són a base de pedra poc treballada o sense escairar i amb morter. La coberta és construïda a base de teula àrab i el campanar és d'espadanya o de paret. La façana és estreta i la capella està adossada a la rectoria. Actualment és utilitzada com a magatzem de peces i material per a un futur museu.

## Referències

* ↑ «Capella de Sant Sebastià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Sant Vicenç de Castellbell

Sant Vicenç de Castellbell és una església de Castellbell i el Vilar (Bages) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És una església d'una sola nau que té a cada costat un adossat d'època posterior. El cos central és molt més ample i alt que els laterals i s'hauria de situar molt al final del romànic. La porta té forma rectangular i és adovellada. En la façana principal s'obren dos ulls de bou. Al cantó de migdia s'alça el campanar, de torre, i porta la data de 1792. La teulada és de doble vessant i feta de teules. Els carreus del cos central estan força ben col·locats i estan disposats en filades; els dels laterals, en canvi, estan disposats més irregularment.
Presenta l'estructura típica de les esglésies barroques: nau central ampla, un corredor estret al costat esquerre i capelles (dues en concret) al cantó dret. Està coberta amb volta de canó reforçada amb 4 arcs torals que es recolzen en unes petites mènsules a la paret. El presbiteri està lleugerament enlairat, precedit per tres graons. En conjunt l'església és força fosca.

## Història

Està situada en l'antic terme del castell de Castellbell, sota el cingle que envolta el castell. El lloc de Castellbell és documentat des del 924 i l'església no surt documentada fins abans del 1154, en què figura com a parròquia; ara bé, solament apareix el nom del lloc (Castel Bel) i no l'advocació, de forma que no es pot saber si la referència parroquial correspon a aquesta església o a Santa Maria del Vilar. En estudis posteriors s'ha pogut determinar amb certesa que l'església parroquial era de la Santa Maria de Castellbell, avui anomenada del Vilar, i no la de Sant Vicenç. la base d'aquesta afirmació es troba en la visita pastoral que el bisbe Galzaeran Sacosta realitzà l'any 1331 a la parròquia de S.Mª de Castellbell. No obstant, el 1685 les funcions parroquials s'havien traslladat a S.Vicenç, encara que el rector seguia vivint a la rectoria del Vilar, convertida en sufragània. Fou el 1958 que S.Mª del Vilar fou elevada novament a parròquia.

## Referències

* 1 2 3 «Sant Vicenç de Castellbell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
# Lleó de Palmira

El Lleó de Palmira, Lleó d'Al·lat o Lleó d'Atena (en àrab اللات) fou una antiga estàtua d'un lleó protegint una gasela entre les potes, sota seu, que va adornar el temple de la deessa pre-islàmica Al·lat, situat a Palmira, Síria. Va ser construïda amb carreus de pedra calcària el segle I dC i tenia 3,5 m d'alçada amb un pes de 15 tones. El lleó era considerat com el consort Al·lat, i la gasela simbolitzava a la deessa, tendra i amorosa. El lleó tenia una inscripció parcialment danyada, a la pota esquerra, en dialecte arameu de Palmira que deia: tbrk ʾ[ella] (Al·lat beneirà) mn dy lʾyšd (a qui no vessarà) dm ʿl ḥgbʾ (sang en el santuari).
L'estàtua va ser descoberta el 1977 per un grup d'arqueòlegs polonesos sota direcció de Michał Gawlikowski, a la part occidental de la ciutat, en el temple, situat al Campament de Dioclecià. Es va trobar a trossos, reutilitzats antigament per la construcció del temple; es va decidir reunir les peces i reconstruir l'estàtua davant l'entrada del Museu de Palmira. El 2002 es va veure que el suport era inadequat i que perillava l'estructura, així, el 2005, l'estàtua es va restaurar de nou, imitant l'aspecte original.
Durant la Guerra civil siriana l'estàtua es va protegir amb una malla de metall i sacs de sorra però, el 27 de juny de 2015, va ser enderrocada per l'Estat islàmic després que van prendre Palmira.

## Referències

* 1 2 Kevin Butcher. Roman Syria and the Near East. Getty Publications, 2003, p. 309. ISBN 0892367156.
* 1 2 «Isis militants destroy 2,000-year-old statue of lion at Palmyra». The Guardian. [Consulta: 3 juliol 2015].
* ↑ Theodorus Petrus van Baaren. Commemorative Figures. Brill Archive, 1982, p. 70. ISBN 9004067795.
* ↑ Van Baaren (1982), p. 65
* ↑ «Palmyra: Unesco condemns destruction of Lion of Al-lat». ItalyUn.it. Arxivat de l'original el 24 de setembre 2015. [Consulta: 31 agost 2015].
* 1 2 Bartosz Markowski. «The Lion of Allat in Palmyra New Museum Display Project». Polish Centre of Mediterranean Archaeology. Arxivat de l'original el 4 de juliol 2015. [Consulta: 3 juliol 2015].
* ↑ M. Gawlikowski. Le temple d'Allat à Palmyre. Fasc. 2. Revue Archéologique, Nouvelle Série, 1977.
* ↑ Markowski, Bartosz. «THE LION OF ALLAT IN PALMYRA NEW MUSEUM DISPLAY PROJECT». Arxivat de l'original el 4 de juliol 2015. [Consulta: 31 agost 2015].