OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Empresa

Una empresa és una organització amb personalitat jurídica (definida a l'escriptura), que pretén generar riquesa i ocupació, a través de l'elaboració o comercialització d'un producte o servei que satisfaci les necessitats i demandes de la societat. És la unitat de producció bàsica.

## Funcions

En una economia de mercat, les empreses compleixen diverses funcions:
* Interpreten els desitjos de les persones respecte als béns que els són necessaris, i es dediquen a produir-los, o, si no n'hi ha, produeixen una sèrie de béns que després, a través de la publicitat per exemple, converteixen en necessaris i imprescindibles per als ciutadans.
* A través dels corresponents mercats, posen els béns produïts a disposició de les persones i perceben en compensació la quantitat de diners corresponent al valor de les seves vendes (el preu), que la majoria de vegades no es correspon al cost de producció (és a dir, per exemple, al treball realitzat per totes les persones que han participat en la creació del producte, ja sigui material o un servei).
* Adquireixen o contracten (també a través dels corresponents mercats) els factors productius precisos per a desenvolupar la seva activitat productiva, als quals retribueixen amb diners.
* Algunes empreses simplement es dediquen a servir d'intermediaris entre les persones i altres empreses. És el que s'anomena subcontractació. En aquests casos, l'empresa intermediària contracta a una segona empresa (a vegades aquesta segona a una tercera, etc.) que realitza el servei per menys diners dels que pagaran els consumidors (i per tant, de menys qualitat de la que es pensa el consumidor que està contractant)i així, l'empresa intermediària rep uns diners sense haver estat productiva i a més a més sense tenir cap mena de responsabilitat.

## Classificació

Segons les dimensions, hi ha empreses multinacionals (amb milers de treballadors), empreses mitjanes (que acostumen a tenir més de cent treballadors) i empreses petites (com ara una perruqueria o un taller de fusteria) i segons l'activitat hi ha empreses del sector primari (que es dediquen a l'agricultura, la ramaderia i la pesca), del sector secundari (vinculades a la mineria, la indústria i a construcció) i del sector terciari (que són empreses de serveis, com ara hospitals, transports, ...).

## Referències

* ↑ «Creació d'Empreses». web. Departament d'Economia i Ocupació. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2014].
* ↑ «Motivos para estudiar un máster en administración empresarial». [Consulta: 8 octubre 2020].

## Vegeu també

* Organigrama
* Intel·ligència empresarial
* Entorn de l'empresa
* Autoocupació
* Administració de les existències

## Bibliografia

* Tarragó Sabaté, F. Fundamentos de Economía de la Empresa (en castellà). 2a ed. Barcelona: Hispano Americana, 1989.
* Mochón, Francisco. Economia Batxillerat. Mc Graw Hill (Sèrie Fluvià).

## Enllaços externs

* Guia de tràmits i formes jurídiques d'empreses de la Generalitat de Catalunya Arxivat 2015-02-26 a Wayback Machine.
# Hidrohal·loysita

La hidrohal·loysita és un mineral de la classe dels silicats. Rep el nom pel geòleg belga Jean-Baptiste d'Omalius d'Halloy, (16 de febrer de 1783 - 15 de gener de 1875), qui va descobrir el mineral.
Fins al mes de setembre de 2022 s'anomenava hal·loysita-10Å, canviant el nom a l'actual degut a les noves directrius aprovades per la CNMNC per a la nomenclatura de polimorfs i polisomes. El 10-Å (Ångström) feia referència al gruix de la capa. De vegades també se la coneix amb el nom d'endel·lita, principalment a la literatura europea (nom desacreditat per l'IMA el 2006).

## Característiques

La hidrohal·loysita és un silicat de fórmula química Al₂Si₂O₅(OH)₄·2H₂O. Cristal·litza en el sistema monoclínic.
Segons la classificació de Nickel-Strunz pertany a «09.ED: Fil·losilicats amb capes de caolinita, compostos per xarxes tetraèdriques i octaèdriques» juntament amb els següents minerals: dickita, caolinita, nacrita, odinita, hal·loysita, hisingerita, hal·loysita, amesita, antigorita, berthierina, brindleyita, caryopilita, crisòtil, cronstedtita, fraipontita, greenalita, kel·lyïta, lizardita, manandonita, nepouïta, pecoraïta, guidottiïta, al·lòfana, crisocol·la, imogolita, neotocita, bismutoferrita i chapmanita.

## Formació i jaciments

Va ser descoberta a Angleur, a la localitat de Lieja (Valònia, Bèlgica). Tot i tractar-se d'una espècie no gaire habitual ha estat descrita en tots els continents del planeta a excepció de l'Antàrtida. Als territoris de parla catalana ha estat descrita a les mines de Can Tintorer (Gavà, Baix Llobregat) i a la mina San Miguel (Ribes de Freser, Ripollès).

## Referències

* ↑ «Halloysite-10Å» (en anglès). Mindat. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 69». Mineralogical Magazine, 10-2022, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.115 [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ Burke, E.A.J. «A mass discreditation of GQN minerals» (en anglès). The Canadian Mineralogist, 44, 6, 2006, pàg. 1557-1560 [Consulta: 29 juny 2024].
* ↑ Rosell Riba, Joan; Díaz Acha, Yael. Mines i minerals de la serra de les Ferreres. Les mines de Rocabruna, Bruguers, Gavà, el Baix Llobregat, Catalunya. Grup Mineralògic Català, 2022, p. 136. ISBN 978-84-09-47312-0 [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Pedro Mingueza, Joan Rosell-Riba, David Ruiz-Corominas, Jordi Ibáñez-Insa, Albert Vaquero, Valentín Bártulos «Estudi mineralògic de la mina "San Miguel", Ribes de Freser, el Ripollès, Girona, Catalunya, Espanya». Mineralogistes de Catalunya, 2, 2022, pàg. 3-38 [Consulta: 24 gener 2024].
# Megasecòpters

Els megasecòpters (Megasecoptera) és un ordre d'insectes paleòpters de l'era Paleozoica. Se'n coneixen 22 famílies amb uns 35 gèneres.
Com tots els altres paleodictiopteroïdeus, els megasecòpters tenen boca xucladora que probablement utilitzaven per pinçar les plantes i extreure'n espores o pol·len.
Al contrari que altres insectes anteriors, els megasecòpters disposaven de dos parells d'ales d'aproximadament la mateixa mida. Segurament, les ales es disposaven en horitzontal com les libèl·lules actuals (odonats, anisòpters). El cos era prim i llarg i tenien un gran nombre de fins serrells que podien ésser més llargs que el cos.
S'estima que és probable que en determinats llocs arribessin a constituir el 50% de la biomassa d'insectes.

## Taxonomia

Orden Megasecoptera Brongniart, 1885 †
* Suborden Eubleptoptera
** Familia Anchineuridae
** Familia Engisopteridae
** Familia Eubleptidae
** Familia Namurodiaphidae
** Familia Sphecocorydaloididae
** Familia Xenopteridae
* Suborden Eumegasecoptera
** Familia Carbonopteridae
** Familia Corydaloididae
** Familia Mischopteridae
** Familia Moravohymenidae
** Familia Sphecopteridae
** Familia Vorkutiidae
* Suborden Protohymenoptera
** Familia Ancopteridae
** Familia Aspidohymenidae
** Familia Aspidothoracidae
** Familia Bardohymenidae
** Familia Brodiidae
** Familia Brodiopteridae
** Familia Caulopteridae
** Familia Hanidae
** Familia Protohymenidae
** Familia Scytohymenidae

## Referències

* ↑ Hoell, H.V., Doyen, J.T. & Purcell, A.H.. Introduction to Insect Biology and Diversity, 2nd ed.. Oxford University Press, 1998, p. 321. ISBN 0-19-510033-6.

## Fonts

Palaeos.com Arxivat 2005-03-10 a Wayback Machine.
# Mummolí

Mummolí o Mommolí fou un noble franc, majordom de palau de Nèustria el 566. Comte a Soissons, fou el pare de Bodogisel i Babó, ambaixadors francs a Constantinoble. Certs historiadors i genealogistes han sostingut a les seves obres. la hipòtesi que Mummolí (o Mommolí) seria:
* El fill de Munderic, aspirant al tron franc de Colònia
* L'avi patern d'Arnulf de Metz i, per tant, un ancestre directe dels carolingis.

## Notes i referències

* ↑ Hervé Pinoteau La simbologia reial francesa, Ve - XVIIIIe segle, P. S. R. edicions, 2004, pàg. 43
* ↑ Christian Settipani, Onomastique et Parenté dans l'Occident médiéval a Onomastique et Parenté dans l'Occident médiéval, Prosopographica et genealogica, 2000, Oxford, ISBN 1-900934-01-9
* ↑ Christian Settipani, Les Ancêtres de Charlemagne, París, 1989, ISBN 2-906483-28-1
* ↑ Christian Settipani, « L'apport de l'onomastique dans l'étude des généalogies carolingiennes », a Onomastique et Parenté dans l'Occident médiéval, pàgs. 185-229, Oxford, Prosopographica et genealogica, 2000, ISBN 1-900934-01-9
* ↑ En tant que pare de l'ambaixador Bodogisel.
* ↑ Segons aquesta hipòtesi, si Mummolí estava vinculat a Munderic i a Cloderic, els carolingis serien els descendents directes dels reis francs de Colònia.
# Guettarda

Guettarda és un gènere de plantes amb flor de la família Rubiaceae.

## Taxonomia

El gènere fou anomenat en honor del botànic francès Jean-Étienne Guettard. La majoria de les espècies són neotropicals. A Nova Caledònia es troben vint espècies. La gardènia de platja (Guettarda speciosa) té flors blanques molt fragrants que malauradament marceixen ràpidament.
N'hi ha unes 100, cal destacar:
* Guettarda angelica Mart.
* Guettarda comata Standl.
* Guettarda elliptica - Oval-leaf velvetseed
* Guettarda frangulifolia Urb.
* Guettarda insularis
* Guettarda krugii
* Guettarda longiflora Griseb.
* Guettarda noumeana Baillon
* Guettarda ochreata Schltdl.
* Guettarda odorata
* Guettarda uruguayensis - gessamí de l'Uruguai
* Guettarda retusa - Originari de Cuba; extint
* Guettarda scabra -
* Guettarda speciosa L. - gardènia de platja

## Referències

* ↑ Eliot RW, Jones DL, Blake T. Encyclopaedia of Australian Plants Suitable for Cultivation: Vol. 5. Port Melbourne: Lothian Press, 1990, p. 162. ISBN 0-85091-285-7.

## Enllaços externs

* Kew
# Taimirita

La taimirita és un mineral de la classe dels elements natius. El nom ve donat per la localitat tipus, el dipòsit Talnakh, al campament de Norilsk-Talnakh de Ni-Cu, districte autònom a Taimir, Rússia.
Fins al mes de setembre de 2022 s'anomenava taimirita-I, canviant el nom a l'actual degut a les noves directrius aprovades per la CNMNC per a la nomenclatura de polimorfs i polisomes.

## Característiques

La taimirita és un mineral de fórmula química (Pd,Cu, Pt)₃Sn. Cristal·litza en el sistema ortoròmbic. La seva duresa a l'escala de Mohs és 5. És químicament similar a l'atokita.
Es troba classificada en el grup 1.AG.15 segons la classificació de Nickel-Strunz (1 per a Elements; A per a Metalls i aliatges intermetàl·lics i G per a Aliatges metàl·lics PGE; el nombre 15 correspon a la posició del mineral dins del grup). En la classificació de Dana el mineral es troba al grup 1.2.10.1 (1 per a Elements natius i aliatges i 2 per a Metalls del grup del platí i aliatges; 10 i 1 corresponen a la posició del mineral dins del grup).

## Formació i jaciments

S'ha descrit a l'Àsia, Europa i Àfrica. Es troba en grans i vetes prop del contacte entre el sulfur i minerals que formen roques en gabro-dolerita.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Taimyrite» (en anglès). Mindat. [Consulta: 11 juliol 2021].
* ↑ Riba Arderiu, Oriol. Vocabulari de mineralogia. Edicions Universitat Barcelona, 2000, p. 136. ISBN 9788493100100.
* ↑ Miyawaki, Ritsuro; Hatert, Frédéric; Pasero, Marco; Mills, Stuart J. «Newsletter 69». Mineralogical Magazine, 10-2022, pàg. 1–5. DOI: https://doi.org/10.1180/mgm.2022.115 [Consulta: 22 octubre 2022].
* ↑ Web Mineral.com (anglès)

## Bibliografia

* Tsnigri, Trudy (1976): 122:107.
* Zapiski Vserossiyskogo Mineralogicheskogo Obshchestva (1982): 111: 78-83.
* American Mineralogist (1983): 68: 1252.
* Barkov, A.Y., Martin, R.F., Poirier, G. i Iàkovlev, I. N. (2000b) The taimyrite-tatyanaite series and zoning in intermetallic compounds of Pt, Pd, Cu, and Sn from Noril'sk, Siberia, Russia. Canadian Mineralogist: 38: 599-609.
# Sebastia

Sebastia (en àrab سبسطية, Sabasṭiyya; en grec Σεβαστη, Sebastē; en llatí Sebaste o Sebastea) és una població palestina de 2.600 habitants a la governació de Nablus a Cisjordània a uns 15 km al nord-oest de Nablus. La ciutat de Samària va rebre el nom de Sebaste o Sebastea per orde d'Herodes el Gran, en honor d'August. La ciutat fou suplantada per la veïna Neàpolis (Sequem, moderna Nablus) i a l'alta edat mitjana ja era una petita vila. Fou capturada per Amr ibn al-As i va pagar l'impost de capitació conservant els habitants els seus béns. Sembla que fou part del jund de Filistin. La tradició hi situa la tomba de Sant Joan Baptista i sota els romans d'Orient s'hi van construir una basílica i després amb els croats una església anomenada de Sant Joan, arribant a ser bisbat. Saladí la van conquerir el 1184 i el bisbe va lliurar a la vila del saqueig entregant als presoners musulmans. Recuperada pels croats fou finalment conquerida pel futur sultà Lajin el 1287.

## Bibliografia

* le Strange, Guy. Palestine Under the Moslems: A Description of Syria and the Holy Land from A.D. 650 to 1500. Londres: Committee of the Palestine Exploration Fund, 1890.
# Joan Ferrando i Castillo

Joan Ferrando i Castillo (Barcelona, 23 de juny de 1923 - Barcelona, 18 de febrer del 1995) va ser una de les grans estrelles del bàsquet català de les dècades dels anys 40 i 50.

## Història

Amb 1,69 metres d'altura, fou un aler dretà que destacava pel seu gran talent, rapidesa i visió del joc, així com pel seu esperit de lluita i un excel·lent tir exterior. És considerat com un dels millors jugadors d'Espanya de la seva època. Va rebre el sobrenom de Met. El seu debut va ser l'any 1935 i va estar a l'elit del basquetbol durant 17 anys, anys en els quals va jugar en sis clubs diferents, tots ells catalans, destacant el FC Barcelona, en el qual va militar dotze temporades, entre 1939 i 1951.
Sis copes d'Espanya, nou campionats de Catalunya i el campionat organitzat la temporada 1946-47 com a assaig de la lliga espanyola són els seus majors èxits. A més fou 20 vegades internacional amb la selecció espanyola, amb la qual va anar a la primera edició de la història dels Mundials (Buenos Aires, 1950), així com amb la selecció catalana de basquetbol. Es va retirar l'any 1956.

## Trajectòria esportiva

* Laietà Bàsquet Club: 1935-1939
* FC Barcelona: 1939-1951
* UE Montgat: 1951-1952
* RCD Espanyol: 1952-1954
* Club Bàsquet Manresa: 1954-1955
* Aismalíbar Montcada: 1955-1956

## Palmarès

* 6 Copes d'Espanya (1943, 1945-47, 1949-50)
* 9 Campionats de Catalunya (1942, 1943, 1945-51)
* 1 Campionat d'Espanya: (1946-47)
* Medalla al Mèrit Esportiu de la Federació Catalana de Bàsquet

## Referències

* ↑ Santacana Torres, Carles (dir.). «Joan Ferrando Castillo». A: Enciclopèdia de l'Esport Català. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 2012-2014.
* ↑ «Ferrando nuevo jugador del Aismaíbar». Mundo Deportivo, 21-09-1955. [Consulta: 5 setembre 2022].
# Torii

Un torii (en japonès: 鳥居, [to.ɾi.i]) és un arc tradicional japonès habitualment situat a l'entrada d'un temple xintoista, al Japó, per assenyalar-ne l'entrada. Simbòlicament, representa la transició de l'espai mundà al sagrat.
Antigament, el torii era d'ús habitual en altres construccions i indrets, però amb el temps es va anar limitant als santuaris xintoistes, als mausoleus imperials i a determinades tombes. Aquest element arquitectònic simbolitza el límit del món terrenal amb el món espiritual, i se suposa que impedeix l'entrada del mal i d'elements contaminants al santuari. No es coneix exactament quin és el seu origen, tot i que segurament prové del continent. Tampoc és clar el significat del seu nom, ja que torii s'escriu amb els caràcters 鳥 tori, literalment “ocell”, i 居 i, literalment “residència” o “lloc”, potser perquè en un principi van ser dissenyats perquè hi descansessin els ocells, sovint representats com a missatgers dels déus, tot i que altres hipòtesis assenyalen que podria provenir dels mots 通り入る tori-iru, literalment, “caminar i entrar”.
En el cas d'alguns santuaris, com és el cas del Fushimi Inari-Taisha de Kyoto, alguns devots erigeixen torii com a ofrenes per mostrar la seva devoció als Kami. Tant és així que, de vegades, amb la successió de molts torii, es forma un llarguíssim túnel que condueix directament cap al lloc de culte.
El torii no sol ser present a la via pública. Tot i així, en molts casos, podem veure alguns torii lluny del seu santuari, erigits en un llarg camí d'aproximació al lloc sagrat. També es poden veure diversos torii en un carrer o avinguda, marcant el camí d'aproximació al temple que, en alguns casos, pot estar a força distància. En són exemples els dels santuaris Meiji de Tòquio o els torii blancs del santuari d'Izumo-Taisha.
Els torii poden ser construïts de diversos materials i, tot i que normalment s'empra la fusta, també són comuns els de bronze, pedra i, més recentment, fins i tot formigó. Originalment, constaven únicament de dos pilars de fusta sense polir amb dues bigues transversals, una sobre l'altra, disposades en paral·lel. Posteriorment, es va començar a utilitzar fusta polida sense pintar, i més tard, per influència continental, es van començar a pintar de color vermell i la seva estructura va evolucionar. Així doncs, es poden identificar diversos tipus de torii segons l'època en què han estat construïts, fins a uns vint estils arquitectònics diferents.

## Referències

* ↑ «Torii | Japanese architecture» (en anglès). [Consulta: 21 juny 2019].
# Perseu allibera Andròmeda

Perseu allibera Andròmeda és una pintura de l'artista neerlandès Peter Paul Rubens, realitzada l'any 1607. Es conserva a la Gemäldegalerie (Berlín), Alemanya. L'escena és similar a un altre Perseu allibera Andròmeda de Rubens actualment al museu de l'Ermitage de Sant Petersburg. Representa Perseu, l'heroi de la mitologia grega, en l'acte de l'alliberament d'Andròmeda, després de derrotar el monstre marí que la mantenia presonera. Perseu, que portava casc, cuirassa i mantell, està acompanyat per dos putti, i un d'ells l'està ajudant a deslligar les cordes que subjecten Andròmeda a la roca. A l'esquerra, dos putti estan jugant amb Pegàs, el cavall alat de Perseu. La pintura va pertànyer a la col·lecció de M. Pasquier, a Rouen, i va ser subhastat el 1755 a París. En el segle xviii va entrar a formar part de la col·lecció de Frederic II de Prússia i, el 1830, es va convertir en part de la col·lecció del museu berlinès.

## Bibliografia

* Jaffé, M. Catalogo completo di Rubens. Rizzoli, 1989, p. 375.

## Vegeu també

* La caiguda de Faetó
# Na Llarga

Na llarga és un illot del litoral mallorquí Pertany al municipi de les Salines situada a 100 metres de la Punta dels Tords, davant la platja del Coto (Colònia de Sant Jordi). Es tracta d'un aflorament calcoarenític (anomenat col·loquialment pedra de marès o santanyí) de petites dimensions i forma allargada, d'uns 250 metres per 40 d'amplada, amb una superfície emergida d'uns 7100 m², i d'escassos 6 metres d'altitud màxima. De fet aquesta litologia l'ha fet objecte d'explotació i s'hi troben pedreres de marès, com a tants altres indrets i illots del litoral mallorquí. La presència vegetal hi és escassa degut a la forta influència marina, i no hi és coneguda la nidificació de cap espècie d'ocell, tot i que és un posador habitual d'aus marines.
L'illot es troba davant d'un lloc de fondeig per a petites embarcacions i, per tant, el pas entre aquest i la costa és transitat. No és convenient per a calats superiors a 2 metres. L'illa i les seves aigües circumdants estan protegides, ja que formen part del Parc Natural Maritimoterrestre des Trenc - Salobrar de Campos.

## Referències

* 1 2 Cosme Aguiló Adrover (Coord.). «Nomenclator Toponímic de les Illes Balears: Ses Salines». IEC.
* ↑ Jordi Carol; Carmen Muñoz. El litoral de Mallorca (en castellà). 1a.. Barcelona: GeoPlaneta, 2001, p. 53. ISBN 84-08-03939-3.
* ↑ «Infraestructura de Dades Espacials de les Illes Balears». Institut Cartogàfic i Geogràfic de les Illes Balears. [Consulta: 29 juliol 2023].
* ↑ Joan Mayol. Atles de les petites illes i els illots de les Balears. Palma: Perifèrics, 2020. ISBN 978-84-12187-52-6 [Consulta: 29 juliol 2023].
* ↑ «Parc Natural Maritimoterrestre es Trenc - Salobrar de Campos». Govern de les Illes Balears. Arxivat de l'original el 2021-02-28. [Consulta: 27 setembre 2018].
# Treniota

Treniota (en belarús: Транята ; Troniata; ca. 1210-1264) fou Gran duc de Lituània (1263-1264).

## Biografia

Treniota era el nebot de Mindaugas, el primer i únic rei de Lituània. Mindaugas s'havia convertit al cristianisme per tal de descoratjar a l'Orde Livonià i als Cavallers Teutònics d'atacar contra Lituània, convertint-se en rei en el procés. Treniota va continuar sent un pagà.
Malgrat la conversió de Mindaugas, els Cavallers Teutònics van continuar fent regulars incursions en territori lituà. Després de la batalla de Durbe el 1260, Treniota va convèncer Mindaugas per atacar l'Orde Teutònic, encara que l'atac no va ser efectiu i els Cavallers Teutònics gairebé no es van afeblir. Es creu que Treniota va assolir la suficient confiança perquè se li donés el govern a Samogítia, tal com el descriu a la seva crònica Simon Grunau escrita entre 1517 i 1526. Tanmateix l'historiador Edvardas Gudavičius el 1982 va publicar un estudi on argumentava que Treniota no era samogiti i, per tant, no podia haver-se posat al comandament del seu exèrcit. Inga Baranauskiené va argumentar que la batalla va ser dirigida per Alminas, que era un ancià samogiti escollit abans de 1256.
Mindaugas va començar a qüestionar la seva aliança amb Treniota, tanmateix, abans que pogués actuar en contra el seu nebot, Treniota aliat amb Daumantas de Pskov va assassinar Mindaugas i dos dels seus fills el 1263. Treniota va usurpar el tron i com a resultat, va tornar a la nació novament al paganisme. Tanmateix, només va governar durant un any abans de ser deposat i assassinat com a venjança per Vaišvilkas, el fill menor de Mindaugas.

## Referències

* 1 2 Gudavičius, 2004, p. 23.
* ↑ Ivinskis, 1939, p. 226-229.
* ↑ Gudavičius, 1998, p. 274-278.
* ↑ Baranauskienė, Inga «Kas vadovavo žemaičiams Durbės mūšyje?» (en lituà). Voruta, 18-10-2010. ISSN 1392-0677.

## Bibliografia

* Gudavičius, Edvardas. «Treniota». A: Vytautas Spečiūnas. Lietuvos valdovai (XIII-XVIII a.): enciklopedinis žinynas (en lituà). Vílnius: Mokslo ir enciklopedijų leidybos institutas, 2004. ISBN 5-420-01535-8.
* Gudavičius, Edvardas. Mindaugas (en lituà). Vílnius: Zara, 1998. ISBN 9986-34-020-9.
* Ivinskis, Zenonas. «Kautynės Durbės». A: Vaclovas Biržiška. Lietuviškoji enciklopedija VII (en lituà). Kaunas: Spaudos Fondas, 1939.
# Cedecea

Cedecea és un gènere de bacteris extremament rars de la família de les enterobacteriàcies.

## Referències

* ↑ Janda, J. Michael; Sharon L. Abbott. The Enterobacteria. 2a edició. Washington, D.C.: ASM Press, 2006, p. 411. ISBN 1555813429, 9781555813420.
# Metatars

El metatars (llatí: metatarsus) és el conjunt format pels metatarsians (ossa metatarsalia), un grup de cinc ossos llargs del peu localitzats entre els ossos tarsians i les falanges dels dits. No tenen noms individuals, pel que els ossos metatarsians s'enumeren des del costat mitjà (costat del dit gros): el primer, segon, tercer, quart i el cinquè metatars. Els metatarsos són anàlegs als metacarps de la mà. Els metatarsians són uns ossos llargs formats per un cos prismàtic triangular amb tres cares, superior i laterals, i dos extrems, anterior i posterior, aquest últim amb cinc cares, de les quals tres són articulars (excepte l'1 i el 5, que només en té dues). El primer metatarsià és més curt i més dur que els altres. El segon és el més llarg. Cada metatarsià té una base proximal, un cos i un cap distal. La base de cada metatarsià és l'extrem proximal de major. Les seves bases s'articulen amb la falca i el cuboide, i els caps amb les falanges del peu proximals.

## Bibliografia

* Platzer, Werner. Color Atlas of Human Anatomy, Vol. 1: Locomotor System. 5a. Thieme, 2004. ISBN 3-13-533305-1.
* Gray, Henry. «6d. 2. The Metatarsus». A: Anatomy of the Human Body. Bartleby.com, 1918.

## Vegeu també

* Braquimetatàrsia