OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Sant Joan Degollat de Puig-reig

Sant Joan Degollat és una petita església romànica situada a la Serra de Cap de Costa sobre el Guixaró, al municipi de Puig-reig, inclosa en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. .

## Descripció

Església romànica d'una sola nau i sense absis, orientada a llevant. L'entrada és a migdia, amb una porta de grans dovelles i petites dimensions, amb arc de mig punt. La coberta és de volta de pedra feta amb pedres força grosses, que formen un arc un xic ovalat, tot i que la volta és una mica apuntada. Es conserva l'altar amb una gran ara de pedra que es veu somoguda. El terra és de cairons. Al mur de ponent hi ha una finestra de doble esqueixada, força estreta, coberta amb un arc de mig punt monolític i al cantó de llevant hi ha una altra finestra tapiada. Sobre el mur de llevant es troba també el campanar d'espadanya, d'una sola obertura, que ha perdut l'arc. Les parets són de pedres força grosses, escairades i disposades a trencajunt.

## Història

La manca de dades històriques sobre l'església de Sant Joan Degollat fa difícil fins i tot la seva datació. Per l'estructura general del conjunt sembla una obra romànic tardà (segle xiii o XIV). Dins del terme del castell de Puig-reig no devia passar mai d'ésser una simple capella rural, lligada a la parroquial de Sant Martí de Puig-reig, tal com ho era al segle xviii. L'any 1905 l'excursionista Cesar August Torres va visitar aquesta església i relata que hi va trobar un retaule dedicat a Sant Joan. Aquest retaule es devia perdre la segona dècada del segle xx.

## Referències

* 1 2 «ESGLÉSIA DE SANT JOAN DEGOLLAT». pat.mapa. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 23 setembre 2014].
* 1 2 Serra Rotés, Rosa. «Sant Joan Degollat». Mapes de patrimoni cultural. Diputació de Barcelona. [Consulta: 23 setembre 2014].

## Enllaços externs

* Romànic Obert Arxivat 2014-10-06 a Wayback Machine.
* Bloc "Conèixer Catalunya" Explica força bé com arribar-hi.
* Indrets d'escrit al Berguedà (bloc) Amb fotografies de detall.
# Can Serra (Tavertet)

Can Serra és una casa de Tavertet (Osona) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Casa entre mitgeres de teulada a doble vessant amb el carener paral·lel a la façana. Consta de planta baixa i dos pisos amb dues obertures per planta, totes disposades en el mateix eix. La llinda i brancals son de carreus de pedra i el parament és de pedra irregular.

## Referències

* ↑ «Can Serra». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2017].
# Muralla de Darnius

Muralla de Darnius és una obra gòtica de Darnius (Alt Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

A l'entorn de l'església parroquial encara observem algunes restes del que fou el recinte fortificat medieval. La construcció posterior de cases adossades a la muralla ha estat una de les causes que han provocat la desaparició de llenços de la fortificació (alguns segurament incorporats a les estructures d'aquestes construccions). A la banda de migdia del recinte encara es conserva, encara que molt transformada, la porta d'entrada, avui pas únic per accedir a la plaça de l'Església. Aquesta porta és un passadís cobert amb una llarga volta, en part de canó en part d'arestes. En els murs laterals s'hi veuen alguns carreus escairats, únics vestigis de la construcció medieval que romanen al descobert. La fortificació de l'església en el segle xvii o XVIII ens permet intuir que en aquests segles el recinte emmurallat encara devia conservar-se per afrontar qualsevol contingència bèl·lica.

## Referències

* ↑ «Muralla de Darnius». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 17 octubre 2017].
# Cordelia Fine

Cordelia Fine (Toronto, 1975) és una neurocientífica, psicòloga i escriptora britànica nascuda a Toronto (Canadà). És professora titular d'Història i filosofia de la ciència per la Universitat de Melbourne (Austràlia). Fine ha escrit tres obres de divulgació científica sobre cognició social, neurociència i els mites populars de les diferències sexuals. El seu darrer assaig, Testosterone Rex, va guanyar el Premi Royal Society Science Book Prize, i la medalla Woodward en Humanitats i Ciències socials 2017. És autora d'alguns capítols de llibres acadèmics i publicacions acadèmiques. Fine, també és coneguda per encunyar el 2008 el terme neurosexisme, l'afirmació que els cervells dels hòmens i les dones són diferents, una idea que ella ha rebatut en els seus treballs, especialment en Qüestió de sexes (2010).

## Educació

Cordelia Fine estudià en la St. George's School for Girls d'Edimburg. Obtingué la llicenciatura en Psicologia experimental amb honors en la Universitat d'Oxford, un màster en Filosofia en criminologia de la Universitat de Cambridge i un doctorat en Psicologia de la University College London.

## Referències

* ↑ «Search - cordelia fine». search.unimelb.edu.au. [Consulta: 30 juliol 2021].
* ↑ «Cordelia Fine’s explosive study of gender politics wins 30th anniversary Royal Society Insight Investment Science Book Prize | Royal Society» (en anglés). royalsociety.org. [Consulta: 30 juliol 2021].
* ↑ «El cerebro no tiene género» (en espanyol). abc, 01-12-2015. [Consulta: 30 juliol 2021].
* ↑ «St George's School for Girls, Alumnae». www.stge.org.uk. [Consulta: 31 juliol 2021].
* ↑ «Prof Cordelia Fine». findanexpert.unimelb.edu.au. [Consulta: 31 juliol 2021].
# Sant Esteve de Ferriols

Sant Esteve de Ferriols és una ermita de Bellprat (Anoia) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es troba a frec del mas dels Ferriols i a la partió de les comarques de la Conca de Barberà i l'Anoia; a la partió dels municipis de Bellprat i Santa Coloma de Queralt i a la partió de les províncies de Barcelona i Tarragona.
És una ermita romànica de línies rústegues i senzilles amb porta adovellada. L'interior té volta lleugerament apuntada a un dels costats i dos arcs de mig punt al lateral d'una paret. L'altar, de pedra, està sobrealçat. Hi ha un nínxol, d'època posterior (potser del segle xviii) per a imatge. La coberta és a un vessant.

## Història

Segons Francesca Español, va ser construïda entre finals del segle XII i principis del segle xiii. Cent anys més tard, a principis del segle xiv, rep deixes testamentàries, documentades en els arxius notarials de Santa Coloma de Queralt.

## Referències

* 1 2 3 4 «Sant Esteve de Ferriols». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 28 agost 2015].
* ↑ Español Bertran, Francesca. L'arquitectura religiosa romànica a la Conca de Barberà i Segarra tarragonina. Montblanc: Centre d'Estudis de la Conca de Barberà, 1991, p. 116. ISBN 84-604-0615-6.
# Mayra Aguiar

Mayra Aguiar da Silva (Porto Alegre, 3 d'agost de 1991) és una judoka brasilera que competeix en la categoria de pes semi pesat (actualment -78 Kg). Ha participat en 3 Olimpíades, guanyant 3 medalles de bronze. Amb la medalla aconseguida en els Jocs Olímpics de Tòquio, es convertia en la primera judoka brasilera en aconseguir 3 medalles olímpiques i en la primera dona del país en aconseguir aquesta fita en qualsevol esport individual olímpic. A més, ha guanyat 7 medalles (3 d'or) en els Campionats del Món, 4 medalles (1 d'or) en els Jocs Panamericans i 11 medalles (8 d'or) en els Campionats Panamericans.
Aguiar a més, és tercera sargent de la marina de les Forces Armades del Brasil.

## Trajectòria professional

Jocs Olímpics :
| Any | Lloc | Posició | Categoria |
| 2012 | Londres | 3 | –78 kg |
| 2016 | Rio de Janeiro | 3 | –78 kg |
| 2020 | Tòquio | 3 | -78 kg |
| 2024 | París | | |
| Campionat del món ||||
| 2007 | Rio de Janeiro | 11a posició | -70 Kg |
| 2010 | Tòquio | 2 | –78 kg |
| 2011 | París | 3 | –78 kg |
| 2013 | Rio de Janeiro | 3 | –78 kg |
| 2014 | Txeliàbinsk | 1 | –78 kg |
| 2015 | Astanà | 1/8 final | -78 Kg |
| 2017 | Budapest | 1 | -78 kg |
| 2018 | Bakú | 1/8 final | -78 kg |
| 2019 | Tòquio | 3 | -78 kg |
| 2021 | Budapest | 2a ronda | -78 kg |
| 2022 | Taixkent | 1 | -78 kg |
| Jocs Panamericans ||||
| 2007 | Rio de Janeiro | 2 | –70 kg |
| 2011 | Guadalajara | 3 | –78 kg |
| 2015 | Toronto | 2 | –78 kg |
| Campionat Panamericà ||||
| 2007 | Montreal | 2 | -70 kg |
| 2008 | Miami | 1 | -70 kg |
| 2010 | San Salvador | 1 | –78 kg |
| 2011 | Guadalajara | 2 | –78 kg |
| 2012 | Montreal | 1 | –78 kg |
| 2013 | San José | 1 | –78 kg |
| 2015 | Edmonton | 1 | –78 kg |
| 2016 | L'Havana | 2 | –78 kg |
| 2019 | Lima | 1 | -78 kg |
| 2022 | Lima | 1 | -78 kg |
| 2023 | Calgary | 1 | -78 kg |

## Referències

* ↑ «Perfil oficial» (en anglès). Federació Internacional de Judo. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ «Perfil olímpic» (en anglès). Olympics.com. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ «Bronze de Mayra Aguiar e 24a medalha olímpica do judo brasileiro» (en portuguès). Folha de Sao Paulo, 29-07-2021.
* ↑ «Resultats oficials» (en anglès). Federació Internacional de Judo. [Consulta: 14 juliol 2024].
* ↑ «Judoka Mayra Aguiar, atleta da MB, é recebida com festa em Porto Alegre» (en portuguès). Marinha do Brasil, 31-08-2016.

## Enllaços externs

* Mayra Aguiar's official website Arxivat 2016-08-26 a Wayback Machine.
* JudoInside
* Facebook
# Casa Prat (Vic)

La Casa Prat és un habitatge d'estil barroc a la ciutat de Vic (Osona) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Casa senyorial de planta poligonal, amb la façana nord seguint el traçat itinerant del carrer vers el portal de muralla de Santa Eulàlia i la façana sud sobre un pany d'aquesta. L'edifici consta de planta baixa, primer pis i golfes. És cobert a dues vessants amb el carener orientat d'est a oest. La façana nord guarda un cert eix de composició vertical amb un ampli portal de pedra amb arc escarser i motllurat. Al primer pis s'obre un balcó amb llosana de pedra damunt el portal i petites obertures a les golfes. Al mateix edifici hi ha altres obertures de tipologia diversa. Cal remarcar les cotxeres amb amplis arcs de pedra i barana de forja. La façana sud, adossada a la muralla, presenta un eix de composició descentrat, amb diverses obertures a la planta que donen pas a una petita sortida sobre el terraplè de la muralla. També s'hi obren diversos balcons amb llosanes de pedra motllurades al primers pis, i balconets i petites obertures a les golfes. Cal remarcar un escut nobiliari centrat a sobre del balcó principal. Els angles de l'edifici i totes les obertures presenten carreus de pedra.

## Història

La casa Prat, situada a l'interior de l'antiga muralla, és un exemple de la transformació de la ciutat medieval en ciutat barroca. Al segle xvii es va obrir el cinyell de les muralles i es va urbanitzar el circuit de les rambles. El 1694 havien quedat en desús les muralles, els corredors interiors que les aïllava i els terrenys van passar a ésser propietat particular on es construïren les cases Parrella i Prat bastint els jardins en el pas de muralla. El 1775 va desaparèixer el portal de Santa Eulàlia, del qual només en quedà una part de la torre poligonal que encara avui es conserva. Les reformes urbanes d'aquesta època, són obra de la família Morató, que van contribuir a donar fesomia barroca a la ciutat. La casa Prat és obra dels germans Morató i els seus salons estan decorats per Marià Colomer.

## Referències

* 1 2 «Casa Prat». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 12 octubre 2017].
# Cengio

Cengio (en ligur Ceng, Çengio o Cengg en piamontès) és un comune italià, situat a la regió de la Ligúria i a la província de Savona. El 2015 tenia 3.563 habitants.

## Geografia

Té una superfície de 18,96 km² i les frazioni de Bormida (Capoluogo), Brignoletta, Cengio Alto, Costa, Genepro, Rocchetta, Vignali. Limita amb Cairo Montenotte, Cosseria, Millesimo, Montezemolo, Roccavignale i Saliceto.

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució de Cengio entre 1861 i 2011
* Font: ISTAT

## Referències

* ↑ AA. VV.. Dizionario di toponomastica. Storia e significato dei nomi geografici italiani (en italià). Milà: GARZANTI, 1996, p. 189.
* ↑ Frisoni, Gaetano. Nomi propri di città, borghi e villaggi della Liguria del Dizionario Genovese-Italiano e Italiano-Genovese. Gènova: Nuova Editrice Genovese.
* ↑ «Dato Istat al 31 desembre 2015». Arxivat de l'original el 2 de maig 2017. [Consulta: 6 maig 2017].
# Ronyonera

La ronyorena és una safata poc profunda amb forma de ronyó utilitzada, en consultoris mèdics i petites intervencions quirúrgiques, per rebre els apòsits bruts i d'altres rebuigs mèdics. Les ronyoneres poden ésser reutilitzables i es fabriquen d'acer inoxidable, mentre que les d'un sol ús poden estar fetes de pasta de cel·lulosa o de plàstic. La versió d'un sol ús de cartó va ser inventada per la científica forense dels Estats Units Bessie Blount Griffin.

## Informació

La forma de la safata permet que es pugui mantenir contra el cos del pacient per recollir qualsevol fluid o rebuig que calgui. És comú que als establiments mèdics es trobin diverses mides de ronyonera, també estan presents en les instal·lacions com llars d'ancians que poden ésser necessàries per als pacients prostrats al llit. Cada any més de 100 milions s'utilitzen en el sistema sanitari o en cures de atenció familiar. En general, el volum d'una ronyonera és de 700 ml, la seva longitud és de 25 cm/26 cm, la seva amplada d'11 cm i profunditat de 5 cm.
La ronyonera d'un sol ús està reemplaçant les d'acer inoxidable, perquè la utilitzaciód'aquests productes poden disminuir el contagi de malalties. Aquestes safates no se utilitzen, en general, per al vòmit, ja que la profunditat, la mida i les parets inclinades contribueixen a vessar o esquitxar el vòmit en lloc de capturar-lo netament. Són adequades per a situacions més controlades, per exemple, en rentar un petita ferida emprant dues d'elles, una per vessar l'aigua de rentatge des de la part superior i una altra sota per recollir-la. La forma còncava de la vora interior ajuda a ajustar-se al cos del pacient.

## Referències

* ↑ Aldrete, J. Antonio; Guevara López, Uriach; Campmourteres, Emilio M. «23». A: Texto de Anestesiología Teórico-práctica (en castellà). El Manual Moderno, 2008, p. 438. ISBN 9786074480948 [Consulta: 22 maig 2017].
* ↑ Colt, 2008, p. 137.
* 1 2 «Stereco advantage» (en anglès). SterEco. Arxivat de l'original el 2017-10-16. [Consulta: 22 maig 2017].

## Bibliografia

* Colt, Samuel. Inventors and inventions (en anglès). Nova York: Marshall Cavendish, 2008. ISBN 978-0-7614-7764-8.
# Can Raspall (Barcelona)

Can Raspall és una antiga masia situada al passeig de Manuel Girona de Barcelona, catalogada com a bé cultural d'interès local.

## Història

Segons la documentació conservada, la masia era part de la finca anomenada Torre Gran, a l'antiga partida de Canyelles de les Corts de Sarrià. El primer propietari conegut va ser Francesc Dalmau, casat amb Valèria Safont, que l'heretà a la seva mort. El 1739 fou adqurida per Joan Pau Raspall a Jaume Janer, que fou batlle de les Corts de Sarrià el 1673.
A finals del segle xix, passà a mans d'Eusebi Güell i Bacigalupi, i d'aquest a la societat Urbanización Güell SA, que l'any 1920 n'encarregà una ampliació a l'arquitecte Josep Canaleta. Aquest adossà un cos annex a la dreta i un porxo a l'esquerra, tot envoltant la casa de jardins, dels que resten fragments d'estàtues i altres elements decoratius de terra cuita a la part posterior.
L'any 1935 s'hi instal·là el col·legi d'Estudis Generals Lluís Vives, i més recentment, els arquitectes Luis Alonso i Sergi Balaguer (Alonso Balaguer Arquitectes Associats) la van reformar per a acollir la seu de la Clínica CIMA, actualment Institut Marquès.

## Descripció

Masia de tipus basilical, amb el cos central sobresortint coberta a quatre vessants. La façana té una composició simètrica, amb tres balcons a la planta noble: un de central sobre la porta principal, d'arc de mig punt adovellat, i dos laterals amb finestres gòtiques reaprofitades. Les golfes tenen una galeria d'arcuacions de mig punt. El parament és estucat amb esgrafiats geomètrics.

## Referències

* 1 2 «Can Raspall». Catàleg de Patrimoni. Ajuntament de Barcelona.
* 1 2 3 «Can Raspall». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* ↑ «Permiso à Don Antonio Biada para obras de adicion y reforma en la finca "Cal Raspall"». Obres particulars 1920/0117. AMDSG.
* 1 2 «Can Raspall». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.

## Enllaços externs

* «Can Raspall». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Còdex Durán

El Còdex Durán o Historia de las Indias de Nueva España e Islas de Tierra Firme és un manuscrit novohispano realitzat en la segona meitat del segle XVI pel frare dominic Diego Durán. Pertany a la col·lecció de la Biblioteca Nacional d'Espanya.

## Temàtica

La Història de les Índies... és un text que aborda la història antiga dels mexicas. Al llarg del text apareixen nombroses referències a altres textos anteriors, i sembla evident que alguna de les seves fonts també servís com a model per a la Crònica Mexicáyotl d'Hernando de Alvarado Tezozómoc, amb la qual comparteix no només la temàtica, sinó una bona part de la informació. Aquest document hipotètic i perdut ha estat anomenat Crònica X.
El Còdex Durán abasta la història dels mexiques o asteques des de la seva sortida de Chicomóztoc fins a la seva derrota enfront dels espanyols. A les pàgines del manuscrit, Durán inclou nombroses anècdotes i és extremadament detallista. El caràcter dels personatges de la història mexica rep un tractament particular que té com a propòsit exposar les causes de la grandesa i la ruïna de Mèxic-Tenochtitlán. Aquest tractament intencional es diferencia del que reben els mateixos personatges en la Crònica Mexicáyotl. Per posar un exemple, Tlacaélel sembla molt més important en el desenvolupament del poder mexica en Durán que en Tezozómoc. En tot cas, ambdues obres -i per punt la 'Crònica X' de la qual procedeixen- representen la versió historiogràfica de l'alta noblesa asteca, i deuen considerar-se com la història oficial de l'imperi Tenochtitlán, amb un alt component propagandístic.

## Referències

* ↑ Barlow, 1990/1945, p. 13-32.

## Bibliografia

* Barlow, Robert H. «La «Crónica X»: Versiones coloniales de la historia de los mexica-tenochca». A: Obras completas de Robert H. Barlow, vol. 3, 1990 /1945.
* Rojas, José Luis de (2007): "Una historia: dos versiones. Durán, Tezozomoc y el pasado mexica", en Itinerarios, no. 5, 143-152.

## Enllaços externs

* Historia de las Indias de Nueva España e islas de Tierra Firme. Edición de 1867. México: Imprenta de J.M. Andrade y F. Escalante. Tomo I i Tomo II. Internet Archive.
* Historia de las Indias de Nueva-España e islas de Tierra Firme, a la Biblioteca Virtual Miguel de Cervantes.
# Can Ponsich

Can Ponsich (també escrit Ponsic) és un edifici de Sarrià (Barcelona) catalogat com a bé cultural d'interès local.

## Història

La torre fou construïda possiblement entre els segles xi i xii per a controlar l'antic camí de Finestrelles o camí Fondo, avui carrer de Domínguez i Miralles. Durant molts anys, va estar ocupada pel Centre Euro Àrab de Catalunya, i des del 2015 és la seu de l'Associació de Veïns de Pedralbes.
La casa va ser reformada el 1892 per l'arquitecte August Font en estil neomedieval. El 1967, Josep Maria Ponsich i Sarriera la cedí gratuïtament a l'Ajuntament de Barcelona amb la voluntat que fos destinada a activitats culturals, especialment musicals.
Des del 1988 hi ha la seu de la Guàrdia Urbana del districte de Sarrià-Sant Gervasi, i el 1992, l'Ajuntament va obrir un concurs per a destinar-ne la part nord a l'Escola Municipal de Música, que fou guanyat per l'Escola l'Arc.

## Descripció

Fou un gran casalot senyorial que probablement també tingué una funció agrícola. Antigament portà el nom de Ca l'Alós.
És construït sobre una superfície plana sustentada per murs que imiten baluards de muralla. La façana principal, víctima, com la resta de la construcció, d'una destrossa sistemàtica, és emmarcada per dues torres quadrades amb miradors rematats per merlets. Adossada a la façana posterior hi ha una capella.

### Torre

Separada de la casa, és una estructura de planta circular de 12 m d'alçada i de 6 m de diàmetre, amb finestrals neogòtics afegits posteriorment. La primera planta s'utilitzava com a magatzem de queviures i a la segona i tercera s'allotjava el vigilant i la guarnició.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Can Ponsich». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. Departament de Cultura. Direcció General del Patrimoni Cultural.
* 1 2 Tort, Maria Josep «Els jardins del palauet de Can Ponsic». El Jardí de Sant Gervasi i Sarrià, 01-02-2020.
* 1 2 3 Muñoz, Merced «Una masía del XVIII donde se enseña música». El Periódico de Catalunya, 08-09-2015.

## Enllaços externs

* «Can Ponsic». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
* «Torre de Can Ponsic». Pobles de Catalunya. Guia del Patrimoni Històric i Artístic dels municipis catalans. Fundació per a la Difusió del Patrimoni Monumental Català.
# Teologia de la mediació

La teologia de la mediació (en alemany: Vermittlungstheologie) va ser una tendència de la teologia protestant alemanya de mitjan segle xix, que va tractar d'harmonitzar el dogma religiós amb l'esperit de la ciència moderna. El fundador de la teologia de la mediació va ser Friedrich Schleiermacher. L'origen d'aquesta tendència s'associa amb l'aparició l'any 1827, de la revista «L'estudi de la teologia i la crítica» (Theologischen Studien und Kritiken), unint els seguidors espirituals d'Schleiermacher. L'escola de teòlegs de la direcció mediadora es trobava entre la teologia eclesiàstica i la racional i tractava de conciliar l'església amb el racionalisme.
Els més grans representants d'aquesta teologia van ser Karl Immanuel Nitzsch (1787-1868) i Isaac August Dorner .

## Referències

* ↑ Dienhart Hancock, 2013, p. 145.
* ↑ Dienhart Hancock, 2013, p. 144.

## Bibliografia

* Dienhart Hancock, Angela. Karl Barth's Emergency Homiletic, 1932-1933: A Summons to Prophetic Witness at the Dawn of the Third Reich (en anglès). Wm. B. Eerdmans Publishing, 2013. ISBN 9780802867346 [Consulta: 8 octubre 2017].