OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Palatí

El Palatí (en italià: Palatino (en llatí: Palatinus) és un dels set turons de Roma, situat entre el Fòrum Romà i el Circ Màxim.
La mitologia fa del Palatí, o més pròpiament del Velabrum, la vall al vessant occidental, el lloc on vivia Luperca, la lloba que va alletar Ròmul i Rem. Històricament, en aquest turó hi havia el temple de la tríada palatina: Júpiter, la seva esposa Juno i la filla Minerva. El temple el va construir el rei Tarquini Prisc i es considerava el més destacat de la ciutat. Es va salvar dels gals quan van ocupar Roma el 390 aC. La mitologia romana, tal com explica l'Eneida de Virgili, per exemple, afirma que la ciutat de Roma va ser fundada al mont Palatí per Evandre de Pal·làntion i altres grecs antics abans de la guerra de Troia, i que va anomenar Pal·lanti a la ciutat en honor del seu fill, Pal·lant.
Alguns autors antics parlen de la Roma quadrata i en donen aquesta explicació: segons Plutarc, Dionisi d'Halicarnàs i Apià, seria l'antecedent de la ciutat de Roma, fundada al turó del Palatí pels antics habitants de la zona, probablement sabins.
Durant la República el palatí va acollir les residències de diverses personalitats polítiques i aristocràtiques: Marc Valeri Volús, cònsol l'any 505 aC, Gneu Octavi, cònsol el 165 aC i avantpassat d'August, Tiberi Semproni Grac, cònsol el 177 aC i pare dels dos famosos tribuns de la plebs Tiberi i Gai Grac, Marc Fulvi Flac, cònsol l'any 125 aC, Marc Livi Drus, tribú de la plebs l'any 91 aC, Ciceró i el seu germà Quint, Tit Anni Papià Miló, amic de Ciceró i assassí de Publi Clodi, que possiblement també va viure al Palatí, Quint Hortensi Hòrtal, l'orador (la seva casa la va comprar August), el triumvir Marc Antoni i Tiberi Claudi Neró, pare de l'emperador Tiberi.
Els emperadors August, Tiberi, Calígula i Neró hi van construir palaus sumptuosos. Septimi Sever hi va fer el Septizodium. Avui en dia en queden algunes restes, com les domus Flàvia i Augustana i la casa de Lívia, i el jardí renaixentista anomenat Orti Farnesiani.

## Referències

* ↑ Virgili, L'Eneida, VIII
* ↑ Plutarc. Història de Roma, 9
* ↑ Dionisi d'Halicarnàs. Antiguitats romanes, II, 65
* ↑ Apià. Sobre els reis de Roma, frg. 1-9
* ↑ Coarelli, Filippo. Palatium: il Palatino dalle origini all'impero. Roma: Quasar, 2012, p. 135-136. ISBN 9788871404783.

## Vegeu també

* Aula Regia
* Pal·lanti
* Temple d'Apol·lo Palatí
* Aula isíaca
# Picotet olivaci

El picotet olivaci (Picumnus olivaceus) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita la selva humida, malesa, vegetació secundària i manglars fins als 1500 m al vessant del Carib de l'est de Guatemala, Hondures i Nicaragua, al sud-oest de Costa Rica, ambdues vessants de Panamà, i turons entre 600 i 2500 m, al nord i oest de Colòmbia, nord-oest de Veneçuela i oest de l'Equador.
# Riu Sonora

El riu Sonora és un riu de Mèxic de 402 quilometres de longitud. Es troba al vessant del Pacífic de l'estat mexicà de Sonora i desemboca al Golf de Califòrnia.

## Conca hidrogràfica

La conca del riu Sonora cobreix 26.000 km² de terres, i les seves pendents varien des d'orientacions pronunciades a la part alta de la conca fins a topografies més graduals a les valls. La conca del riu Sonora es subdivideix en sis conques de menor grandària.

## Ecologia

Les comunitats biòtiques que es troben dins de la conca en ordre d'importància per l'àrea coberta són els matollars de Sinaloa, les planes de la subdivisió de Sonora, les pastures semidesèrtiques, els boscos de fulla perenne de Sierra Madre, i la subdivisió de la costa del golf central. La precipitació mitjana anual és de 375 mil·límetres i es concentra principalment en dues estacions, a finals de l'estiu o principis de la tardor i a l'hivern o principis de primavera.
El naturalista Edgar Alexander Mearns va informar el 1907 de que la presència del castor americà (Castor canadensis) al riu Sonora podria ser la zona més meridional de l'àrea de distribución d'aquest mamífer aquàtic de Nord-amèrica.

## Referències

* 1 2 Diego Valdez-Zamudio, Peter F. Ffolliott «Agroforestry Practices in the Sonora River Watershed, Mexico» (PDF) (en anglès). AFTA 2005 Conference Proceedings, 2005, pàg. 1–4 [Consulta: 22 novembre 2011].
* ↑ D. E. Brown, C. H. Lowe. A supplementary map to Biotic Communities: Southwestern United States and northwestern Mexico. (en anglès). Salt Lake City, Utah: University of Utah Press, 1994.
* ↑ Edgar Alexander Mearns. Mammals of the Mexican boundary of the United States: A descriptive catalogue of the species of mammals occurring in that region; with a general summary of the natural history, and a list of trees (en anglès). US Government Printing Office, 1907, p. 359.

## Enllaços externs

* The Laramide Mesa Formation and the Ojo de Agua Caldera, Southeast of the Cananea Copper Mining District, Sonora, Mexico (en Anglès)
* On the Rivers and Brooks of Sonora Arxivat 2015-07-30 a Wayback Machine. (en Anglès)
# Tàngara de Reinhardt

La tàngara de Reinhardt (Iridosornis reinhardti) és un ocell de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial, clars, boscos i zones amb herba al vessant oriental dels Andes del nord del Perú.

## Referències

* ↑ «Tàngara de Reinhardt». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Tàngara de ventre cremós

La tàngara de ventre cremós (Pipraeidea melanonota) és un ocell de la família dels tràupids (Thraupidae) i única espècie del gènere Pipraeidea Swainson, 18272.

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial, vegetació secundària, bosc obert, pastures amb matolls i jardins a les terres altes de Colòmbia, als Andes, oest, nord i sud de Veneçuela i adjunt nord del Brasil, cap al sud, a través dels Andes de l'Equador i Perú, al vessant oriental fins Lima, fins Bolívia, cap a l'est, a través de l'est de Paraguai i nord-oest, sud-est de l'Argentina fins Uruguai i sud-est del Brasil.

## Referències

* ↑ «Tàngara de ventre cremós». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/10/2022(català)
# Toquí capblanc

El toquí capblanc o toquí carablanc (Atlapetes albiceps) és un ocell de la família dels passerèl·lids (Passerellidae).

## Descripció i ecologia

Mesura uns 16,5 cm. Té el dors, la cua, i el pit gris. La zona ventral és gris-bruna. El cap és majoritàriament blanc amb una corona grisa i estreta que es projecta fins al clatell. Té una franja malar negra. Té una cridanera taca blanc a l'ala.
S'alimenta en matolls i vores de boscos semi humits i caducifolis. És similar al toquí alablanc (Atlapetes leucopterus) però es distingeix perquè aquest té el cap gairebé negre i el toquí capblanc el té blanc en gran part.

## Hàbitat i distribució

Habita zones àrides amb matolls i bosc al vessant del Pacífic del sud-est de l'Equador i nord-oest del Perú en elevacions que van des de gairebé el nivell del mar fins a 1400 m.

## Etimologia

El nom «Atlapetes» deriva del grec antic “Atles” que en la mitologia grega va ser un tità que va ser convertit en una muntanya. «Pets» deriva també del grec antic i significa “ocell”. L'epítet «albiceps» prové del grec antic d'«albus» que significa “blanc” i «ceps» “amb cap”.

## Referències

* ↑ «Toquí capblanc». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/02/2023(català)
* ↑ «Master Lists – Multilingual Version - IOC World Bird List v14.1» (en anglès americà). IOC. [Consulta: 2 gener 2024].
* 1 2 3 4 «Matorralero de Cabeza Blanca (Atlapetes albiceps)» (en castellà). Aves de Perú, 14-01-2024. [Consulta: 23 gener 2024].
# Torrent de Solleric

El torrent de Solleric és un torrent de Mallorca que neix a la part central de la Serra de Tramuntana.
S'origina a la vall de Coma-sema d'Orient (Bunyola) al vessant sud-est del puig de l'Ofre. Davalla pel barranc i la possessió de Solleric, la qual li dona el nom, on s'uneix amb diversos torrents.
Transcorre entre el Puig d'Alaró i s'Alcadena, seguint el curs per dins els termes d'Alaró, Consell, Sencelles (aquí s'anomena torrent de Biniali o de Sencelles) i Costitx on s'uneix amb el torrent de Pina. S'ajunta al torrent de Rafalgarcès dins el terme d'Inca (Mallorca) i finalment al torrent de Muro, per desembocar a l'Albufera.

## Referències

* ↑ «Solleric | enciclopèdia.cat». [Consulta: 14 maig 2017].
* ↑ Gran enciclopèdia de Mallorca. Pronomallorca. ISBN 8486617172.
# Arriu Joeu

El riu Joeu (arriu Joeu en aranès) és un curs d'aigua de la Vall d'Aran, afluent per l'esquerra del riu Garona. La capçalera del Joèu pertany al terme de Viella, i la resta de la conca al d'Es Bòrdes. El Joeu desaigua al Garona a Castèl-Leon, aigua avall d'Es Bòrdes a una altitud de 793,5 metres.

## Naixement del riu

El riu neix a partir de diversos torrents; la Canaleta de Pomero, el Barranc dera Ribèra i el Barranc des Pois conflueixen a l'Artiga de Lin i formen el riu Joeu a un altitud de 1.474,10 metres. Addicionalment, l'existència d'un fenomen càrstic que es produeix al curs alt del riu Éssera, ubicat al vessant Sud del Pirineu, on aquest riu desapareix sota terra una mitjana de 155 dies a l'any a la dolina anomenada Forat d'Aigualluts per ressorgir als Uelhs deth Joeu, a la vall d'Aran i contribuir al cabal del riu Joeu.
La hipòtesi que les aigües procedents del Forat d'Aigualluts ressorgissin als Uelhs deth Joeu va ésser formulada per primera vegada pel geòleg francès Louis Ramond de Carbonnières a la fi de segle xviii, però no va ser fins 1931 quan l'espeleòleg Norbert Casteret va confirmar aquesta teoria. Ho va fer vessant sis barrils de colorant, fluoresceïna, en les aigües de Forat d'Aigualluts. Unes hores més tard, la fluoresceïna deixava veure el seu característic color verd als Uelhs deth Joeu.

## Aprofitament hidroelèctric

Pocs metres després dels Uelhs deth Joeu un assut desvia part de l'aigua del riu cap a una canalització soterrada que porta l'aigua al llarg de 1.062 metres de longitud pel vessant occidental de la Serra d'Auba fins a la cambra d'aigües (situada a 1.364 metres d'altitud i anomenada amb el toponim Era Crambra) des de la que s'inicia la canonada forçada que abasteix la Central de Benós. El cabal desviat és de fins a 5 metres cúbics per segon.

## Referències

* 1 2 «Arriu Joeu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «Arriu Joeu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Heggen, Richard. Underground Rivers: from the River Styx to the Rio San Buenaventura with Occasional Diversions (HTML) (en anglés), 20 juliol de 2018, pàgina 731 [Consulta: 10 gener 2020].
* ↑ «Arriu Joeu». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Sánchez Vilanova, Llorenç «"Sistema idroelectric d'ENDESA ena Val d'Aran"» (pdf) (en aranès). Terra Aranesa. Fondacion Muséu Etnologic dera Val d' Aran, Segona època, número 3, juny 2002, pàgina 32 [Consulta: 11 gener 2020].

## Bibliografia

* Editorial Alpina, SL. Mapa Val d'Aran (2005-2006). Escala 1:40.000. ISBN 84-8090-191-8
# Cacic capbrú

El cacic capbrú (Psarocolius wagleri) és un ocell de la família dels ictèrids (Icteridae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva, densa vegetació de ribera, i clars amb grans arbres a les terres baixes, des de Mèxic a Veracruz, Tabasco, Chiapas, cap al sud, pel vessant del Carib fins Hondures, ambdues vessants de Nicaragua, Costa Rica i Panamà i oest de Colòmbia i oest de l'Equador.

## Referències

* ↑ «Cacic capbrú». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)
# Cementiri Municipal de Capellades

El Cementiri Municipal de Capellades és un cementiri de Capellades (Anoia), un conjunt protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El cementiri és situat en el cim del Molar o Mulà amb l'entrada orientada a nord enmig d'una zona arbrada. S'hi arriba a través d'un vial que serpenteja pel vessant nord del Mulà que surt del Parc de la Font Cuitora.
Recinte de planta rectangular amb l'eix longitudinal orientat nord-sud. En una de les darreres ampliacions, la portalada del primer clos va quedar incorporada dins l'actual recinte, quedant aïllades les dues pilastres de pedra en les quals recolza un element de ferro forjat que incorpora la data "1858", corresponent a la data de construcció del cementiri. L'eix de la portalada coincideix amb l'eix de la capella. L'espai antic, conegut com el "cementiri vell", està dividit en dos àmbits de planta rectangular. En el cos central del primer, hi ha la capella, dos panteons laterals i diverses sepultures de personatges capelladins. Els laterals els tanquen sèries de nínxols de quatre filades, amb el forat del nínxol d'arc de mig punt i coberts amb teula àrab a una vessant. El cos central construït, el formen tres capellespanteó. Recinte de planta rectangular amb l'eix longitudinal orientat nord-sud. En una de les darreres ampliacions, la portalada del primer clos va quedar incorporada dins l'actual recinte, quedant aïllades les dues pilastres de pedra en les quals recolza un element de ferro forjat que incorpora la data "1858", corresponent a la data de construcció del cementiri. L'eix de la portalada coincideix amb l'eix de la capella. L'espai antic, conegut com el "cementiri vell", està dividit en dos àmbits de planta rectangular. En el cos central del primer, hi ha la capella, dos panteons laterals i diverses sepultures de personatges capelladins. Els laterals els tanquen sèries de nínxols de quatre filades, amb el forat del nínxol d'arc de mig punt i coberts amb teula àrab a una vessant. El cos central construït, el formen tres capellespanteó.
És un interessant conjunt funerari del qual s'ha destacar els dosàmbits històrics, el de 1858 i el de la dècada de 1910-1920. El primer, perquè conté els sepulcres de les famílies benestants de la vila, i el segon, per la seva singular tipologia de porxades amb arqueria que protegeixen els nínxols.

## Referències

* 1 2 3 «Cementiri Municipal de Capellades». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 1r novembre 2018].
# Jarilla

Jarilla és un municipi de la província de Càceres, a la comunitat autònoma d'Extremadura (Espanya). Té un àrea de 28,47 km² amb una població de 140 habitants i una densitat de 4,92 hab/km².

## Geografia

Integrat a la comarca de Tierras de Granadilla, se situa a 98 quilòmetres de Càceres. El terme municipal està travessat per l'Autovia Ruta de la Plata (A-66) i per la carretera nacional N-630, entre els pK 447 i 451. El relleu del municipi està definit pel vessant occidental dels Munts de Traslasierra, a l'extrem occidental de la Serra de Gredos, i per la vall del riu Ambroz. Al terme municipal hi ha gorgs que venen de la serralada i l'embassament de la Jarilla.
L'altitud oscil·la entre els 1504 metres al cor dels Munts de Traslasierra, i els 380 metres a la devesa propera al riu Ambroz, el qual no travessa el municipi.
| Zarza de Granadilla | Casas del Monte | Casas del Monte |
| Zarza de Granadilla | | Valdastillas i El Torno |
| Villar de Plasencia | Cabezabellosa | El Torno |

### Vegetació local

Les seves zones verdes es caracteritzen sobretot per la presència de castanyers, rouredes, suredes, junt amb d'altres espècies que componen els matolls, com el bruc, les argelagues i els arbocers.

### Demografia

Evolució demogràfica (Font: INE) :
| 1996 | 2000 | 2004 | 2008 | 2012 | 2016 | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 |
| 205 | 190 | 148 | 160 | 155 | 139 | 138 | 136 | 137 | 139 |

## Economia

La seva activitat econòmica està fonamentada en un 50% en el sector primari. El sector serveis ocupa un 23% i té una escassa producció industrial. La ramaderia constitueix la base fonamental de l'economia del terme.

## Serveis
### Transport

La localitat es troba a uns dos quilòmetres de l'Autovia Ruta de la Plata, que connecta Astúries amb Sevilla. La carretera provincial CC-90 connecta Jarilla amb l'autovia.

## Patrimoni

Es conserven les restes d'un petit temple romà al turó de Piedraslabradas. És una obra de planta rectangular i de pedra granítica molt abundant a la zona. D'aquest temple només es conserva la cel·la i no en queda res de les naos i les pronaos.

## Referències

* ↑ Madoz, Pascual. Diccionario geográfico-estadístico-histórico de España y sus posesiones de ultramar (en castellà). Est. Literario-Tipográfico de P. Madoz y L. Sagasti, 1830, p. 596.
* ↑ Mapa de Jarilla Google Maps
# Picotet de Sclater

El picotet de Sclater (Picumnus sclateri) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita boscos oberts i zones d'arbusts espinosos, fins als 2000 m, pel vessant occidental dels Andes, a l'oest de l'Equador i nord-oest del Perú.
# Tirà cuallarg

El tirà cuallarg (Colonia colonus) és un ocell de la família dels tirànids (Tyrannidae) i única espècie del gènere Colonia.

## Hàbitat i distribució

Boscos clars i sabanes, generalment prop de l'aigua, a les terres baixes des del nord-est d'Hondures cap al sud, pel vessant del Carib fins Panamà a ambdues vessants, i des de Colòmbia, sud-est de Veneçuela i Guaiana, cap al sud, per l'oest dels Andes, fins l'oest d'Equador i, per l'est dels Andes, a través de l'est d'Equador, est del Perú, nord de Bolívia i sud-oest d'Amazònia, est i sud del Brasil, incloent l'illa Marajó, fins l'est del Paraguai i nord-est de l'Argentina.

## Referències

* ↑ «Tirà cuallarg». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 15-1-2021 (català)
# Cal Boada

Cal Boada és una obra de Boldú, al municipi de la Fuliola (Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.
L'edifici data de 1790 tal com indica la llinda de la porta principal. Edifici estructurat en tres plantes seguint un eix vertebrador en tota la façana. Presenta una magnífica balustrada superior que dona a la terrassa.
La planta baixa és la que es conserva es més mal estat, ja que el mur presenta encara l'arrebossat original damunt la pedra, que està caient. Només hi ha la porta principal, en un extrem, i una petita finestra en l'altre. Cal destacar la portalada, amb llinda motllurada en la que es pot llegir la data de construcció de l'edifici i una inscripció: "Protere domine, 1790, habitantes in me". Cal ressaltar també la presència del sòcol realitzat amb grans plaques de pedra dibuixada que ressegueix tota la part inferior.
Un aspecte totalment diferent el trobem a partir de la primera planta fins a la part superior. Aquí el mur està pintat de blanc i a més, presenta un paredat en forma de carreus puntejats col·locats a les cantoneres de la casa i en el perímetre de cada una de les obertures. A la primera planta hi ha tres finestrals els quals donen a una llarga balconada que travessa horitzontalment tot l'ample de la planta. A la segona es repeteix el mateix esquema que a la primera, amb tres finestrals més petits. En aquest cas, però, només la central dona a un petit balcó.
El més destacable de Cal Boada és el terrat superior que ofereix una decoració molt original en forma de tres estructures el·líptiques, dos de petites als laterals i una de més gran al centre, decorades amb un relleu floral. Fan de nexe i de suport de la balustrada.

## Notes

* 1 2 3 4 5 «Cal Boada». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 26 gener 2017].
# Sant Sadurní de Montornès

Sant Sadurní és una església al nucli de Montornès del Vallès (Vallès Oriental) protegida com a bé cultural d'interès local. La capella del Santíssim de Montornès és molt antiga: existeixen documents de l'any 1302 que ja en parlen. Però de la fàbrica romànica només en queda l'absis, la resta de l'església fou restaurada en els segles xvi i xvii, com consta en les visites pastorals. Sembla que el campanar també fou restaurat en la primera dècada del segle xvi. Potser la finestra oberta en l'antic absis romànic i en la que es llegeix 16 JHS 90, s'obrí en alguna de les seves restauracions.
Formen el conjunt de la façana: un portada quadrada amb dues finestres al seu damunt i una a cada costat, totes elles apuntades. La teulada és de dues vessants. A la seva esquerra s'hi troba el campanar de tres cossos; l'inferior és de paredat mentre que els altres són de carreus. En la part superior s'hi troben tres arcs apuntats destinats a acollir les campanes i a cada vèrtexs d'aquest hi ha una gàrgola tot representant el tetramorf. El campanar és de secció quadrada. L'església és d'una sola nau, de volta apuntada i amb tres trams (és de fàbrica moderna). És capçada per un absis amb cinc bandes verticals per la seva part exterior i sense finestres, excepte una datada de l'any 1690 i decorat amb alguns motius geomètrics i una cara coronada en la seva part superior.

## Història

* 1 2 «ESGLÉSIA DE SANT SADURNÍ». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 11 octubre 2015].
# Serra del Burgar

La Serra del Burgar és una muntanya de 1.388 metres que es troba al municipi de Ger, a la comarca de la Baixa Cerdanya.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
# Bartolomeo Zamberti

Bartolomeo Zamberti (Venècia, c. 1473 - c. 1539) va ser un humanista i matemàtic italià.

## Vida i obra

Poc es coneix de la seva vida. Va ser deixeble de Giorgio Valla de qui va escriure el seu elogi funerari. També se sap que va escriure poemes i obres teatrals, entre les quals destaca la comedia d'embolic titulada Dolotechne, impresa a Venècia el 1504 i reimpresa a Colònia el 1511.
Però el motiu pel qual és més conegut és per haver estat el primer traductor dels Elements d'Euclides a partir d'una font grega, i no pas des de traduccions àrabs com s'havia estat fent durant tota l'edat mitjana. Malauradament, Zamberti era més filòleg que matemàtic i la seva voluntat era la de restaurar el text grec clàssic, a partir d'una edició feta per Teó d'Alexandria que hi havia a la Biblioteca Marciana i que avui és il·localitzable. La seva traducció és literal, sense aportar comentaris i incloent un llarg pròleg en el qual critica la traducció més difosa anteriorment de Campanus de Novara, a qui arriba a qualificar de interpres barbarissimus.
La seva traducció va ser ràpidament superada per altres de més tècniques i procedents de fonts anteriors a Teó, com la de Francesco Maurolico o la de Tartaglia.

## Referències

* ↑ Bernante, 2020, p. 451.
* ↑ King, 2014, p. 22-23.
* ↑ Sicherl, 1992, p. 124-25.
* ↑ Perosa, 1965, p. 36-37.
* ↑ Mota i Leitão, 2020, p. 61.
* ↑ Drake, 1999, p. 68.
* ↑ Bernante, 2020, p. 452.
* ↑ Gavagna, 2012, p. 260.

## Bibliografia

* Bernante, Anna «L’Euclide di Bartolomeo Zamberti: convergenze culturali nella Venezia di inizio Cinquecento» (en italià). La Bibliofilia, Vol. 122, Num. 3, 2020, pàg. 449-464. ISSN: 0006-0941.
* Drake, Stillman. «Euclid Book V from Eudoxus to Dedekind». A: N.M. Swerdlow, T.H. Levere (eds.). Essays on Galileo and the History and Philosophy of Science (en anglès). University of Toronto Press, 1999, p. 61-75. ISBN 0-8020-8165-7.
* Gavagna, Veronica. «Francesco Maurolico and the Restoration of Euclid in the Renaissance». A: Antoni Roca Rossell (ed.). The Circulation of science and technology (en anglès). Societat Catalana de Història de la Ciència i de la Tècnica, 2012, p. 259-264. ISBN 978-84-9965-108-8.
* King, Margaret L. Venetian Humanism in an Age of Patrician Dominance (en anglès). Princeton University Press, 2014. ISBN 978-1-4008-5434-9.
* Mota, Bernardo M.; Leitão, Henrique. «Francisco de Melo: entre renascimento matemático e humanismo». A: Cristina Pimentel, Sebastião Tavares de Pinho, Maria Luísa Resende, Madalena Brito; Margarida Miranda (eds.). Portuguese and European Humanism: on the 5th Centenary of Cicero Lusitanus: Dom Jerónimo Osório (1515-1580) (en portuguès). Imprensa da Universidade de Coimbra, 2020, p. 57-68. ISBN 978-989-26-1931-6.
* Perosa, Alessandro. Teatro umanistico (en italià). Nuova Accademia, 1965.
* Sicherl, Martin «Die Aldina der Rhetores Graeci (1508—1509) und ihre handschriftlichen Vorlagen» (en alemany). Illinois Classical Studies, Vol. 17, Num. 1, 1992, pàg. 109-134. ISSN: 0363-1923.

## Enllaços externs

* «Zambèrti, Bartolomeo» (en italià). Enciclopedia Italiana. [Consulta: 29 juny 2024].