OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Tom yam

Tom yam (en tailandès ต้มยำ) és una sopa calenta i clara de la cuina tailandesa tradicional. El Tom yam és un plat una mica àcid i picant, de sabor agradablement intens. Normalment es menja acompanyada d'arròs bullit, però en la manera de menjar tailandesa, l'arròs no es barreja amb la sopa, ni tampoc es fica a dins. El que es considera correcte i refinat és anar menjant cullerades de sopa i cullerades d'arròs blanc per separat.
És difícil preparar aquest plat fora de Tailàndia, car alguns ingredients essencials no són fàcils de trobar ni als països veïns. A Malàisia i Singapur es troba el bolet (una mica similar al xampinyó) que es fa servir per a aquesta sopa. Els restaurants que preparen el tom yam a Europa o a Amèrica del nord es fan portar les herbes per avió perquè algunes perden l'aroma si no són ben fresques.

## Tom yam kúng

La sopa Tom yam kúng (ต้มยำกุ้ง), feta amb gambes és el plat emblemàtic de la cuina tailandesa. Consisteix en un brou de gamba bullida amb bolets locals, escalunya, llima dolça, fulles de llimona cafre (Citrus hystrix), "herba llimonera" (Cymbopogon citratus), galanga, tamarinde, gingebre i piment roig sec. Al moment de servir es posen unes fulles de coriandre verd a sobre i se serveix en un bol. Com que és important menjar aquesta sopa ben calenta, als restaurants la serveixen sovint dins d'un recipient tradicional de metall de forma anul·lar que es manté calent amb una flama que hi ha al centre.

## Altres variants

* Es pot preparar la mateixa sopa amb peix (tom yam plaa), amb pollastre (tom yam kài), amb una barreja de peix i marisc (tom yam taleé) i amb trossos de cansalada (tom yam múu).
* El tom yam naam khon (ต้มยำน้ำข้น) és una varietat de la mateixa sopa amb llet de coco.

## Enllaços externs

* Recepta tradicional Arxivat 2009-02-19 a Wayback Machine. (anglès)
* Recepta autèntica (anglès)
# Francesc Perelló i Picchi

Francesc Perelló i Picchi (Barcelona, 4 de desembre de 1917 - Barcelona, 9 de març de 2003) fou un directiu esportiu català. Fill i pare de directius del Reial Club Deportiu Espanyol, es va fer soci del club el 1932. Del 1950 al 1956 va ser-ne directiu i va arribar a vicepresident primer del club el 1952. Home clau en la compra de l'estadi de Sarrià, va romandre en el càrrec fins al 1993, quan va passar a ocupar la presidència del club fins al 1997, any en què va rebre la Medalla d'Honor de Barcelona.
El 1993 va ser guardonat amb la Medalla de Forjador de la Història Esportiva de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Anuaris.cat». [Consulta: 14 juliol 2011]. Guardons de 1995
# Monestir de Bieti

El monestir de Bieti (en georgià: ბიეთის მონასტერი) és un monestir de l'Església ortodoxa georgiana medieval en ruïnes, situat a la històrica regió de Xida Kartli, a prop del poble de Bieti, a l'actual territori en disputa d'Ossètia del Sud. L'església està inscrita en la llista de Monuments Culturals destacats de Geòrgia. Existeix un altre edifici georgià medieval conegut com a església de Bieti situat a Samtskhé, al sud de Geòrgia.

## Situació

El monestir es troba en un penya-segat boscós a la vall superior del Mejuda, un afluent del Liakhvi. Basant-se en les característiques arquitectòniques i paleografia de la inscripció de l'església, l'edifici ha estat datat del segle ix. En la literatura històrica, el príncep Vakhushti el va esmentar per primera vegada en la seva Descripció de 1745 del Regne de Geòrgia com un monestir en funcionament amb un abat resident.

## Descripció

El monestir de Bieti és una construcció d'església amb planta de saló, i un absis no trobat al projecte. Està construït en pedra calcària i recobert amb lloses de gres. La part nord de l'església està tallada en la roca adjacent en dos nivells. Un annex llarg, estret i ara fet malbé al sud és contemporani de l'església, mentre que una àmplia sala a l'extrem sud és una construcció de finals de l'edat mitjana. A la rodalia es troben les cel·les dels monjos i un refetor. La façana oriental portava una inscripció en l'escriptura medieval georgiana asomtavruli, que commemorava Ioane, fill de Bakur Qanchaeli, «el senyor i patró d'aquesta santa església». Una altra inscripció, gravada en una petita pedra adjacent a la creu tallada, esmenta Vache i Beshken, probablement membres de la mateixa família Qanchaeli. Ambdues inscripcions van ser portades el 1912 per a la seva custòdia a Tbilisi, on es conserven al Museu Nacional de Geòrgia.

## Referències

* ↑ «List of Immovable Cultural Monuments» (en georgià). National Agency for Cultural Heritage Preservation of Georgia. [Consulta: 25 juliol 2019].
* 1 2 Gamkrelidze, Gela; Mindorashvili, Davit; Bragvadze, Zurab; Kvatsadze, Marine. «Bieti [ბიეთი]». A: Topoarchaeological dictionary of Kartlis tskhovreba (The history of Georgia) (en georgià). Tbilisi: Georgian National Museum, 2013, p. 111. ISBN 978-9941-15-896-4.
* ↑ Wakhoucht, Tsarévitch. ღეოღრაჶიული აღწერა საქართველოჲსა. Description géographique de la Géorgie. Geographic description of Georgia (en georgià/francès). S.-Pétersbourg: A la typographie de l'Academie Impériale des Sciences, 1842, p. 248–249.
* ↑ Muskhelishvili, David; Tumanishvili, Dimitri; Gagoshidze, Iulon; Apakidze, Joni; Licheli, Vakhtang. The Cultural Heritage of Georgia — Abkhazeti, Shida Kartli. Tbilisi: Georgian Arts and Culture Center, 2008, p. 14 [Consulta: 18 agost 2019]. Arxivat 2017-04-18 a Wayback Machine.
# Henri Vannérus

Henri Vannérus (Diekirch, 29 de juliol de 1833 - Ciutat de Luxemburg, 16 de maig de 1921) fou un polític, jurista i diplomàtic luxemburguès.
En dues ocasions va ocupar el càrrec de Ministre de Justícia, en els gabinets de Víctor de Tornaco (1864-1866) i d'Emmanuel Servais (1867-1874). Vannérus va ser membre del Consell d'Estat des de 1874 fins a la seva mort el 1921, i va ser el seu president durant dos períodes per un total de vint anys (1888-1889, 1895-1914). Després del seu segon període com a President del Consell d'Estat de Luxemburg, es va convertir en encarregat de negocis amb cartes de gabinet per Luxemburg a París. En tot aquest llarg període, va mantenir una estreta relació amb Paul Eyschen i Mathias Mongenast, gràcies en gran part, a ser tots nascuts a la ciutat de Diekirch.

## Honors

* Gran creu de l'Orde de la Corona de Roure (Promoció 1894).

## Referències

* ↑ Massard, J.A., 2012. Die Geschichte des Echternacher Verschönerungsvereins. 1880 wurde in Echternach Luxemburgs erster Verkehrsverein gegründet. Echternach, pàg. 24-25.
* ↑ Mersch, Jules. «Paul Eyschen». A: Biographie nationale du pays de Luxembourg (en francès). Ciutat de Luxemburg: Victor Buck, 1953, p. 126 [Consulta: 7 desembre 2015].
* ↑ «Lëscht vun de Leit déi 1894 mam ordre de la couronne de chêne ausgezeechent goufen». Arxivat de l'original el 2016-03-03. [Consulta: 7 desembre 2015].
# Manifest del so

El manifest del so és un escrit firmat pels directors soviètics Serguei Eisenstein, Vsévolod Pudovkin i Grigori Aleksàndrov sobre l'arribada del cinema sonor i l'impacte que aquest podia tenir dins la indústria del cinema, més concretament el cinema soviètic. Aquest manifest va ser escrit l'any 1928 en resposta a la incorporació de la tecnologia del cinema sonor als Estats Units un any abans, i reflexiona sobre els diferents aspectes a tenir en consideració per la utilització d'aquesta nova tecnologia.

## Sobre el manifest

En aquest manifest els cineastes mostren una seriosa preocupació per la utilització del so en l'art cinematogràfic. Per l'escola soviètica, el muntatge era el pilar de la representació cinematogràfica, i en aquest manifest s'argumenta com el so podria arribar a desvirtuar aquesta eina, en favor d'un cinema de caràcter molt més comercial, que arribés més fàcilment a les masses. Els cineastes anuncien que el cinema patirà una gran transformació que l'aproparà a la representació teatral i, per tant, el muntatge quedarà relegat a un segon pla.
Per a ells l'única manera que el so pogués irrompre de manera positiva en el llenguatge cinematogràfic és utilitzant-lo com a contrapunt de la representació visual, generant una nova expressivitat que permeti continuar innovant en l'art del muntatge. El mateix Serguei Eisenstein va posar aquest mètode en pràctica, en col·laboració amb el compositor rus Serguei Prokófiev, a la pel·lícula Alexandr Nevski, estrenada l'any 1938.

## Arribada del sonor a Rússia

La primera pel·lícula soviètica en implementar la nova tecnologia del cinema sonor va ser Camí a la vida (Putyovka v zhizn), estrenada l'any 1931 i dirigida per un director poc conegut a l'època, Nikolai Ekk. La pel·lícula es basa en fets reals, i mostra el procés de reeducació de nens conflictius a les anomenades comunes laborals, que van sorgir als anys vint a la Unió Soviètica.
L'obra es va estrenar quatre anys després de l'arribada del sonor al món i tot i tractar-se d'un film d'un caràcter profundament ideològic va arribar a ser projectada a les sales d’arreu del món.

## Referències

* ↑ Eisenstein, Serguéi; Pudovkin, Vsévolod; Aleksándrov, Grigori. Manifest del so, 1928.
* ↑ Sinélschikova, Ekaterina. «¿Cómo fue la primera película soviética con sonido que se estrenó en 1931?» (en espanyol europeu), 29-06-2023. [Consulta: 10 desembre 2023].
# Mas d'Espolla

Mas d'Espolla és una masia al sud del nucli urbà de la població de Bàscara, a poca distància del veïnat de Sant Miquel de Terrades (Calabuig). El mas Espolla està documentat des del segle ix, amb el nom de "vilare spedulias". Més tard, l'any 1140, la vídua d'Arnau Blidguer, Ermengarda i els seus fills Guillem i Pere, defineixen a la Seu de Girona el mas Espolla, situat "...infra terminos parrochie Sancti Aciscli de Baschara". En un capbreu de principis del segle xiii apareix esmentat un tal Arnallus de Speoilla. Els Espolla, propietaris rurals, foren una de les famílies importants de la vila. Van habitar el mas fins al final del segle xvii (1677). Al segle xix segueixen apareixent com una de les principals famílies propietàries rurals a les llises de contribucions. L'any 1780, el bisbe Tomàs de Lorenzana va nomenar aquesta família protectora dels pobres de la vila de Bàscara.
Mas de planta irregular format per diversos cossos adossats, que han anat engrandint i transformant la construcció més original. La construcció és bastida amb pedra desbastada de diverses mides i còdols, lligat amb abundant morter de calç. El nucli central de l'edifici consta de quatre cossos adossats en paral·lel, dels que destaca el de més alçada. Està distribuït en planta baixa, pis i golfes, amb la coberta de teula de dues vessants. Presenta un gran portal d'accés d'arc de mig punt adovellat, amb els brancals bastits amb carreus ben desbastats. Damunt seu, una finestra rectangular motllurada, amb l'ampit sostingut per mènsules estriades i un guardapols decorat amb volutes. A les golfes hi ha una gran obertura d'arc rebaixat bastida amb maons, i transformada posteriorment. Els cossos adossats en paral·lel presenten les cobertes d'un sol vessant i dues plantes, amb diverses obertures bastides amb maons.

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «Mas d'Espolla». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 8 gener 2014].
* ↑ vegeu el precepte de Lluís el Pietós transcrit a Merino, Antolín; de la Canal, José. «apèndix VI». A: Enrique Flórez. España sagrada: Tratado LXXXI de la Santa Iglesia de Gerona en su estado antiguo. Madrid: Imprenta de Collado, 1819, pàgs. 375-376 [Consulta: 13 desembre 2014].
# Ferran Martorell Oliveras de la Riva

Ferran Martorell Oliveras de la Riva (Barcelona, 10 de desembre de 1941) és un publicista i dirigent esportiu català. Vinculat al RCD Espanyol, del que n'ha estat vicepresident i president interí (1989), el 1990 va crear la Fundació Ferran Martorell per a promoure el futbol base. És acadèmic d'honor de l'Acadèmia de la Publicitat, i va impular la creació del Col·legi de Publicitaris i Relacions Públiques de Catalunya, del que en va ser el primer degà.
Després d'estudiar Ciències Polítiques i Econòmiques i Publicitat, va fundar la seva empresa Slogan el 1968. Aquesta agència de publicitat fou molt activa els anys 80 i 90, aconseguint diversos reconeixements entre els quals guardons al Festival de Sant Sebastià o el Festival de Canes.
Com a dirigent esportiu, el 1982 fou nomenat vicepresident del RCD Espanyol en la junta d'Antoni Baró. Quan Baró va dimitir el juliol de 1989, Martorell es convertí en president interí del club i va convocar les primeres eleccions de la història de club. Des de 1990 impulsà junt amb Agustín Mellado la Fundació Ferran Martorell, per a promoure el futbol base, que es mantingué activa fins a l'any 2008, tot i que des del 2005 s'havia integrat al futbol base de la Unió Esportiva Sant Andreu. En aquell període, Martorell entrà com a vicepresident a la directiva del club andreuenc.
L'any 2012 va participar en la llista electoral de Ciutadans a les Eleccions al Parlament de Catalunya.

## Referències

* ↑ «Ferran Martorell Oliveras de la Riva». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 «Elegidos los nuevos miembros de honor de la Academia de la Publicidad» (en castellà). El Publicista, 06-04-2015 [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ Gallo, Isabel «El jurado del 14º Festival de Publicidad de San Sebastián deja desiertos 41 premios» (en castellà). El País, 31-05-1999 [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ «Baró: he perdido la confianza del socio» (pdf) (en castellà). El Mundo Deportivo, 04-07-1989 [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ «El Sant Andreu absorbeix la Fundació Ferran Martorell i passa a tenir 23 equips de futbol base». CCMA, 13-06-2005 [Consulta: 4 setembre 2020].
* ↑ «Ciutadans fitxa l'expresident de l'Espanyol Ferran Martorell i el president de l'Hospitalet per al 25-N». ARA, 22-10-2012 [Consulta: 4 setembre 2020].
# Capella de Sant Sebastià (Campmany)

La Capella de Sant Sebastià és una església del municipi de Campmany (Alt Empordà) protegida com a bé cultural d'interès local.

## Descripció

Situada dins del nucli urbà de la població de Campmany, a la banda de tramuntana de l'antic recinte emmurallat, al bell mig de la cantonada formada pels carrers majors, del Centre, de la Font, Santa Llúcia i Sant Climent.
Església d'una sola nau de planta rectangular, amb l'absis no marcat en planta i orientat a tramuntana. La façana principal presenta un portal d'accés d'arc de mig punt adovellat, amb els brancals bastits amb carreus de pedra desbastats. S'hi accedeix mitjançant unes escales de pedra exteriors. Damunt seu hi ha una finestra de mig punt també adovellada. La façana està rematada per un campanar de cadireta d'un sol ull de mig punt, i està cobert per una teuladeta de dues vessants de teula. La façana de ponent presenta dues petites finestres bastides amb carreus de pedra, a manera d'espitlleres.
La construcció està bastida en pedra treballada i sense treballar de diverses mides, lligada amb morter. A les cantonades hi ha blocs grans de pedra desbastada.

## Història

L'edifici va ser construït a principis del segle xvii, donat que es tenen notícies d'haver celebrat una reunió extraordinària l'any 1606 a la capella. També es tenen notícies sobre diferents reunions de la universitat els anys 1641 i 1642 que tingueren com a seu l'edifici religiós. L'any 1713 es realitzaren dintre del temple les eleccions municipals. L'any 1986, el Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya, conjuntament amb la Diputació de Girona i amb l'Ajuntament de Campmany, van endegar un projecte de restauració de la teulada. El projecte va ser confeccionat per l'arquitecte Josep Vingut i Dalmau i dut a terme conjuntament amb l'empresa Gratacòs Pujol S.A., de Campmany.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Capella de Sant Sebastià». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 gener 2014].
# Victor Gustave Robin

Victor Gustave Robin (4t districte de París, 20 d'abril de 1855 - París, 1897) va ser un matemàtic francès · , professor de matemàtiques aplicades a la Sorbona. Va treballar també en el camp de la física, i particularment en termodinàmica i en la teoria del potencial. Els seus treballs van ser premiats dues vegades (1893 et 1897) amb el premi Francœur de l'Acadèmia Francesa de les Ciències i amb el Premi Poncelet (1895).
Tot i que mai se'n va servir, Robin és conegut per la condició de frontera de Robin, també denominada tercera condició en referència a les condicions de frontera de Dirichlet i de Neumann, normalment considerades com la primera i la segona condició en teoria potencial.
Les seves obres escollides van ser editades de forma pòstuma (1899-1903) pel seu amic i col·lega Louis Raffy.

## Referències

* ↑ Bru, Marie-France; Bru, Bernard; Eid, Salah «Une introduction analytique à la Théorie analytique. Hermann Laurent (1873)» (PDF). Electronic Journal for History of Probability and Statistics, 8, 2012, pàg. 24-25.
* 1 2 Gustafson, Karl; Abe, Takehisa «(Victor) Gustave Robin: 1855–1897». The Mathematical Intelligencer, 2, 1998, pàg. 47–53.
* ↑ James, Robert C.; James, Glenn. Mathematics Dictionary. Kluwer Academic Publishers, p. 363. ISBN 0-412-99041-5.
* ↑ Gustafson, Karl «Domain Decomposition, Operator Trigonometry, Robin Condition». Contemporary Mathematics, 218, 1998, pàg. 432-437.
* ↑ «Science Prizes». A: The American Naturalist, 1894, p. 290.
* ↑ «Tableau des prix décernés. Année 1897». A: Comptes rendus hebdomadaires des séances de l'Académie des sciences. 126, Juny 1898, p. 165.
* ↑ Ben-Menahem, Ari. Historical Encyclopedia of Natural and Mathematical Science. Springer, 2009, p. 2615. ISBN 9783540688310.
# Eugéne-Georges Stoffel

Eugéne-Georges Stoffel amb nom de naixement Eugène Georges Henri Céleste Stoffel (Arbon, Suïssa o París, França, 1 o 14 de març de 1821 - París, 4 d'abril de 1907) va ser un militar, arqueòleg i escriptor francès.
Fill d'Augustin Stoffel, coronel del Quart Regiment Suís i nebot de Christoph Anton Jacob Stoffel també militar; Eugéne-Georges va estudiar a l'escola d'enginyeria militar de l'École polytechnique, abans de començar la seva carrera militar. Va ser cap d'esquadró i després oficial d'ordenança de l'emperador Napoleó III, sent nomenat tinent coronel el 21 de desembre de 1866 i agregat militar a l'ambaixada de França a Berlín. En aquest càrrec va ser quan va escriure les seves observacions sobre Prússia, es va llançar a un veritable espionatge i va destacar la possible entrada en una guerra.
Va ascendir a coronel durant la Comuna de París de 1871 i va organitzar la defensa, sense èxit, de l'altiplà d'Avron. Retirat el 1872 per criticar als governs Thiers, Stoffel es va llançar a la política en presentar-se, també sense èxit a les eleccions parlamentàries de 1873.
Stoffel és també conegut pel seu paper en campanyes arqueològiques dutes a terme per Napoleó III, especialment a Gergòvia i Alèsia entre 1862 i 1865 on Napoleó III el va nomenar director de l'excavació i on va localitzar el campament de Juli Cèsar. Va viatjar a Espanya per estudiar on van succeir les batalles d'Ilerda (49 aC) i Munda (46 aC).

## Principals publicacions

* Étude sur l'emplacement d'Alésia, París, 1862.
* Rapports militaires écrits de Berlin 1866-1870, París, 1871.
* Histoire de Jules César, 1887.
* De la possibilité d'une future alliance franco-allemande, 1890.
* Guerre de César et d'Arioviste et premières opérations de César en l'an 702, 1891.

## Referències

* 1 2 Díaz-Andreu García, Mora i Cortadella, 2009, p. 655.
* ↑ Laurent, Sébastien. Politiques de l'ombre. L'Etat et le renseignement en France (en francès). Fayard, 2009.
* ↑ Granger, 2005, p. 355.

## Bibliografia

* Ravel, Alain-Georges. Stoffel, un homme lige de Napoléon III (en francès). Theles, 2004.
* L'empereur et les arts: la liste civile de Napoléon III (en francès). Librairie Droz, 2005.
* Díaz-Abdreu García, Margarita; Mora, Gloria; Cortadella, Jordi. Diccionario histórico de la arqueología en España: (siglos XV-XX). Marcial Pons Historia, 2009. ISBN 9788496467453.
# Lluna plena

La lluna plena o ple de la lluna, també denominat pleniluni, és la fase lunar que té lloc quan la Terra està situada exactament entre el Sol i la Lluna. En aquesta fase es poden produir eclipsis de Lluna.
En aquest moment l'angle d'elongació o de fase del satèl·lit és de 0° i la il·luminació és del 100.00.
L'hemisferi visible de la Lluna arriba a la seva major il·luminació, no sent possible distingir amb detall els accidents de la seva superfície a causa de l'absència d'ombres, encara que és el moment ideal per a l'observació dels llamps d'algun cràter radiat. Aquesta fase succeeix als 14 dies aproximadament del noviluni. En aquest moment la Lluna arriba a una magnitud aparent de -12,55. Depenent de l'època de l'any, l'ortus del satèl·lit sol succeir entre les 17:00 i les 19:50 hores i l'ocàs al voltant de les 04:30 i les 07:50 hores.
En aquesta fase es poden produir eclipsis de Lluna, la lluna reflecteix la llum del sol a la Terra amb la totalitat de la seva cara visible de manera que es pot observar completament circular i amb una gran lluminositat. Ocorre cada 28 dies quan es completa el cicle lunar.
# Marie Calm

Marie Calm (Bad Arolsen, Waldeck, 3 d'abril de 1832 - Kassel, Imperi Alemany, 22 de febrer de 1887) va ser una escriptora, feminista i defensora del sufragi femení alemanya.
Calm es va interessar aviat per una carrera com a educadora. El 1853 va acceptar un lloc com a mestra a Anglaterra, i el 1858 un lloc a Rússia. Va dirigir un seminari per a noies indigents a Cassel i va participar en la creació de l'Associació de Mestres Alemanys. Va ser un dels membres originals de l'Allgemeine Deutsche Frauenverein. A més, va participar en l'organització del Casseler Frauenbildungsverein, que aviat va obrir una escola tècnica per a la formació de dones en economia domèstica. La intenció d'aquesta darrera organització era oferir més oportunitats educatives a les dones i, per tant, més oportunitats vocacionals, però en aquell moment es limitava a activitats femenines reconegudes convencionalment.
Més enllà dels seus llibres sobre economia domèstica, Calm va ser també l'autora de diferents obres, com el llibre de poemes Bilder und Klänge (1871), Weibliches Wirken in Küche, Wohnzimmer, und Salon (1874), les novel·les Leo (1876) i Wilde Blumen (1880), Ein Blick ins Leben (1877), Echter Adel (1883) ó Bella's Blaubuch (1883).

## Referències

* 1 2 Singer, Isidore; Mels, Edgar «Calm, Marie (pseudonym, M. Ruhland)». Jewish Encyclopedia [Consulta: 2 abril 2024].
* 1 2 «Marie Calm». Verein zur Förderung von Frauen und Mädchen in Naturwissenschaft und Technik, 2002. Arxivat de l'original el 9 de juny 2007 [Consulta: 2 abril 2024].