OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Maria Josepa de Portugal

Maria Josepa de Portugal, duquessa de Baviera (Bronnbach 1857 - Viena 1943). Infanta de Portugal amb el tractament d'altesa reial que es casà en el si de la família reial bavaresa i que assolí, per matrimoni, el títol de duquessa de Baviera amb el tractament d'altesa reial.
Nascuda a la localitat alemanya de Bronnbach el dia 19 de març de 1857, era filla del rei Miquel I de Portugal i de la princesa Adelaida de Löwenstein-Wertheim-Rosenberg. Maria Josep era neta per línia paterna del rei Joan VI de Portugal i de la infanta Carlota Joaquima d'Espanya i per línia materna del príncep Constantí de Löwenstein-Wertheim-Rosenberg i de la princesa Agnès de Hohenlohe-Lagenburg.
Igual que les seves germanes realitzà un casament en el si d'una família de la reialesa de l'Alemanya del Sud. El dia 29 d'abril de 1874 es casà a Kleinheubach amb el príncep Carles Teodor de Baviera, fill del duc Maximilià de Baviera i de la princesa Lluïsa de Baviera. Carles Teodor era l'hereu del títol bavarès de duc a Baviera i cap de la més important branca cadet de la Casa Reial bavaresa.
La parella s'instal·là entre Múnic i la residència campestre de Possenhofen. Maria Josep i Carles Teodor tingueren sis fills:
La infanta Maria Josepa fou la segona muller del duc Carles Teodor qui havia estat casat amb la princesa Sofia de Saxònia.
Maria Josepa morí l'11 de març de 1943 a la capital austríaca, Viena, a l'edat de 86 anys.
# Armando Durán Miranda

Armando Durán Miranda (Lugo, 10 de juliol de 1913 - Madrid, 13 de gener de 2001) fou un físic òptic espanyol, acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals.

## Biografia

El 1933 es llicencia en Ciències Exactes i Físiques amb premi extraordinari en la Facultat de Ciències de la Universitat de Madrid. El 1934 fou ajudant de termologia al laboratori de Julio Palacios Martínez. Després de la guerra civil espanyola fou nomenat professor d'electricitat i magnetisme i de física Matemàtica a la Universitat, mentre que el 1943 es doctora amb la tesi Estudio físico de la miopia nocturna. El 1945 assolí la càtedra d'òptica de la Universitat Complutense i col·laborà en la creació de l'Institut Daza de Valdés vinculat al CSIC. De 1951 a 1956 fou director general d'ensenyament tècnic i director de l'Institut d'Estudis Nuclears de la Junta d'Energia Nuclear. De 1962 a 1966 fou president de la Reial Societat Espanyola de Física i Química i el 1970 fou escollit acadèmic de la Reial Acadèmia de Ciències Exactes, Físiques i Naturals, en la que va ingressar el 1975 amb el discurs De la Biología a la Física. També fou assessor de l'Institut Nacional de Tècnica Aeroespacial d'Espanya, membre del Comitè Científic i Tècnic de la Comissió Nacional de Recerca de l'Espai i coordinador de la Comissió Assessora de Recerca Tècnica i Científica del Ministeri d'Educació i Ciència d'Espanya.
El 1983 es jubilà i col·laborà en la redacció del Vocabulario Técnico y Científico editat per la Reial Acadèmia de Ciències. Va morir a Madrid el 13 de gener de 2001. Li foren concedides les grans creus de l'Orde d'Alfons X el Savi i de l'Orde del Mèrit Civil.

## Referències

* ↑ Biografia al web de la RAC
* ↑ En memoria de Armando Durán, El País, 16 de gener de 2001
* ↑ Armando Durán a mcnbiografías

## Enllaços externs

* IN MEMORIAM: ARMANDO DURÁN MIRANDA (1913-2001) Arxivat 2014-01-02 a Wayback Machine.
# El Pont Vell (Vilaplana)

El Pont Vell és un pont de Vilaplana (Baix Camp) protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

En l'antiga carretera de Vilaplana a Reus, sota els Pineta, es troba el Pont Vell. És d'un sòl ull amb arcada de mig punt, sobre el curs del torrent de les Grasetes. El parament és de maçoneria amb reforços de carreus a l'arc. Una làpida de granit ubicada sobre el pont diu "Aquí morí Francisco Mariné Aixalà, XIX de Novembre de 1766"
Es conserva part del mur de contenció del camí pel costat meridional, la resta del mur va ser derruït per fer el camí actual.

## Història

No es coneix amb certesa quin és el seu origen però possiblement és medieval. Està construït sobre la calçada de l'antiga carretera de Reus. La matinada del 23 de setembre de 1874 es va produir l'Aiguat de Santa Tecla, que va variar el curs del riu de la Mussara, que fins aquella nit havia passat per sota de l'ull del pont; ara passa paral·lel pel cantó de llevant del pont.
A causa dels aiguats del 10 d'octubre del 1994 i dels treballs de construcció de la nova depuradora d'aigües residuals, l'estructura del pont ha quedat força afectada.

## Referències

* 1 2 3 4 «El Pont Vell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].

## Enllaços externs

* «El Pont Vell». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Llera

«Llera» té aquests significats:
Hidrologia:
* Llera, tartera, i erròniament, llit fluvial, d'un riu o torrent
* Llit fluvial, en ocasions dit llera.
Toponimia:
* Llera (Badajoz), municipi d'Extremadura
* Llera (Lladurs), masia del municipi de Lladurs, (Solsonès)

## Notes

* ↑ El cas de llera, tot i ésser ben altre, ha donat uns resultats semblantment absurds. Llera és un mot emprat en una àrea reduïdíssima del domini lingüístic. El DCVB només el té documentat en un escrit de Pere Girbal i corn a forma toponimitzada, existent prop de Sopeira, i informa: «no sabem que s'usi la forma llera en català, fora del topònim ribagorçà que hem esmentat). El considera corn una variant de glera per l'evolució gl->ll-, pròpia d'alguns parlars de transició. El DECLC de Coromines (s.u. glera) confirma aquest origen i aquesta localització exclusiva a l'Alta Ribagorça, testimonia un ús més viu que no donava a entendre el DCVB, però en precisa el significat, que no és 'llit de riu' sinó 'tartera'. Glera, en canvi, té una àrea molt més extensa: el Maestrat, les terres de l'Ebre i el sud de la Franja i un significat que tampoc no és 'llit de riu' sinó 'platja de còdols formada als marges d'un corrent fluvial'. Sembla clar, doncs, que si calia entrar alguna forma relativa a aquest concepte, aquesta és glera i que el seu significat en ca cas no pot ésser 'llit d'un riu'. És per això, evidentment, que el DGEC, en la seva voluntat d'alterar al mínim possible el corpus en l'estat DFabra, manté llera, però el marca amb un reg i el remet a glera, mot que incorpora al corpus sense cap marca restrictiva (és propi d'una àrea prou extensa i no té cap concurrent sinonímic exacte) amb la definició '1. Areny gruixut i ple de còdols. 2. Canal molt rosta; tarter 1)'. Doncs, bé, el DIEC ignora tota aquesta evolució lexicogràfica, torna enrere a l'estat DFabra, no avisa de cap restricció i, per acabar-ho d'adobar, manté també la definició errònia del DFabra. Conseqüència? Que algun tècnic del Departament de Política Territorial i Obres Públiques de la Generalitat de Catalunya va quedar ullprès d'aquesta forma, li va semblar que traduïa perfectament el cauce castellà, malgrat que tant el DGEC com el mateix DIEC donen corn a forma preferent i, per tant, terminològica, llit fluvial, i la va posar en circulació per mitjà dels escrits i les disposicions oficials generats pel dit departament, al punt que actualment fins l'hem sentit en boca d'algun presentador de televisió. Ja veiem, doncs, corn aquelles suposicions que fèiem sobre possibles usos impropis de tocom, que podien semblar humorístiques, han esdevingut una trista realitat en el cas de llera, i no per boca d'un estranger encara poc competent en la llengua, sinó per obra d'uns tècnics d'un departament oficial!.

## Referències

* ↑ El diccionari de l'Institut. Una aproximació sistemàtica, per Francesc Esteve, Josep Ferrer, Lluís Marquet i Juli Tomeu Moll-Mas, www.raco.cat/index.php/Marges/article/download/111256/160386 i El llit fluvial Carles Domingo http://llenguanacional.cat/pdf/41.pdf
# Mare de Déu dels Socors de Canapost

La Mare de Déu dels Socors de Canapost és una església barroca de Forallac (Baix Empordà) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici religiós fortificat. Santuari, avui ruïnós, emplaçat al cim d'un pujol cobert de pins, garrigues i oliveres, a un Km. a ponent del poblet de Canapost. L'església és una d'una sola nau i a la capçalera s'hi adossa una torre de defensa cilíndrica, de manera que aquest absis té murs laterals rectilinis mentre a llevant és corbat, ja que pertany a la torre. Al frontis hi ha una portada d'arc de mig punt de gran dovellatge, una finestra rectangular al costat pe veure l'altar des de l'exterior i un òcul al centre de la façana; al damunt hi ha una espadanya d'un arc. La nau té volta enfonsada, se'n conserva l'arrencada en ambdós costats; es conserva la de capçalera que és de canó, de pedra morterada.
La torre té espitlleres d'arma de foc; ha perdut el coronament. La construcció és de rebles lligats amb morter i carreus angulars.

## Història

Segons sembla a l'ermita dels Socors s'hi mantingué el culte fins a l'any 1936. Ja abans, però, devia trobar-se en mal estat de conservació, doncs segons A. Noguera i Massa (po.cit.): "De l'ermita de la Mare de Déu dels Socors, del veïnat de Canapost, en amenaçar ruïna, hom va treure la imatge "tallada de fusta", i el retaule,que hom traslladà a l'església parroquial de Peratallada. Desapareguda."
Ignorem per quina raó el dit autor inclou aquesta notícia entre les referents a "marededéus romàniques" desaparegudes, tenint en compte que no hi ha documentació ni vestigis arquitectònics d'època romànica en aquest santuari.
Al pujol hi ha evidències de poblament d'època iberoromana.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Mare de Déu dels Socors de Canapost». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
* ↑ J.Badia, "L'Arquitectura ..."

## Enllaços externs

* Mare de Déu dels Socors de Canapost Arxivat 2018-10-07 a Wayback Machine., fitxa del catàleg de l'Ajuntament
# Milla romana

Milla romana (Milliare, milliarium o mille passuum) va ser una mesura de longitud de l'antiga Roma equivalent a mil passes de cinc peus cadascuna i, per tant, equivalent a cinc mil peus (1479,5 metres, ja que la milla romana era lleugerament més curta que la milla anglesa moderna). Era equivalent a vuit estadis grecs (1 estadi mesurava uns 185 metres). El nom més comú era mille passuum o les inicials M.P., però de vegades "passuum" s'ometia.

## Conversió al sistema mètric

Tota aquesta estructura de mesures es basava en una visió idealitzada de proporcions entre les diferents parts del cos humà, manejant cada societat una estructura i un valor diferents per a cada una d'aquestes mesures, conservant el mateix nom. D'aquesta manera el peu tenia diferents mesures segons fora romà, grec, iber, babilònic, anglès, etc.
| Unitat romana | Nom en llatí | Peus | Equivalència |
| Peu romà | Pes, pedis (plural) | 1 | 29,62 cm |
| Pas simple | Gradus | 2,5 | 74,05 cm |
| Pas doble | Passus | 5 | 1,481 m |
| Un estadi | Stadium | 625 | 185,125 m |
| Milla romana | Mille Passus | 5000 | 1481 m |
| Llegua | Leuga | 7.500 | 2.221,5 m |
Per a altres estudiosos (Antonio Blázquez), equival a 1.672 m, basant-se en distàncies d'itineraris de calçades romans, encara que ha estat rebatut en altres estudis.

## Referències

* ↑ Smith, William (ed.). «Milliare». A Dictionary of Greek and Roman Antiquities (1890). [Consulta: 29 març 2022].

## Vegeu també

* Mil·liari
* Peu (unitat)
* Peu romà
* Unitats de longitud romanes
* Mesures i pesos a l'antiga Roma
* Unitats de longitud obsoletes
* Mesura Romana - de la Viquipèdia en llatí.

## Enllaços externs

* Antigues Unitats de Longitud (english) Recovery of the Ancient System of Foot/Cúbit/Stadion - Length Units. Dieter Lelgemann, Germany.
# Llibre dels Nombres

* Llibres de la Torà
* Gènesi
* Èxode
* Levític
* Nombres
* Deuteronomi
El llibre dels Nombres és el quart de la Torà i, per tant, de la Bíblia, i que en hebreu és anomenat ba-midbar במדבר, "en el desert." En la Septuaginta, el nom és Arithmoi ("Nombres", literalment), ja que és un registre del cens del poble al Sinaí i a la planura de Moab i detalla molt precisament certs rituals, amb les repeticions necessàries.
El llibre també és d'interès històric, ja que dona els detalls de la ruta dels israelites en el desert i els seus campaments principals. Certs esdeveniments, si bé són hiperbòlics, tenen base arqueològica, com l'arribada a Qades. Està dividit en tres parts:
* El cens del poble al Sinaí
* Un relat del recorregut de Sinai cap a Moab, i l'enviament d'espies, i llur report.
* Un relat del que va ocórrer a la planura del Moab, abans de creuar el riu Jordà.
És important l'organització en 12 tribus, una per cada fill de Jacob i base de molts conflictes territorials posteriors. El record de la pasqua i l'acció protectora de Déu cap al seu poble escollit és constant.
El llibre cobreix el recorregut de 38 anys i 10 mesos després de la sortida d'Egipte. La data més probable de composició estaria sobre el segle VI aC, recollint històries més antigues (bàsicament de la font anomenada P en la hipòtesi documental).

## Referències

* ↑ «Llibre dels Nombres». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Vegeu també

* Jurament More Judaico
# Setge de Bursa

El setge de Bursa va ocórrer el 1326, quan els otomans van idear un audaç pla per apoderar-se de la ciutat de Bursa. Els otomans no havien capturat cap ciutat abans, la manca d'experiència en aquesta etapa de la guerra va fer que la ciutat no es rendí fins al cap de deu anys. Algunes fonts suggereixen nou anys, i n'hi a d'altres que diuen fins i tot vuit anys.

## Antecedents

Passat el 1300 era encara una de les poques ciutat d'Anatòlia que l'Imperi Romà d'Orient dominava junt amb Nicea i Filadelfia.
La Guerra civil romana d'Orient del 1321-1328 esclatà per la decisió d'Andrònic d'apartar el seu net Andrònic de la línia successòria després que el seu comportament decadent i els seus amics de la noblesa acabés amb la mort accidental del seu germà Manuel i, com a resultat, la mort de pena del seu pare Miquel. El jove es negà a acceptar aquest decret i juntament amb els seus partidaris s'alçà en rebel·lió contra el seu avi i l'esclat del conflicte obligà Andrònic II a avortar la campanya que preparava contra la Gran Companyia Catalana dels almogàvers establerts a Atenes. Després de set anys de guerra intermitent, aconseguí arrabassar-li el tron al seu avi, però els autèntics guanyadors foren les potències veïnes, car l'Imperi Romà d'Orient sortí molt afeblit del conflicte.

## El setge

El tekfur (cap militar) de Prusa (generalment esmentada com a Brusa) fou derrotat al coll de Dinboz pels otomans, que van assetjar la ciutat (1308) però no la van poder conquerir. Va quedar bloquejada durant anys perquè els otomans no havien capturat cap ciutat abans i no tenien ni experiència ni maquinària de setge, i finalment es va rendir per la gana el 6 d'abril de 1326; el comandant romà d'Orient va poder abandonar la ciutat sa i estalvi però el seu conseller Saroz, que havia recomanat la rendició, va passar al servei dels otomans; els grecs van ser establerts a un barri i la ciutat va ser ocupada per turcs i la ciutadella fou declarada la capital del beilicat otomà.

## Importància

La captura de Bursa va establir Osman I (Othman) i els seus successors com la major potència d'Àsia Menor, a partir de l'Imperi Otomà.

## Referències

* ↑ Treadgold, Warren T. A History of the Byzantine State and Society (en anglès). Stanford University Press, 1997, p. 842-843. ISBN 0-8047-2630-2.
* ↑ Nolan, Cathal J. The Age of Wars of Religion, 1000-1650: An Encyclopedia of Global Warfare and Civilization (en anglès). 1. Greenwood Publishing Group, 2006, p. 100–101. ISBN 9780313337338.
* ↑ Paul K. Davis, 100 Decisive Battles from Ancient Times to the Present: The World's Major Battles and How They Shaped History (Oxford: Oxford University Press, 1999), 151.

## Bibliografia

* OSTROGORSKY, George. Storia dell'Impero bizantino. Milà: Einaudi, 1.968. ISBN 8806173626.

## Vegeu també

* Campanya catalana a l'Àsia menor
* Caiguda de Gal·lípoli
* Reconquesta de Gal·lípoli
* Batalla de Pelecà
* Setge de Tessalònica (1422-1430)
* Setge de Nicomèdia
* Setge de Constantinoble (1422)
# Termodinàmica de l'equilibri

La termodinàmica de l'equilibri és l'estudi sistemàtic de les transformacions de la matèria i l'energia en sistemes en termes d'un concepte anomenat equilibri termodinàmic. La paraula equilibri implica un estat d'equilibri. La termodinàmica d'equilibri, en els orígens, deriva de l'anàlisi del cicle de Carnot. Aquí, normalment un sistema, com a cilindre de gas, inicialment en el seu propi estat d'equilibri termodinàmic intern, es desequilibra mitjançant l'entrada de calor d'una reacció de combustió. Després, a través d'una sèrie de passos, a mesura que el sistema s'instal·la en el seu estat d'equilibri final, s'extreu el treball.
La termodinàmica d'equilibri difereix de la termodinàmica de no equilibri, ja que, amb aquesta última, l'estat del sistema objecte d'investigació normalment no serà uniforme, sinó que variarà localment en les distribucions d'energia, entropia i temperatura a mesura que els gradients s'imposen per fluxos termodinàmics dissipatius.. En la termodinàmica d'equilibri, per contra, l'estat del sistema es considerarà uniforme en tot el conjunt, definit macroscòpicament per magnituds com la temperatura, la pressió o el volum. Els sistemes s'estudien en termes de canvi d'un estat d'equilibri a un altre; aquest canvi s'anomena procés termodinàmic.
La geometria de Ruppeiner és un tipus de geometria de la informació utilitzada per estudiar la termodinàmica. Afirma que els sistemes termodinàmics es poden representar mitjançant la geometria riemanniana, i que les propietats estadístiques es poden derivar del model. Aquest model geomètric es basa en la idea que existeixen estats d'equilibri que es poden representar per punts de la superfície bidimensional i la distància entre aquests estats d'equilibri està relacionada amb la fluctuació entre ells.

## Referències

* ↑ «Equilibrium Thermodynamics» (en anglès). [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ Adkins, C. J.. Equilibrium Thermodynamics (en anglès). Cambridge University Press, 1983-07-14. ISBN 978-0-521-27456-2.
* ↑ «Thermodynamic Equilibrium - an overview | ScienceDirect Topics» (en anglès). [Consulta: 10 gener 2025].
* ↑ de Oliveira, Mário J. «Equilibrium Thermodynamics» (en anglès). Graduate Texts in Physics, 2017. DOI: 10.1007/978-3-662-53207-2. ISSN: 1868-4513.
# Restes d'una masia (Palafrugell)

Les restes d'una masia són una obra de Palafrugell (Baix Empordà) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Restes d'una antiga masia amb una sola crugia, planta baixa i pis que ha quedat entre mitgeres. S'hi ha afegit un segon pis. Als baixos hi ha un ampli portal d'arc rebaixat. Al pis s'hi obre un finestral decorat, amb emmarcament de pedra calcària. Els muntants figuren pilastres coronades per capitells dòrics, la llinda i l'ampit són decorats amb simple motllures. L'aparell de la façana és de carreus grans i ben escairats, col·locats en filades uniformes a trencajunt.
A l'interior hi ha una volta de pedra. El pis està modificat. La tercera planta afegida té el mur arrebossat i es diferencia de la part existent.

## Història

Aquest edifici és un testimoni de les masies d'extramurs que quedaren integrades en el nucli urbà, quan es crearen els primers eixamples de la vila medieval de Palafrugell.

## Referències

* 1 2 3 «Restes d'una masia». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 10 octubre 2018].
# Setge de Nicomèdia

Des de 1299, la creació del nou estat turc dels otomans havia estat lenta però segura, amb la captura dels territoris dels romans d'Orient. La pèrdua de Nicea va ser el començament d'una sèrie d'expansions otomanes que van conduir a la dissolució final de l'Imperi Romà d'Orient i la dispersió dels seus estats grecs successors.

## Antecedents

El regnat d'Andrònic III Paleòleg fou l'últim intent genuí i prometedor de l'Imperi Romà d'Orient de restaurar "la glòria que va ser Roma". El 1329, les tropes romanes d'Orient van ser enviades per trobar-se amb les forces otomanes que havien estat bloquejant, i de fet assetjant Nicea des de 1301. La Campanya de la Gran Companyia Catalana a Anatòlia i les defenses de Nicea havien frustrat els intents dels otomans de prendre qualsevol ciutat, però després que l'exèrcit de socors romà d'Orient va ser derrotat en la batalla de Pelecà el 10 de juny de 1329, l'any 1331, Nicea es va rendir, suposant un cop massiu tenint en compte que era la capital de l'Imperi 70 anys abans. Després de la derrota bizantina de Nicea el 1331, la pèrdua de Nicomèdia era només qüestió de temps per als romans d'Orient.

## El setge

L'emperador romà d'Orient va intentar subornar al líder otomà Orhan, però el 1337, Nicomèdia va ser atacada i va caure en mans otomanes. L'Imperi Romà d'Orient no es va recuperar d'aquesta derrota; l'últim bastió de Bizanci a Anatòlia havia caigut.

## Conseqüències

Després de la pèrdua de Nicomèdia, la situació de l'Imperi Romà d'Orient va esdevenir insostenible. A diferència de l'imperi durant el 1096, l'imperi ara tenia molt poca terra, excepte unes poques ciutats en el Peloponès. Amb els seus veïns serbis i hongaresos pressionant contra les seves fronteres de l'oest i els otomans desmantellant el seu domini a l'est, l'àguila bicèfala de Constantinoble ara veia veritablement el mateix perill vers les dues direccions.

## Referències

* ↑ Mango, 2002, p. 263.
* 1 2 Grant, 2005, p. 122.

## Bibliografia

* Grant, R.G.. Battle: A Visual Journey Through 5,000 Years of Combat (en anglès). Dorling Kindersley Publishers Ltd, 2005.
* Mango, Cyril. The Oxford History of Byzantium (en anglès). Oxford UP, 2002.
# Capella del Sant Nom de Jesús

La Capella del Sant Nom de Jesús és una obra renaixentista d'Oliana (Alt Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Edifici religiós de petites dimensions de planta quasi quadrada, coberta a doble vessant. Està fet amb carreus regulars ben escairats. Destaca la porta adovellada amb arcs motllurats. A sobre de l'entrada hi ha un petit nínxol buit, en forma de petxina, i al damunt un escut amb la data de 1596 gravada als costats.

## Referències

* ↑ «Capella del Sant Nom de Jesús». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 30 octubre 2018].
# Circuit del Baix Penedès

El Circuit del Baix Penedès, conegut també com a Circuit de Sitges-Baix Penedès, fou el primer circuit de curses d'automobilisme i de motociclisme que es va fer servir a Catalunya. Va tenir activitat entre el 1906 i el 1919 i s'hi van córrer, entre d'altres, les dues primeres edicions de la Copa Catalunya d'automobilisme (1908 i 1909), la primera edició d'un anomenat "Campionat motorista espanyol" (1909) i les primeres curses per a autocicles organitzades per la Penya Rhin (1916-1919).
Es tractava d'un circuit temporal habilitat en carreteres públiques que enllaçava les poblacions de Sitges, Sant Pere de Ribes, Canyelles, Vilanova i la Geltrú i tornava a Sitges (tots aquests municipis van ser adscrits a l'actual comarca del Garraf arran de la primera divisió territorial de Catalunya de 1936). La longitud total era de 27,885 km. Les carreteres de l'època, estretes i tortuoses, a més de trobar-se en mal estat, van fer que el circuit s'abandonés després de la darrera edició de la cursa d'autocicles de la Penya Rhin, el 1919.

## Referències

* ↑ Claret, Salvador. «Les primeres curses a Catalunya». A: Museu de la Ciència i de la Tècnica de Catalunya. Viva Montesa, col·lecció Pere Permanyer: Guia de l'exposició de motocicletes. Barcelona: Cevagraf, SCCL, 2003, p. 60. ISBN 84-393-5977-2.
* ↑ «Circuit del Baix Penedès». Enciclopèdia de l'esport català. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* 1 2 Del Arco, Javier; Arderiu, Miquel; Montero, Xavier; Camp, Jordi. «Els primers circuits: Baix Penedès, Llevant, Tarragona, Vilafranca». A: Història de l'automobilisme a Catalunya. Barcelona: Planeta, 1990, p. 32. ISBN 84-320-6249-9.