OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Caixa d'Estalvis (Vilassar de Mar)

La Caixa d'Estalvis és un edifici del municipi de Vilassar de Mar (Maresme) que forma part de l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici civil caracteritzat pel seu gran eix longitudinal. Consta d'una planta baixa porxada i dos pisos. Està cobert per una teulada de dues vessants amb el carener paral·lel a la façana. Tot el conjunt es caracteritza pel seu marcat aire neoclàssic fruit de la reforma de 1950 (l'aspecte anterior era el de l'extrem esquerre del conjunt). Les columnes originals han estat recobertes adquirint la forma de pilars quadrats amb capitells clàssics, s'han col·locat frontons triangulars i circulars damunt les finestres que recorren l'amplada de la façana principal i la lateral dreta, el segon pis ha estat cegat i la teulada ha estat tapada per una balustrada clàssica. A l'angle de l'edifici, pilastres adossades amb capitells clàssics travessen tot el primer pis. L'aspecte general és del d'un historicisme basat en el Renaixement.

## Història

L'obra original fou realitzada l'any 1845 per Jaume vives, mestre d'obres, i reformada l'any 1950 per Josep Maria Ribas i Casas, arquitecte. Durant molts anys fou el cafè i centre d'esbarjo més important de la vila, anomenat inicialment "El Foment" i posteriorment "El Casino". Actualment és una caixa d'estalvis.

## Referències

* 1 2 3 4 «Caixa d'Estalvis». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 19 març 2015].
# Gallaquès

El Gallaquès (Galhaqués en occità) és un Parçan o comarca d'Occitània situada al Llenguadoc.
La seva vila principal és Galhac.
Segons la proposta del diari Jornalet de divisió administrativa d'Occitània, basada en l'obra de Frederic Zégierman Le Guide des pays de France, el Gallaquès estaria ubicat a la regió del Llenguadoc, subregió de l'Albigès.
Oficialment, els municipis del Cordès i de tot l'Albigès estan ubicats en el departament francès del Tarn.

## Referències

* ↑ «Las encontradas d’Occitània» (en occità). Jornalet, 12-06-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
* ↑ «Lo trabalh de recuperacion de las encontradas d’Occitània contunha» (en occità). Jornalet, 30-10-2016. [Consulta: 6 gener 2025].
# Cal Felipet

Cal Felipet és una obra amb elements renaixentistes del Palau d'Anglesola (Pla d'Urgell) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Habitatge entre mitgeres a la que li resta la façana com a únic element històric. En el paredat de carreus regulars de filada s'obre un gros portal dovellat i dues finestres rectangulars amb trencaaigües a la base. Una finestra té els cantells motllurats.

## Història

Afegit recent de l'arcada de la golfa. Més tard s'hi afegí encara la finestra de la plata baixa.

## Referències

* 1 2 «Cal Felipet». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 13 març 2019].
# Oscillum

Oscillum, en plural oscilla, és una paraula llatina que s'aplica a petites figures, sobretot màscares, que es penjaven com ofrena a diverses divinitats, en connexió amb festivals i d'altres cerimònies. Se la considera un diminutiu de la paraula «os cara» i, per tant, significaria «carona». Com els oscilla es movien per efecte del vent, oscillare va passar a significar «moure's per efecte del vent, oscil·lar».
Es conserven moltes oscilla o màscares que representen el cap de Dionís o Baco. Es feien de marbre i terracota, però el material més habitual era la fusta. També es penjaven, com els oscilla, petites figuretes fetes de llana anomenades pilae.

## Festivals

Els festivals en què es penjaven oscilla eren:
(1) Les Sementivae Feriae, o festes de la sembra, i les Paganàlia, festivals rurals de les divinitats tutelars dels camps; totes dues eren al gener. En aquesta ocasió els oscilla es penjaven dels arbres, com la vinya i l'olivera, el roure i el pi, i duien cares de Liber, Baco o una altra divinitat relacionada amb el conreu o la terra (Virgili, Geòrgiques 2.382-396).
(2) Les Feriae Latinae, en què tenien lloc uns jocs que incloïen un concurs de balanceig. Sext Pompeu Fest afirma que aquests cants es deien oscillatio perquè els intèrprets portaven màscares que ocultaven la seva cara (os celare «ocultar el rostre») a causa del pudor.
(3) A les Compitàlia, segons Festo, es penjaven pilae i figures d'homes i dones, fetes també de llana, a les cruïlles dels camins en honor dels déus Lars, tantes pilae com a esclaus es posseïa i tantes figureus com a fills es tenia, amb el propòsit que els Llars preservessin la seva vida. Això ha portat a la conclusió, en general acceptada, que el costum, de penjar oscilla, representa la pràctica més antiga de sacrifici humà, i sens dubte té relació amb la pràctica de la lustratio o purificació, aquesta vegada per efecte de l'aire.

## Vegeu també

* Tintinàbul
* Superstició

## Referències

Aquest article incorpora text d'una publicació que es troba en domini públic: Chisholm, Hugh. Encyclopædia Britannica (edició de 1911) (en anglès). 11a ed. Cambridge University Press, 1911.
# Ansbert el Senador

Ansbert el Senador fou un personatge del període merovingi suposat espòs de la princesa Blitilda, la suposada filla del rei Clotari I. Serien els pares d'un fill designat Arnoald, segons diversos documents medievals dels quals el primer d'ells és la Commemoratio genealogiae domni Karoli gloriossimi imperatoris establerta per escribans del bisbat de Metz cap a 810. Les primeres versions d'aquesta genealogia donen a Clotari I com a pare de Blitilde però després, cap a 870, comença a aparèixer com a pare Clotari II.
Personatge probablement real (encara que Ansbert no és anomenat als documents contemporanis, no aporta res a les genealogies - és la seva dona que transmet la sang merovíngia - i com l'arrel Ans es retroba a Ansegisel, es considera la seva existència com possible) però mal enllaçat genealògicament pels escribes del bisbat de Metz a la fi del segle IX. En efecte, aquests escribes han reprès probablement documents autèntics per establir la genealogia, però n'han fet lectures errònies. Ni tan sols el nom de Blitilda no té per què ser fals necessàriament, és la seva qualitat d'engranatge entre els merovingis i els carolingis que la fa sospitosa i, per tant, és generalment rebutjada.
Gregori de Tours dona una llista bastant completa dels fills de Clotari I on Blitilda no hi figura. Quant a la tesi que proposa Blitilda com una filla de Clotari II, és una aberració cronològica: Arnoald, fill d'Ansbert, és un contemporani i probablement de la mateixa edat que Clotari II que en canvi seria, segons aquestes genealogies, el pare de la mare d'aquest mateix Arnauld.

## Referències

Wikipèdia en francès
# Acanthopholis horridus

Acanthopholis horridus és una espècie de dinosaure nodosàurid que va viure al Cretaci inferior (de l'Albià fins al Cenomanià), fa uns 100 milions d'anys. Acanthopholis fou un herbívor quadrúpede que oscil·lava entre els 3 i els 5,5 metres de longitud i pesava uns 380 kg.

## Referències

* Carpenter, Kenneth. «Phylogenetic Analysis of Ankylosauria». A: Carpenter, Kenneth(ed). The Armored Dinosaurs. Indiana University Press, 2001, p. 455–480. ISBN 0-253-33964-2.
# Mas Serra del Boix

El Mas Serra del Boix és un edifici de Ripoll protegit com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

El mas dels propietaris és un volum de planta, dos pisos i golfes amb teulat a dues vessants. A llevant, a més de la volta de pedra a la cort, les obertures estan emmarcades per carreus de pedra, però les obertures de migjorn tenen cairats per llinda. A la cara nord hi ha una capella amb una obertura circular i amb la porta amb els brancals de totxo i una llinda depedra. A ponent dos arcs de pedra a la cort, un cos semicircular de caràcter militar, i una terrassa; també trobem una cabanya de pedra i teules. Darrer el mas dels amos, el mas dels masovers, de planta i pis. Entre els dos masos, un passadís on hi ha la porta d'entrada al primer pis del mas dels amos i també l'entrada a la planta del mas dels masovers. Les obertures d'aquest tenen caires per llinda, alguns de mot antics. Damunt del mas hi ha dues cabanes delimitant un pati. Després trobem l'era que avui és un pati; a continuació una cabana, de teulat a un vessant com les altres dues, mirant a ponent amb quatre obertures.

## Referències

* ↑ «Mas Serra del Boix». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# Cal Farmacèutic (Anglès)

Cal Farmacèutic és un edifici del municipi d'Anglès inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Es tracta d'un edifici entre mitgeres situat entre el nucli antic i el carrer de la Indústria i cobert amb terrassa que està format per dos cossos: la farmàcia, de planta baixa i coberta d'un vessant, i l'habitatge, de dues plantes.
La planta baixa està formada per un sòcol fet de placats d'obra que unifica i anivella la façana. Sobre d'aquest hi ha un segon sòcol amb decoració de línies horitzontals fins a l'altura de les impostes de les quatre obertures de la façana que acaba amb una falsa cornisa. De les quatre obertures, una és la porta d'accés al pis superior, dues són finestres rectangulars de la farmàcia i l'altra, la porta de la farmàcia. Sobre les finestres de la farmàcia hi ha un enrajolat de color blanc amb decoració central de ceràmica pintada i gravada amb motius apotecaris i alquimistes (iconografia mèdica). Sobre la porta de la farmàcia també hi ha enrajolat blanc, encara que conté les lletres que l'identifiquen com a tal, fetes d'argila cuita i clavades. A més, com a cornisa de la farmàcia, hi ha quatre petits pilars amb teulada de doble vessant.
El primer pis està format per un seguit de finestres rectangulars, amb lleugera arcada rebaixada, emmarcades d'obra i amb llindes motllurades emergents que volten l'estructura rectangular de l'habitatge superior a la farmàcia. A la façana principal es presenten tres d'aquestes finestres, unides per una gran balconada decorada amb ferro forjat de motius espirals i que emergeix en la seva part inferior. La barana està fixada a la paret per dos angles o suports de ferro forjat situats entre les finestres que contenen decoració espiral i floral.
El teulat té un doble ràfec o cornisa i una línia de començament de teulada fins a arribar al seguit de pilars que, a diferència dels quatre de baix, estan units per trams de balconada de ferro forjat i motius vegetals cargolats. Els pilars dels angles són més alts que els altres, cosa que, juntament amb les pedres escairades que recorren de dalt a baix els angles de l'edifici, reforça la seva aparença imponent i prestigiosa.

## Referències

* 1 2 3 4 «Cal Farmacèutic». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Cal Farmacèutic». Patrimoni de la Selva. Consell Comarcal de la Selva.
# Casa dels Asprer

La Casa dels Asprer és una obra de Sant Joan de les Abadesses (Ripollès) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Portal situat a l'actual c/ Tints núm-.5. Actualment es troba força desfigurat i una meitat de la portalada està tapiada. Està formada de grans carreus de pedra tallada i picada ben disposats formant un arc de mig punt. Al centre d'aquest arc de punt rodó hi ha esculpit un escut de la família Asprer. Aquest està una mica trancat per la part superior, on sembla que hi havia un arbre i unes lletres que deurien dir Asprer. Damunt hi ha la data de 1628.

## Història

La portalada de ca L'Asprer és pràcticament l'únic que es conserva del casal de l'Asprer i de la capella dedicada a la Mare de Déu de la Corretja. A finals del segle xix havien fet marxar les famílies nobles a ciutat que fins als segles XVII-XVIII vivien a Sant Joan de les Abadesses. Des del segle xvi va donar molts fills il·lustres a la col·legiata del monestir i a la política (Don Francesc d'Asprer i Talrich tenia el títol nobiliari de comte de Fogonella).

## Referències

* 1 2 «Casa dels Asprer». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 18 març 2019].
# 109a Brigada Mixta (Exèrcit Popular de la República)

La 109a Brigada Mixta va ser una unitat de l'Exèrcit Popular de la República creada durant la Guerra Civil Espanyola.

## Historial

La unitat va ser creada a Utiel durant la primavera de 1937. Durant les seves primera etapa per la prefectura de la 109a BM van passar el tinent coronel d'infanteria Antonio Gil Otero i, posteriorment, el comandant d'infanteria Luis Pedreño Ramírez. Una vegada finalitzat la fase d'entrenament, la brigada va ser assignada a l'Exèrcit d'Extremadura. Estava previst que hagués participat en l'anomenat Pla P —preparat pel coronel Aureliano Álvarez-Coque— que finalment no es va dur a terme.
Al maig de 1937 la 109a BM va quedar enquadrada en la 37a Divisió del VII Cos d'Exèrcit.
El 8 de juliol la unitat va ser enviada al sector de Miajadas per a intentar tancar la ruptura del front que s'havia produït a conseqüència del mal acompliment de les brigades mixtes 20a i 63a davant un xoc amb forces franquistes. Al febrer de 1938 va prendre part en diverses accions limitades en el front extremeny que no van tenir molt d'èxit.
Al juny de 1938 la 109a BM va enviar a dues companyies per a intentar reforçar l'amenaçada posició de la 91a Brigada Mixta en el riu Zújar. Una setmanes després, durant el mes de juliol, la 109a Brigada va intervenir en combats directes amb les forces franquistes amb la intenció de tallar-los el pas en la zona del riu Guadiana; però davant la pressió enemiga va haver de retirar-se cap a La Coronada, després de sofrir pèrdues. La brigada seria finalment destruïda quan es va produir el tancament de la bossa de Mèrida.
La 109a Brigada Mixta seria reconstituïda novament, encara que no va participar en l'ofensiva de Valsequillo de gener de 1939.

## Comandaments
### Comandants

* Tinent coronel Antonio Gil Otero;
* Comandant d'infanteria Luis Pedreño Ramírez;
* Major de milícies Antonio de Blas García;
* Major de milícies Timoteo Reboiro Jiménez;
* Major de milícies Juan Guijarro Iniesta;

### Comissaris

* Ernesto Herrero Zalagán, del JSU/PCE.

## Referències

* 1 2 3 4 Engel, 1999, p. 99.
* ↑ Zaragoza, 1983, p. 56.
* ↑ Alpert, 2013, p. 335.

## Bibliografia

* Alpert, Michael. The Republican Army in the Spanish Civil War, 1936–1939. Cambrige University Press, 2013. ISBN 84-3230-682-2.
* Engel, Carlos. Historia de las Brigadas Mixtas del Ejército Popular de la República. Madrid, Almena, 1999. 84-922644-7-0.
* Martínez Bande, José Manuel. La batalla de Pozoblanco y el cierre de la bolsa de Mérida. Madrid: Editorial San Martín, 1981.
* Salas Larrazábal, Ramón. Historia del Ejército Popular de la República. La Esfera de los Libros, 2006. ISBN 84-9734-465-0.
* Zaragoza, Cristóbal. Ejército Popular y Militares de la República, 1936-1939. Barcelona: Ed. Planeta, 1983.
# Parc Nacional de l'Alt Atles Oriental

El Parc Nacional de l'Alt Atles Oriental (amazic estàndard marroquí: ⴰⴼⵔⴰⴳ ⴰⵏⴰⵎⵓⵔ ⵏ ⴰⵟⵍⴰⵙ ⵎⵇⵇⵓⵕⵏ ⴰⴳⵎⵓⴹ, Afrag Anamur n Aṭlas Mqquṛn Agmuḍ) és un parc nacional del Marroc. Té una superfície de 49,000 hectàrees (120,000 acres) i està a la vora de les muntanyes de l'Alt Atles.
El parc va ser creat per preservar els valors culturals, juntament amb les seves poblacions d'arruí, gasela de l'Atles, ocells, amfibis, reptils, i vegetació.
Quan es va proposar com a Parc Nacional aquest lloc abastava 55.252 hectàrees de l'Alt Atles entre Midelt i Er Rachidia. La roca base consta de pedra calcària amb algunes intrusions ígnies. El lloc té rangs d'altitud de 1.645 metres al llit de l'Oued Arheddou a 3.102 m al cim del Jbel Tanrhourt. En el seu extrem occidental inclou els llacs bessons d'Isli i Tislit, prop d'Imilchil. El vessant nord gaudeix d'una precipitació anual de 400-600 mm i, per tant, és ben arbrat, mentre que el vessant sud és més sec, rebent només 200-300 mm, i està més oberts. Les neus de l'hivern són abundants i de llarga durada en les elevacions més altes. A la banda nord, la vegetació llenyosa consisteix en boscos de cedre de l'Atles, pinastre magrebí i alzina, boscos oberts de savina turífera, i a les zones de menor altitud, alguns boscos de pi blanc. Els cims de les muntanyes i altiplans alts donen suport a la vegetació d'estepa xeròfila, i hi ha algunes pastures a les zones més humides. Al vessant sud el bosc de cedre està desapareixent, però persisteixen els roures dispersos i boscos de pi. La vegetació d'estepa és predominant, dominat per Stipa tenacissima en altituds més baixes.

## Referències

* ↑ «Communication, Education and Public Awareness in Protected Areas - West Asia and North Africa». International Union for Conservation of Nature. [Consulta: 15 novembre 2011].
* ↑ «Parc National du Haut Atlas Oriental» (en francès). Haut Commissariat aux Eaux et Forêts et à la Lutte Contre la Désertification. Arxivat de l'original el 2012-04-25. [Consulta: 15 novembre 2011].

## Enllaços externs

* Parc National du Haut Atlas Oriental. BirdLife International. 2011-11-15.
* Parc National du Haut Atlas Oriental Arxivat 2012-04-25 a Wayback Machine., Haut Commissariat aux Eaux et Forêts et à la Lutte Contre la Désertification
* Parc National du Haut Atlas Oriental Arxivat 2016-12-25 a Wayback Machine. Centre d'Echange d'Information sur la Biodiversité du Maroc
# Ferran Archilés i Cardona

Ferran Archilés i Cardona (Castelló de la Plana, 1971) és un historiador valencià, professor del departament d'Història Contemporània de la Universitat de València.
És autor d'un dels estudis més minuciosos sobre l'obra de Joan Fuster, el llibre Una singularitat amarga, publicat el 2012. L'obra realitza un estudi cronològic i detallat de l'obra i discurs de Joan Fuster, que té com a tesi que el disseny i anàlisi de la nacionalitat valenciana realitzat pel suecà va ser equivocat, ja que el concepte de nació política és un concepte modern i l'únic discurs identitari que entre els valencians s'ha reproduït és el d'Espanya, fet que situaria la naixença del discurs del regionalisme valencià (i del nacionalisme) en un espai de temps posterior.
Els treballs d'Archilés, així com el d'altres historiadors com Rafael Roca, Martí Martínez o Josep Andrés Pérez, formen part d'un moment historiogràfic concret, el de principis del segle xxi, en què el valencianisme polític va desenvolupant una línia transversal, i per tant, s'obre a noves cultures polítiques amb què anteriorment havia marcat distàncies. Així doncs, en els seus treballs es fa una lectura de la Renaixença valenciana i de figures com Teodor Llorente o Blasco Ibáñez més positiva pel que fa a la seua contribució al valencianisme que no les que tradicionalment han fet autors com Joan Fuster o Alfons Cucó. El 2010 va guanyar el premi Manel Garcia Grau amb el poemari Mala memòria.
El 2018 guanya el Premi d'assaig en valencià Josep Vicent Marqués, dins els Premis literaris Ciutat de València amb Dues o tres pintes més tard. Notes disperses (2012-2014) (Edicions del Bullent, 2019).

## Referències

* ↑ «La identitat valenciana». Entrevista a Ferran Archilés, per Carles Fenollosa publicat a Saó num. 391, març de 2014
* ↑ Quan penses que l'únic fusterià eres tu. Alguns apunts sobre el llibre de Ferran Archilés "Una singularitat amarga" article de Toni Rico del 10 d'agost de 2012
* ↑ La desconstrucció de Fuster notícia a El País del 27 de juny de 2012
* ↑ El error de Fuster en la autopsia del nacionalismo notícia a Levante-EMV del 22 de juny de 2012 (castellà)
* ↑ Català i Oltra, 2012, p. 497.
* ↑ Català i Oltra, 2012, p. 498.
* ↑ Ferran Archilés guanya el III premi de poesia Manel Garcia Grau Arxivat 2016-03-03 a Wayback Machine. notícia al web de la Universitat Jaume I de juny de 2010
* ↑ «L'Ajuntament rep els guanyadors dels XXXVI Premis Literaris Ciutat de València». El Periòdic, 01-12-2018.
* ↑ Enllaç a la fitxa del llibre al web de l'editorial

## Bibliografia

* Català i Oltra, Lluís. Fonaments de la identitat territorial amb especial atenció a la identitat nacional. El cas valencià: discursos polítics sobre la identitat valenciana entre els militants de base del Bloc, EUPV i PSPV-PSOE. Universitat d'Alacant, 2012.
# Calanques de Marsella

Les calanques de Marsella o el Massís de Calanques és un terreny salvatge i abrupte que s'estén des del districte novè de Marsella (barris de Madrague de Montredon i Les Goudes, i entre cap Croisette i cap a l'est cap a Cassis, ocupant 20 km de llarg i 4 km d'amplada al llarg de la costa. El seu cim més alt és Mont Puget a 565m.
El mot calanca (de l'occità calanco ) indica una vall excavada per un riu, després recuperada pel mar.
Les calanques es beneficien de la protecció del parc nacional de Calanques creat l'abril de 2012 i és el primer parc nacional periurbà d'Europa i el 3r del món. Per la repoblació de les aigües, es prohibeix la pesca de certes zones del parc per servir de vivers naturals.
Els innombrables fòssils incrustats a la pedra calcària testimonien una història que va començar, fa més de cent milions d'anys, amb l'acumulació de sediments al fons del mar, després d'un aixecament a l' era terciària, era de la formació dels Alps. L'erosió va accentuar les fractures, per donar lloc al relleu turmentat que observem avui dia. La cova Cosquer situada al massís, sota l'aigua, testimonia la durada de l'ocupació del lloc per part dels homes.

## Referències

* ↑ «Parc nacional de Calanques, excepció mediterrània» (en francès).
* ↑ Augier, Henry.. Les Calanques : parc national, un siècle de combats et d'espérances. París: Sang de la terre, impr. 2013. ISBN 978-2-86985-308-9.
* ↑ Collina-Girard, Jacques «La grotte Cosquer et les sites paléolithiques du littoral marseillais (entre Carry-le-Rouet et Cassis)». Méditerranée, 82, 3, 1995, pàg. 7–19. DOI: 10.3406/medit.1995.2896.
* ↑ Blanc, Jean Joseph «Les grottes du massif des Calanques (Marseilleveyre - Puget - Riou, France) : géologie, géomorphologie, sédimentologie» (en francès). Physio-Géo. Géographie physique et environnement, Volume 6, 26-02-2012, pàg. 161–200. DOI: 10.4000/physio-geo.2697. ISSN: 1958-573X.
# Polacanthus

Polacanthus («moltes espines», del grec antic πολυ- poly- «molt» i ακανθα, acantha «espina») és un gènere de dinosaure ancilosàurid blindat que va viure al Cretaci inferior, fa entre 132 i 112 milions d'anys, en el que avui en dia és l'oest d'Europa.

## Referències

* ↑ Liddell & Scott. Greek-English Lexicon, Abridged Edition. Oxford University Press, Oxford, UK, 1980. ISBN 0-19-910207-4.