OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La curació del cec (Dresden)

La curació del cec és una obra d'El Greco, realitzada a l'oli sobre tremp el 1567. És la primera obra del seu període venecià.

## Tema de l'obra

La curació del cec es podria referir a un episodi narrat a l'Evangeli segons Marc o a un altre a l'Evangeli segons Joan . Però molt probablement El Greco representa l'episodi referit a l'Evangeli segons Mateu , que és el millor s'adiu a aquesta escena.

## Anàlisi

El Greco va tenir contacte amb els tallers dels pintors manieristes més importants de l'època, El Veronès, Tintoretto i Tizià. No apareix en aquesta obra el vernís oriental característic de L'adoració dels Reis Mags o Dormició de Maria. Al contrari, el pintor crea diversos grups de figures i desenvolupa per primera vegada un espai amb perspectiva.
L'escena es desenvolupa en una àmplia plaça envoltada per edificis clàssics i un arc de triomf. Crist i el cec presideixen el principal grup a l'esquerra, els deixebles a la dreta i un petit contingent en el centre. Tots es troba en moviment, d'acord amb l'eclecticisme de l'època.
Aquesta obra mostra un domini complet de la llum, el color i què les pinzellades ràpides que aplica el pintor permeten modelar amb encert. Malgrat això, no es va aconseguir un bon punt de vista, el que provoca un joc de llum una mica contradictori. Tot plegat és una característica d'un pintor en formació com l'ho era El Greco en aquell moment.

## Vegeu també

* La Curació del cec (Parma)
* La Curació del cec (MET, New York)

## Referències

* ↑ Wethey, Harold E. Obra citada, p. 57.

## Bibliografia

* WETHEY, Harold Edwin; El Greco y su Escuela (Volumen-II) ; Ediciones Guadarrama; Madrid-1967
* Álvarez Lopera, José. El Greco. Madrid: Arlanza, 2005. ISBN 84-9550-344-1.
* Scholz-Hänsel, Michael. El Greco. Colonia: Taschen, 2003. ISBN 978-3-8228-3173-1.

## Enllaços externs

* ArteHistoria.com. http://www.artehistoria.jcyl.es/v2/obras/6301.htm Arxivat 2014-02-22 a Wayback Machine.
# Palau Firck

El Palau Firck (en letó: Firksa muižas pils; en alemany: Virckshof) és un palau a la històrica regió de Curlàndia, al municipi de Talsi de Letònia. Va ser construït pel baró von Firck l'any 1883. L'edifici alberga el Museu Regional de Talsi.

## Referències

Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia. (en letó, anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Cal Pantorrillo

Cal Pantorrillo és una obra de Cervera (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Situat al carrer Major, eix vertebrador del nucli antic del municipi. Casa entre mitgeres, consta de planta baixa, dues plantes i golfes. La composició de la façana és simètrica amb tres línies d'obertures. De la planta baixa destaca el portal de la dreta que dona accés a la casa. Aquest té una estructura pròpia del segle xvii, amb carreus encoixinats a tot al volt i llinda amb dovelles a saltacavall. Les altres dues obertures han estat molt reformades. El primer pis està format per tres obertures, essent la central un balcó, que es corresponen amb les obertures del segon pis, consistents en dos balcons a l'esquerra i una finestra a la dreta. Transcorre encara per damunt el nivell de golfes, definit a l'exterior per tres finestrals quadrangulars. El parament de la façana és arrebossat, però les obertures del primer pis deixen veure els carreus ben treballats a tot el volt i part de la façana també amb un aparell ben elaborat, el que ens porta a pensar que l'arrebossat seria posterior -i més propi del segle xviii.

## Referències

* ↑ «Cal Pantorrillo». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2021].
# Palau de Vērgales

El Palau de Vērgales (Vērgales muižas pilsen letó) és un palau a la històrica regió de Curlàndia, a la parròquia de Vērgale del municipi de Pāvilosta de Letònia. Originalment construït al segle xviii, va ser remodelat pel Baró von Behr el 1837 en estil neoclàssic i amb un ampli jardí. L'edifici allotja l'escola primària de Vērgales.«Vērgales muiža» (en letó). [Consulta: 13 març 2015].

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.
* «Vērgales muiža» (en letó). [Consulta: 13 març 2015].

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Casa al carrer Major, 32 (Cervera)

La Casa al carrer Major, 32 és una obra de Cervera (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Situada al carrer Major, eix vertebrador del nucli antic del municipi. Casa entre mitgeres amb desenvolupament de planta baixa i dos pisos. El parament de la façana principal és arrebossat però a la planta baixa és a la vista, format per grans carreus, i a més hi destaquen les restes d'un típic portal adovellat que ha estat mutilat en un dels seus extrems per la casa del costat, de construcció posterior, i per l'obertura d'una porta més petita, d'arc escarser, a l'altra banda. Les característiques del portal ens el poden situar al segle xvii. La coberta de l'edifici és a dues aigües amb el carener paral·lel a la façana principal.

## Referències

* ↑ «Casa al carrer Major, 32». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2021].
# Geórgios Kunduriotis

Geórgios Kunduriotis (grec: Γεώργιος Κουντουριώτης) (Hidra, Imperi Otomà, 1782 - 1848 Atenes, Grècia) va ser un empresari armador i polític que va servir com a primer ministre de març a octubre de 1848.

## Biografia

Va néixer el 1782 al Golf Sarònic, a Hidra en una família del grup ètnic dels arvanites. Va ser avi de Pavlos Kunturiotis que va lluitar a la Primera Guerra Balcànica i més tard va exercir com primer President de la República Hel·lènica.
Quan la Guerra d'Independència va esclatar, Geórgios, juntament amb la resta de la família, va donar suport a la causa amb generoses donacions, així com amb les seves naus. Geórgios Kunduriotis es va convertir en membre del comitè executiu de la revolució grega i va ser el seu president des de 1823 fins a 1826 durant el moment crucial del tercer setge de Missolonghi.
Després de la independència, es va convertir en un membre del gabinet de Ioannis Kapodístrias, el primer governador de Grècia. Durant el període de predomini del Partit francès al regnat del rei Otó I de Grècia, va ocupar el càrrec de Primer Ministre.

## Referències

* ↑ Trudgill, Peter. Sociolinguistic variation and change (en anglès). Edinburgh University Press, 2002. ISBN 978-0-7486-1515-5.
* ↑ Παναγιωτόπουλος, Βασίλης. «εμφύλιοι πόλεμοι». A: Ιστορία του Νέου Ελληνισμού 1770–2000 (en grec). Atenes: Ta Nea/Ellēnika Grammata, 2003, p. 154-161. ISBN 9604065408.
# Palau de Laidu

El Palau de Laidu (en letó: Laidu muižas pils; en alemany: Laiden) és un palau a la històrica regió de Curlàndia, al municipi de Kuldīga de Letònia.

## Història

L'edifici principal va ser construït al principi del segle xix, en estil neoclàssic i un ampli jardí, realitzat a mitjan segle xix pel comte Lambsdorff, amb espècies no autòctones com l'avet del Caucas, l'avet siberià, la Pícea pungent, el pi de Macedònia o el pi blanc. L'edifici allotja l'escola primària de Laidus des de 1921.

## Referències

* Zarāns, Alberts. Latvijas pilis un muižas. Castles and manors of Latvia (en letó/anglès), 2006. ISBN 9984-785-05-X. OCLC 72358861.

## Vegeu també

* Llista de palaus i cases senyorials de Letònia
# Civis romanus sum

La frase Civis romanus sum en llatí significa: sóc ciutadà romà. L'ús de la frase proclamava a qui l'esmentava com a ciutadà lliure de l'Imperi Romà i, per tant, reclamava un dret que no podia ser anul·lat si no era per procés legal a l'antiga Roma. Apareixen mencions en la literatura romana com a Marc Tul·li Ciceró (In Verrem 11, V, 162): Cervices in carcere frangebantur indignissime civium romanorum, ut iam illa vox et imploratio: «Civis Romanus sum»(En les presons es trencaven les goles de ciutadans romans d'una manera indecent, de manera que en aquells moments l'expressió «sóc ciutadà romà»).
És una frase repetida amb orgull per moltes figures romanes importants, per reclamar els privilegis inherents a la condició de ciutadans romans. També es permetia als presos beneficiar-se d'aquesta prerrogativa, que garantia un tractament més favorable. Per exemple, quan Pau de Tars estava sent jutjat i va apel·lar a l'emperador, va reclamar el seu dret com a ciutadà de ser jutjat a Roma, de manera que es va suspendre el procés judicial mentre, encadenat i escortat pels protectors, era portat a la capital (Fets dels Apòstols 22, 27).
La frase va ser pronunciada pel President dels Estats Units John F. Kennedy en el seu famós discurs Ich bin ein Berliner fet a Berlín Occidental 26 de juny 1963:
| « | Fa 2.000 anys, la frase més gloriosa era civis romanus sum (Sóc ciutadà romà). Avui, al món de la llibertat, la frase més gloriosa és "Ich bin ein Berliner"… («Jo sóc un berlinès») | » |

## Vegeu també

* Ciutadania romana
* Et facere et pati fortia Romanum est
* Locució llatina
# Cal Sabí

Cal Sabí o Cal Sanpere és una obra de Cervera (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Situat al carrer Major, eix vertebrador del nucli antic del municipi. Casa entre mitgeres desenvolupada en planta baixa, entresòl i dues plantes -quatre nivells d'obertures. L'aparell constructiu és de carreus ben escairats, culminant la façana amb una cornisa motllurada. Les obertures de la planta baixa són d'arc rebaixat; les de l'entresòl petites finestres quadrangulars i grans obertures de llinda plana al primer i al segon pis. Al primer, on les obertures són més grans, aquestes estan unides per una balconada de forja molt treballada que ressegueix la forma corbada a la part central de la llosana del balcó. Precisament sota aquesta llosana hi ha inscrita la data "1771". Les obertures del segon pis, més petites, tenen cadascuna el seu balcó.

## Referències

* ↑ «Cal Sabí». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 26 maig 2021].
# Vida Cristiana

Vida cristiana és una revista religiosa fundada el 1914, arran del 1r Congrés Litúrgic de Montserrat de l'any 1915, com a òrgan oficial del moviment litúrgic català.
La revista, que en un primer moment va contribuir decisivament a la difusió de les orientacions i de les conclusions del Congrés Litúrgic, acabaria distribuint-se nou cops a l'any, seguint els temps litúrgics. Durant la seva publicació va ser dirigida, en un primer moment, per Romuald Simó, i més endavant, per Gregori Sunyol i Lluís Carreras. Entre 1914 i 1926 fou coeditada pel Monestir de Montserrat i l'Associació d'Eclesiàstics de Barcelona. Del 1926 al 1933 en foren responsables els Amics de l'Art Litúrgic i l'Associació d'Eclesiàstics, i alhora esdevingué òrgan oficial de la Lliga Espiritual de la Mare de Déu de Montserrat. Pel que fa a la seva filosofia, combinava la funció divulgativa mentre seguia els corrents de pensament més renovadors del catolicisme europeu del moment. Entre les seves col·laboracions, es troben contribucions de destacats personatges catalans i estrangers. A partir de 1933, pocs anys abans de la Guerra Civil, deixà de publicar-se i cap al 1946 aparegué una nova publicació, "Vida Litúrgica", que continuà fins al 1951, i que podria considerar-se la seva continuadora, doncs, va recuperar molts dels antics redactors de "Vida Cristiana".

## Referències

* 1 2 «Vida Cristiana». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ Massot i Muntaner, Josep. Escriptors i erudits contemporanis. L'Abadia de Montserrat, 2005, p. 66. ISBN 978-84-8415-708-3 [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ «Centenari del I Congrés Litúrgic de Montserrat». Levante, el Mercantil Valenciano, 17-04-2015 [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ «El Congrés Litúrgic de Montserrat de 1915». A: Pedagogia, política i transformació social (1900-1917): l'educació en el context de la Fundació de l'Institut d'Estudis Catalans. Institut d'Estudis Catalans, 2008, p. 161-162. ISBN 978-84-92583-01-0 [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ Massot i Muntaner, Josep. Els creadors del Montserrat modern. L'Abadia de Montserrat, 2012, p. 88. ISBN 978-84-9883-529-8 [Consulta: 6 gener 2018].
* ↑ Raguer Suñer, Hilari «Mossèn Antoní Tenas i Alibés (1881-1953)». Miscel·lània d'estudis santjustencs, Núm.: 5, 1993, pàg. 83-116. ISSN: 2385-4286 [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ Massot i Muntaner, Josep. Aproximació a la història religiosa de la Catalunya contemporánia. L'Abadia de Montserrat, 1973, p. 43–45. ISBN 978-84-7202-168-6 [Consulta: 5 gener 2018].
* ↑ Basurko, Xabier. «El movimiento litúrgico en España». A: Historia de la liturgia. Barcelona: Centro de Pastoral Liturgica, 2000, p. 433-444. ISBN 978-84-9805-118-5 [Consulta: 5 gener 2018].
# Riu Arda

El riu Arda - búlgar Арда (Arda), grec Άρδας (Ardas) i antigament Arpissos - és un riu que passa per Bulgària, Grècia i Turquia, és l'afluent principal del Maritsa. Té una llargària de 290 km i ocupa una conca de 5.795 km².

## Geografia

El riu Arda neix a Bulgària, al massís de Ròdope, prop de la ciutat de Smolkhan. Recorre 290 km fins a l'est, travessant les poblacions de Rudozem, Kărdžali, Madžarovo i Ivajlovgrad, abans de travessar l'extrem nord de la unitat perifèrica de l'Hebros (Grècia), on passa per la ciutat de Kastànies. A continuació desemboca al riu Maritsa, a l'oest d'Edirne (Turquia), on contribueix a la formació del delta d'Orestíada.
El principals afluents de l'Arda són el Vărbica, el Krumovica i el Černa.
La part búlgara del seu curs està marcada per tres embassaments que serveixen per a la producció d'energia hidroelèctrica i pel regadiu: embassaments de Kărdžali, Studen Kladenec i Ivajlovgrad. L'Arda és el riu més llarg dels que neixen al massís de Ròdope. El pont medieval sobre l'Arda anomenat Pont del Diable (Djavolski most), prop d'Ardino, és una atracció turística coneguda a tot el país.
El pic Arda, que s'eleva a l'illa Livingston, situada al nord de l'Antàrtida (en búlgar Арда връх, Arda verăh) ha estat batejat amb aquest nom per la Comissió Búlgara pels Topònims Antàrtics. La zona del planeta Mart Arda Valles també deu el seu nom a aquest riu.

## Referències

* ↑ «Barrington atlas of the Greek and Roman world» p. 774, 2000. [Consulta: 13 novembre 2021].
* ↑ Statistical Yearbook 2017,National Statistical Institute Bulgaria, p. 17
* 1 2 3 4 «Arda River | river, Bulgaria | Britannica» (en anglès). [Consulta: 13 novembre 2021].
* ↑ Arda Peak. SCAR Composite Gazetteer of Antarctica
* ↑ "Riu Arda". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Thomson, J. Oliver. J. M. Dent and Sons Ltd.. Everymans Classical Atlas, 1963.
# Cases enteses com a front edificatori

Les Cases enteses com a front edificatori és una obra de Cervera (Segarra) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Conjunt d'habitatges entre mitgeres que formen part del nucli habitat al voltant del convent de Sant Francesc, a les proximitats del camí dels Horts. Les cases consten de planta baixa i dos pisos, més golfes. Les cobertes són de teula àrab i varien la seva inclinació entre una o dues vessants. Les façanes són de carreus de pedra, la majoria arrebossades i pintades amb elements treballats que emmarquen les obertures.

## Referències

* ↑ «Cases enteses com a front edificatori». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural. [Consulta: 31 maig 2021].
# Victòria de Peoni

Victòria de Peoni o Niké de Peoni és una escultura grega de marbre de Paros, la seva autoria és atribuïda per Pausànies a l'escultor Peoni de Mende i datada entre els anys 425 aC i 421 aC, situada, per tant, dintre del període clàssic. Va ser descoberta el 1875 durant les campanyes d'excavacions que van dirigir els alemanys per tota Grècia en aquells anys. Es troba al Museu Arqueològic d'Olímpia.

## Descripció

Originàriament estava situada davant del Temple de Zeus, a Olímpia, a uns 30 metres de la seva cantonada sud-est. La part conservada de l'escultura està esculpida d'un sol bloc de marbre de Paros, té una altura de 2,115 metres i amb les ales desplegades, que s'han perdut en la seva més gran part, havia de fer quasi 3 metres. Estava col·locada sobre un pedestal triangular de 8,81 metres d'alt format al seu torn per 12 blocs també triangulars.
La imatge representa la deessa Niké o Victòria baixant a la terra per honrar els vencedors amb un ram d'olivera que porta a la seva mà dreta, amb ales desplegades i les vestidures que s'adhereixen al cos deixant traslluir la seva anatomia, tractament aquest que recorda a l'anomenada tècnica de «draps molls» que s'enganxen al seu cos per efecte del vent i del seu moviment.

## Motiu i autoria

Segons Pausànies a la seva Descripció de Grècia l'obra va ser un encàrrec dels habitants de Naupacte i Messènia com a ofrena per les seves victòries militars. Pausànies s'inclina a pensar que el motiu va ser la victòria d'una guerra que van mantenir contra Acarnània i Eniades encara que recull la versió dels propis messènics que va ser per la seva victòria sobre els espartans a la batalla d'Esfactèria i que no van posar el nom dels seus enemics a la dedicatòria per por d'ells, molt més poderosos que els acarnanis.
La descoberta de l'escultura així com del seu pedestal on ve recollida la dedicatòria confirma les notícies donades per Pausànies. La dedicatòria diu:
| « | Els habitants de Messènia i Naupacte ofrenen a Zeus Olímpic un delme dels trofeus de la guerra. | » |
Igualment la mencionada dedicatòria -en lletres més petites- confirma l'atribució de Pausànies de l'escultura a Peoni de Mende,
| « | Feta per Peoni de Mende qui també va fer l'acroteri del temple | » |

## Vegeu també

* Victòria de Samotràcia

## Bibliografia

* Fotinos, Espiros. Olimpia. Guía completa (en castellà). Atenes: Ediciones Olímpicas, 1989, p. 55-56.
* Hatzi, G. E.. «The Nike of Paionios». A: The Archaeological Museum of Olympia (en anglès). Atenas: OLKOS. John S. Latsis Public Benefit Foundation, 2008, p. 294-301. ISBN 978-960-89339-4-1 [Consulta: 25 juny 2014]. Arxivat 2011-10-04 a Wayback Machine.
* Pausànias. Camino Azcona García. Descripción de Grecia. Ática y Élide. Alianza Editorial. Clásicos de Grecia y Roma, 2000, p. 257-258. ISBN 84-206-3687-8.

## Enllaços externs

* Pausanias. «Pausanias, Description of Greece, V.26.1» (en anglés). [Consulta: 24 juny 2014].
# Despertar nacional letó

El Despertar nacional letó (en letó: latviešu [o latvju] tautas atmoda) es refereix a tres moviments nacionals diferents, però ideològicament relacionats:
* el «primer despertar» es refereix al renaixement nacional liderat pels nous letons a partir dels anys 1850 al 1880,
* el «segon despertar», al moviment que va conduir a la proclamació de la independència de Letònia el 1918,
* el «tercer despertar», al moviment que va portar a la restauració de la independència de Letònia en la Revolució Cantada de 1987-1991.

## Aplicació del terme

Encara que el terme «despertar» va ser introduït pels mateixos nous letons, la seva aplicació va ser influïda per l'ideòleg nacionalista Ernests Blanks i més tard per l'acadèmic Jānis Stradiņš. Stradiņš va ser la primera persona a utilitzar el terme «tercer despertar» —durant l'assemblea plenària de la Unió d'Escriptors de la República Socialista Soviètica de Letònia al juny de 1988—, oposant-se als que havien començat a nomenar «segon despertar» al renaixement nacional al període de glàsnost —el primer va ser la dels nous letons.
Blanks va tractar de distingir entre el nou corrent (en letó: Jauna Strava) —un moviment ampli i radical socioeconòmic, polític i cultural que va durar des de finals de 1880 fins a la Revolució de 1905, dirigit per Rainis i influït pel marxisme—, enfront del sentit més nacionalista pres el 1903 per Ernests Rolavs i Mikelis Valters; segons Blanks, a la dècada de 1890 «podrien ser eliminats per complet de la història del pensament nacional». Blanks considerava la nacionalista Unió Social Demòcrata Letona (en letó: Sociāldemokratu savienība, de vegades abreujat com SDS) de Rolavs i Valters —un grup socialista crític radical del cosmopolitisme del Partit Socialdemòcrata Obrer Letó (Latvijas Sociāldemokrātiskā Strādnieku Partija, LSDSP)— com el descendent directe de les ideologies dels nous letons. Va ser l'SDS el primer partit a exigir la independència política per a Letònia.
Stradiņš va basar la seva visió sobre el renaixement als anys 1980 al dels espais en blanc, tenint-ne en compte igualment el «Segon despertar», que va inspirar la formació del grup de fusellers letons, les activitats dels immigrants letons a Suïssa, el Comitè per a la Protecció de refugiats letons a Rússia, les batalles per la independència i la Declaració sobre la Restauració de la Independència de la República de Letònia.

## Referències

* ↑ O'Connor, 2003, p. 48.
* ↑ «Latvia on the Crossroads of History» (en anglès). [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ «1988. -1991.gads. Trešā Atmoda» (en letó). latvija20gadsimts.lv. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ «Jānis Stradiņš. 1933 Chemist, science historian, public figure» (PDF) (en anglès). Arxivat de l'original el 23 de setembre 2015. [Consulta: 5 abril 2015].
* ↑ Ernests Blanks. Latvju tautas ceļš uz neatkarīgu valsti. Västerås: Ziemeļblāzma, 1970
* ↑ Jānis Stradiņš: Trešā atmoda. Rīga: Zinātne, 1992

## Bibliografia

* O'Connor, Kevin. The History of the Baltic States (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2003. ISBN 9780313323553.
# Claper

Un claper és un acaramullament de pedres al mig del camp resultat d'espedregar un terreny amb l'objectiu de conrear-lo. Popularment reben el mateix nom algunes construccions megalítiques que, a ulls profans, no són més que una acumulació de grans pedres, i que els pagesos han emprat per seguir-hi acumulant més pedres. D'aquest fet en resulten molts topònims, per exemple: Es Claper des Gegant, a Alaró, o Claper des Doblers, a Campanet.
Alguns clapers són emprats pels pagesos per a proporcionar un refugi, un cau, als conills, i poder-los caçar durant la temporada de caça. En aquest cas es construeixen passadissos a l'interior del claper i cambres.
És fan amuntegant les pedres que fan nosa en les terres de conreu i que, ordinàriament, no assenyalen cap partió.
Claper, també és un altre nom de la vedruna. En alguns indrets, el mot claper també és usat per a designar la codina (Montserrat, Bages).
A Menorca s'anomenen clapers de gegants els antics talaiots i talaies i claperots els clapers fets amb pedres grosses.
Pel que fa a l'etimologia de claper hom pot observar que en francès clappe, i en occità clapa, signifiquen estella de pedra i, per tant, el derivat claper devia significar originàriament munt d'estelles o trossos de pedra. En francès clapier, i en occità clapièra, signifiquen munt de pedres, cau de conills; segurament són formes derivades del germànic klappon que significa fer soroll, colpir amb soroll, obrir-se amb soroll.

## Referències

* ↑ Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 3. Palma: Promomallorca, p. 304. ISBN 84-8661702-2.
* ↑ «vedruna». enciclopèdia.cat, GEC, 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ «codina». Diccionari de l'IEC. DIEC2, 2021. [Consulta: 4 maig 2021].
* ↑ Burgueño, J.. Costums sobre termenals, camins i aigües. Volum II del Costumari Català. Edició facsímil. Barcelona: Institut d'Estudis Catalans, Societat Catalana de Geografia, 2013, p. 81. ISBN 978-84-9965-188-0.
* ↑ Alcover, A.M.; Moll, F. de B.. Diccionari català-valencià-balear. Palma: Moll, 1962 [Consulta: 12 novembre 2008]. Arxivat 2004-08-26 a Wayback Machine.