OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# La Danse

La Dansa és una escultura realitzada per l'escultor francès Jean-Baptiste Carpeaux el 1868. Va ser un dels quatre grups escultòrics fets de marbre que decoren la façana de l'Òpera Garnier a París, dos a cada costat de l'entrada a nivell del terra.

## Història

A Carpeaux va tindre l'encàrrec, per part del seu amic Charles Garnier, de fer un grup basat en la dansa de Baco. L'escultura consta de diverses figures humanes, i per a la qual l'escultor va realitzar nombrosos esbossos al llarg de tres anys, amb actrius i ballarins del Palais-Royale com a models. [2]
El treball es va instal·lar el 1869, hi va ser àmpliament criticat com a obscè.
| « | Tinc una esposa i filles apassionades per la música que acostumen a anar a l'òpera. Serà impossible ara, mai no va deure donar-se el consentiment per realitzar un monument el signe del qual és el d'un mal lloc. | » |
L'agost de 1869 va ser atacat quan un vàndal anònim va vessar tinta negra sobre el grup escultòric. L'escàndol es va calmar a l'esclat de la guerra francoprussiana el 1870, i l'estàtua original es va mantenir en la façana de l'òpera fins que va ser traslladat al Museu del Louvre el 1964 i reemplaçada per una còpia. L'original va ser traslladat el 1986 del Louvre al Museu d'Orsay.

## Descripció

En el centre del grup, construït en marbre, es troba un home jove amb ales que somriu mentre sosté ben alta una pandereta, al seu entorn ballen diverses dones. Carpeaux va retirar algunes de les seves idees incloses en principi en el grup com la figura d'una bacant (en terracota), model en poder del Museu Metropolità de Nova York.
L'any 1869, a causa d'una profunda crisi econòmica, l'autor va decidir donar-li una existència independent com a obra, es pot dir que d'aquesta obra de La Dansa hi ha dues noves versions reduïdes: L'Amour à la folie i Le génie de la Danse.

## Galeria

* Entrada dreta de l'Òpera Garnier La Dansa al costat esquerre i al dret Le Drame lyrique de Jean Joseph Perraud.
* Façana principal de l'Òpera Garnier amb la señalització de totes les escultures.

## Referències

* ↑ J. L. Ferrier, S. Monneret, L'Aventure de l'Art au XIXe siècle, p. 635
* ↑ «Carpeaux, Dance». Khanacademy. [Consulta: 27 febrer 2016].
* ↑ «Bacchante with lowered eyes» (en anglès). The Metropolitan Museum of Art. [Consulta: 27 febrer 2016].
* ↑ Draper, 2014, p. 153.

## Bibliografia

* Draper, James David. The Passions of Jean-Baptiste Carpeaux (en anglès). Metropolitan Museum of Art, 2014. ISBN 9780300204315.
# (192) Nausica

(192) Nausica és un asteroide que s'hi troba al cinturó d'asteroides descobert el 17 de febrer de 1879 per Johann Palisa des de l'observatori de Pula, a Croàcia. Rep el nom per Nausica, un personatge de la mitologia grega.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 30. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Quan es va descobrir (192) Nausica, Pula hi formava part de l'Imperi austrohongarès.
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Enllaços externs

* «(192) Nausikaa» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 3 juny 2015].
# Margaretha Haverman

Margaretha Haverman (Breda, c. 1693 - París, després de 1739) fou una pintora neerlandesa especialitzada en bodegons de flors del segle xviii.

## Biografia

Era filla de Daniël Haverman, capità de l'exèrcit danès que es va establir en Amsterdam per treballar com a director d'una escola.
En la biografia de Jan van Huysum escrita per Jan van Gool, l'única dona esmentada és Haverman, que van Gool afirmava li havia estat permès convertir-se en l'única alumna de van Huysum. Més tard, van Huysum, va creure que el ser la seva alumna ho havia aconseguit de manera fraudulenta prenent-li com el seu pare en comptes del seu mestre i «parlant-li dolçament». Haverman es va convertir en una vergonya para van Huysum quan va ser admesa a la prestigiosa Acadèmia Reial de Pintura i Escultura el 1722, perquè ella va començar a vendre els seus treballs i ell estava molt a la defensiva de la seva pròpia imatge pública i temia que les bones còpies de la seva alumna podrien desacreditar-ho.
Es coneixen dues pintures de flors realitzades per ella, una el Gerro amb flors (Haverman) està al Metropolitan Museum of Art i l'altra Bodegó de flors amb papellona i altres insectes a la Galeria Nacional de Dinamarca.
Margaretha Haverman va contreure matrimoni el 25 de juliol de 1721 amb l'arquitecte Jacques de Mondoteguy en Amsterdam, amb qui es va traslladar a París, on va ser acceptada com a membre de l'Acadèmia l'any proper. El 1723 va ser expulsada després de les afirmacions que el seu treball d'acceptació va ser fet en realitat pel seu mestre anterior van Huysum.

## Referències

* 1 2 3 «Margaretha Haverman» (en neeerlandès). historici.nl. [Consulta: 15 abril 2016].
* 1 2 3 Biography of Johannes van Huysum in Johan van Gool's (en neerlandès). De nieuwe Schouburg der Nederlantsche Kunstschilders en Schilderessen.
* ↑ «Margaretha Haverman» (en neerlandès). Rijksbureau voor Kunsthistorische Documentatie. [Consulta: 15 abril 2016].
# Emine Işınsu

Emine Işınsu, nascuda Emine Zorlutuna, oficialment Emine Öksüz (Kars, 17 de maig de 1938 – 5 de maig de 2021) fou una escriptora turca, coneguda com a novel·lista. Era filla d'Halide Nusret Zorlutuna, una de les primeres escriptores de la Turquia contemporània. Nasqué a Kars, on el seu pare, el general Zorlutuna, era comandant regional. Publicà el seu primer llibre de poemes als 17 anys sense utilitzar el cognom familiar de Zorlutuna per fer el seu propi camí com a escriptora. Als 25 anys rebé el seu primer premi, i amb la seva novel·la Cambaz obtingué el premi de l'Associació d'Escriptors de Turquia, el 1982. Estava casada amb el professor İskender Öksüz.

## Referències

* ↑ Halman, Talât Sait. Türk Edebiyatı Tarihi. Ankara: Kültür ve Turizm Bakanlığı, 2006. ISBN 978-975-17-3193-7.
* ↑ «Entrevista amb el matrimoni Öksüz» (en turc). Arxivat de l'original el 2016-04-27. [Consulta: 25 abril 2016].
# Johannes van der Beeck

Johannes (Jan) Symonsz van der Beeck (Amsterdam, 1589 - Amsterdam, 17 de febrer de 1644) fou un pintor neerlandès també conegut pel seu àlies Johannes Torrentius ("Torrentius" és l'equivalent llatí del cognom Beeck).
Malgrat la seva reputació com a mestre especialitzat en natures mortes, sobreviuen poques pintures seves, ja que les seves obres van ser objecte de destrucció després de ser acusat de creences satàniques i atees i de pertànyer a l'orde Rosa-Creu. Va ser torturat i condemnat a presó per blasfem fins que un gest de gràcia per part del rei anglès Carles I, admirador seu, li permet deixar el país rumb a Anglaterra.

## Vida i carrera

Johannes van der Beeck neix i mor en Amsterdam, on contreu matrimoni el 1612. Les relacions amb la seva esposa van acabar per derivar en divorci. Beeck passa breument per la presó el 1621 per no pagar la pensió alimentària a la seva ex esposa.
Les seves formes llibertines i la seva suposada pertinença a l'orde Rosa-Creu van portar a la seva detenció i tortura acusat de blasfem, heretge, ateu i satanista. El 25 de gener de 1628 un tribunal de la Haia el troba culpable de "blasfèmia contra Déu i ateisme declarat, portant així mateix un estil de vida terrible i perniciós". En general s'ha cregut que Torrentius va tenir influència sobre Jeronimus Cornelisz, membre de la Companyia Neerlandesa de les Índies Orientals que va liderar un motí sagnant a bord del vaixell Batavia el 1629, després que aquest encallés prop de les costes australianes. Segons el RKD, Institut Holandès per a la Història de l'Art, va ser jutjat el 1627 i, d'acord amb Arnold Houbraken -qui cita a Theodorus Schrevelius-, va ser torturat el 1630 i condemnat a 20 anys en el Tuchthuis (la presó de Haarlem).
Malgrat aquesta condemna de 20 anys de presó, el rei Carles I d'Anglaterra -admirador de l'obra del pintor- va intervenir, aconseguint el seu alliberament dos anys després d'iniciada la condemna. Va ser acollit com a pintor de la cort a Anglaterra i va romandre en aquest país 12 anys, tornant a Amsterdam el 1641.

## Referències

* ↑ "Johannes Torrentius" (1993). In Ger Luijten, Ariane van Suchtelen, Michael Hoyle (Eds.), Dawn of the Golden Age: Northern Netherlandish Art, 1580-1620. New Haven, Connecticut: Yale University Press. p. 319. ISBN 0-300-06016-5, ISBN 978-0-300-06016-4
* ↑ Wittemans, Frank (1996). A New and Authentic History of the Rosicrucians. Whitefish, Montana: Kessinger Publishing. pp. 54-55. ISBN 1-56459-972-8
* 1 2 «Johannes Torrentius» (en neerlandès). [Consulta: 28 abril 2016].
* ↑ Johan Torrentius in Harlemias page 385-386
* ↑ Houbraken, Arnold. Digital library for Dutch literature. Johan Torrentius biography. De groote schouburgh der Nederlantsche konstschilders en schilderessen (en neerlandès), 1718.

## Enllaços externs

* Obra de Torrentius al Rijksmuseum
# Predicació de sant Marc a Alexandria

La Predicació de sant Marc a Alexandria és una pintura a l'oli realitzaada per Gentile i Giovanni Bellini, que data de 1504 a 1507 i es conserva en la Pinacoteca de Brera a Milà.

## Història

L'obra és un enorme llenç amb destinació a la Escola Gran de Sant Marc a Venècia. Té 26 m de superfície, i una rica narrativa i característica iconogràfica. El cicle de pintures amb històries de la vida de sant Marc es va completar al voltant de 60 anys més tard per Giorgione i Tintoretto, i estan situades en la Pinacoteca de Brera i la Galeria de l'Acadèmia de Venècia.
El llenç va ser iniciat per Gentile al juliol de l'any 1504, però després de la seva mort al febrer de 1507, «en gran part completada», va passar al seu germà Giovanni, tal com era la voluntat del testament de Gentile. Giovanni ho va completar, fent algunes modificacions, la invitació per completar-ho probablement va ser idea del seu germà una mica abans de morir, al que probablement Giovanni va respondre negativament, això explica la seva inserció en una clàusula del testament on se li va concedir una preciosa col·lecció de dibuixos del seu pare Jacobo Bellini - en propietat de Gentile- a Giovanni amb la condició que completés el quadre. L'encàrrec va ser confirmat per passar a Giovanni per l'Escola Gran el 7 de març de 1507.
L'escena que representa la pintura està plena d'elements exòtics adaptats de la vida real que Gentile va tenir l'oportunitat d'estudiar durant el seu viatge Constantinoble el 1479 i el 1480. Els elements decoratius de l'arquitectura mameluca, en lloc de otomana, suggereixen que l'artista també pot haver arribat en el seu viatge fins Jerusalem.
Hi poden haver dubtes sobre quines parts es van realitzar per tots dos germans: Giorgio Vasari va esmentar a Gentile en la versió de l'any 1550 de Le Vite, i els va ometre en l'edició de 1568. La crítica moderna considera a Gentile haver fet el segon pla, llevat de les parts modificades, i possiblement els personatges de la part dreta. A Giovanni se l'assigna amb alguna certesa els retrats de l'esquerra, i alguns del grup central. Amb el moviment i l'animació als seus personatges, Giovanni, va alleujar el rigor de l'ordre del seu germà i va restaurar la individualitat peculiar, donant a la història en el seu conjunt, una dimensió més humana i moderna.
El llenç es va reduir en un moment desconegut, va ser tallada una franja al llarg de la part superior, on acaben els edificis. El treball va arribar a la Pinacoteca de Brera en 1809, després de la invasió napoleònica.

## Referències

* ↑ Olivari, 2007, p. 468.
* ↑ Olivari, 2007, p. 470.

## Bibliografia

* Zuffi, Stefano. Grande atlante del Rinascimento (en italià). Milán: Electa, 2007. ISBN 978-88-370-4898-3.
* AA.VV. Brera, guida alla pinacoteca (en italià). Milán: Electa, 2004. ISBN 978-88-370-2835-0.
* Olivari, Mariolina. Giovanni Bellini. Pittori del Rinascimento (en italià). Florencia: Scala, 2007. ISBN 88-8117-099-X.
# Santa Maria la Rodona (Illa)

Santa Maria la Rodona és l'antiga església parroquial principal de la vila nord-catalana d'Illa, a la comuna del mateix nom, de la comarca del Rosselló.
Està situada a l'extrem nord-est de la vila d'Illa del Riberal. No es coneix cap motiu que justifiqui el nom d'aquesta església.

## Història

La primera notícia d'aquesta església, possiblement primera parròquia d'Illa, és del 1173, moment en què Baró, un prohom local, deixà en testament la disposició que hi fos enterrat. Fins a la Revolució Francesa conservà la categoria de parroquial, al costat de Sant Esteve del Pedreguet.

## L'edifici

És una església romànica de nau única, amb capçalera a llevant. L'absis és poligonal, ja que presenta set cares (les altres cinc per a formar el dodecàedre) corresponen a l'obertura de la nau). Tot l'absis és fet de pedres tallades grosses, ben escairades, i apareix coronat per un fris d'arcades llombardes, amb mènsules esculpides figurant cares humanes quasi totes. Té dues finestres de doble esqueixada. A l'extrem de ponent de la nau hi ha una tribuna del segle xv, mentre que la resta d'obra és del primer quart del XIII, i estava integrada en el recinte fortificat de la vila. Al costat nord de la capçalera hi ha la base d'una torre campanar quadrada.
A l'oest hi ha un portal apuntat, ja gòtic. El portal principal, que era a migdia, era de marbre rosa, del segle xiii, que en temps de Napoleó III fou arrencat i dut a l'església nova de Sant Pere de Corbera. Hi havia hagut claustre, actualment del tot desaparegut, construït també en marbre rosa de Bulaternera o de Vilafranca de Conflent, de l'estil del del monestir de Sant Genís de Fontanes, que es pot datar a finals del segle xiii o començaments del XIV.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Illa». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 117. La Mare de Déu de la Rodona». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Les Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Ed. Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 2859982442.
* Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan; Mallet, Géraldine. «Illa: Santa Maria la Rodona». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «Santa Maria la Rodona en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-08-13. [Consulta: 28 juliol 2016].
* ↑ Ponsich 1993.
# Sants Just i Pastor de Casesnoves

L'església dels Sants Just i Pastor de Casesnoves, o de Sant Salvador, és l'antiga església parroquial del poble desaparegut de Casesnoves, del terme de la vila nord-catalana d'Illa, a la comuna del mateix nom, de la comarca del Rosselló.
Està situada a l'esquerra de la Tet, al nord-oest de la vila d'Illa. És al costat del Castell de Casesnoves.

## Història

Esmentat el 1076 el villarunculo de Casesnoves, l'església, aleshores de Sant Salvador, apareix el 1288, quan s'esmenta Ramon Joan, prevere i capellà de Casesnoves. Convertida en sufragània de Sant Esteve del Pedreguet, es mantingué en actiu fins a la Revolució Francesa.

## L'edifici

És un edifici d'una sola nau, amb absis semicircular a llevant. La nau és coberta amb volta de canó de mig punt, i s'uneix al presbiteri amb un arc triomfal molt ample. Exteriorment, l'absis té unes arcuacions cegues d'estil llombard, però sense lesenes. Una finestra de doble biaix s'obre en el centre de l'absis. La porta original era a migdia, però fou tapiada en allargar la nau un tram al segle xiii, moment en què s'obrí la nova porta feta de marbre rosa a la mateixa façana meridional i es construí un campanar d'espadanya a l'oest.

## Les pintures

L'església posseïa un bell conjunt de pintures murals que foren objecte d'espoli propiciat per les autoritats locals, i actualment són en col·leccions particulars a la fundació Abegg, prop de Berna i al Museu de Ginebra. L'església havia estat convertida en cortal, i vers el 1954 hi foren descobertes les pintures. Comunicat al batlle d'aquell moment, aquest s'apressà a comunicar-ho a un antiquari, qui les va arrencar i se les va vendre. Alguns fragments encara són a lloc. Es tracta del conjunt de pintures murals més antics de la Catalunya Nord. Són de mitjans del segle xi, una mica anteriors a les de Sant Martí de Fenollar.
A més, al Museu de l'Hôtel de Cluny, de París, es conserva un calze litúrgic del segle xiii que posteriorment fou utilitzat com a lipsanoteca i com a reliquiari.

## Bibliografia

* Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Illa». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4.
* Gavín, Josep M. «Ros 123. Sant Just i Sant Pastor de Casesnoves». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5.
* Mallet, Géraldine. Les Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Ed. Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 2859982442.
* Ponsich, Pere. «Illa: Sant Salvador de Casesnoves». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.

## Referències

* ↑ «Els Sants Just i Pastor de Casesnoves en els ortofotomapes de l'IGN». Arxivat de l'original el 2016-08-13. [Consulta: 27 juliol 2016].
# (202) Criseida

(202) Criseida és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides i que va ser descobert per Christian Heinrich Friedrich Peters l'11 de setembre de 1879 des de l'observatori Litchfield de Clinton, Estats Units d'Amèrica. Està anomenat així per Criseida, un personatge de la mitologia grega.
Chryseïs orbita a una distància mitjana de 3,07 ua del Sol, i pot allunyar-se'n fins a 3,383 ua. Té una inclinació orbital de 8,855° i una excentricitat de 0,1018. Triga 1965 dies a completar una òrbita al voltant del Sol.

## Vegeu també

* Cos menor del Sistema Solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 31. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* «(202) Chryseïs» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 18 juny 2015].
# Stefano Nicolini da Sabbio

Stefano Nicolini da Sabbio (Sabbio Chiese, c. 1500 - ? - després de 1564) fou un impressor venecià, provinent de Brescia.
Probablement va néixer poc després de l'any 1500 a Sabbio Chiese, prop de Brescia. Se'n va anar amb els seus germans Giovanni Antonio i Pietro a Venècia. Allí va treballar en una impremta dirigida per Giovanni Antonio. El 1512 (data qüestionable) va aparèixer una primera impressió per Zuane Antonio & fradelli da Sabio. El 1524, el seu nom va aparèixer per primer cop com a editor. El 1527 va imprimir la traducció de Nikólaos Lukanis de la Ilíada al grec modern. El 1528 va anar (amb alguns germans) a Verona, tornant a Venècia el 1533. El 1542 va anar a Roma, sobretot per localitzar i imprimir textos en grec. El 1564 aparegué l'última impressió amb el seu nom. L'any de la seva mort és desconegut.

## Referències

* ↑ Fischietti La prima traduzione neogreca di Omero, pàg. 269

## Bibliografia

* Fischietti, Giuseppe. «La prima traduzione neogreca di Omero». A: Caterina Carpinato. Varia posthomerica neograeca. Materiali per il Corso di Lingua e Letteratura Neogreca a.a. 2006-2007 (en italià). Milano: EDECatt - Ente per il Diritto allo Studio Universitario dell'Università Cattolica, 2006, pàgs- 269 i ss.. ISBN 9788867800841.

## Enllaços externs

* Stefano Nicolini da Sabbio
* Llista completa de gravats
* Giovanni Antonio Nicolini da Sabbio, en: Dizionario Biografico degli Italiani, Vol. 78, 2013
# Sarcòfag d'Alexandre

El sarcòfag d'Alexandre és un sarcòfag de pedra que data de finals del segle iv aC i que estava decorat per baixos relleus d'Alexandre el Gran. Aquesta obra s'ha conservat increïblement bé i és famosa pel seu gran equilibri estètic. És considerada, la peça més destacada del Museu Arqueològic d'Istanbul.

## Troballa i interpretació

El sarcòfag d'Alexandre és un dels quatre grans sarcòfags trobats a parelles que es van desenterrar en la necròpoli propera a Sidó, Líban, el 1887. Al començament es va creure que podia haver estat el sarcòfag d'Abdalònim (mort el 311 aC.), el rei de Sidó escollit per Alexandre immediatament després de la batalla d'Issos (331 aC.),diversos autors donan suport aquesta teoría. i que Karl Schefold va demostrar de manera convincent, que es va fer després de la mort d'Abdalònim, malgrat l'estil clàssic no influït per Lisip. Sis escultors jònics van signar l'obra en dialecte àtic.

## Descripció

El sarcòfag es va construir amb marbre pentèlic que encara conserva rastres de policromia, amb forma de temple grec.
En un costat de la peça, els relleus mostren a Alexandre lluitant contra els perses en la batalla d'Issos. Volkmar von Graeve ha comparat aquesta escena amb la que mostra el famós mosaic d'Issos a Nàpols, concloent que la iconografia d'ambdues deriva d'una obra comuna, un quadre de Filoxè d'Erètria, ara perdut. Representa Alexandre muntant a cavall, amb una pell de lleó sobre el seu cap, i preparant-se per disparar una llança sobre la cavalleria persa. Alguns estudiosos creuen que la segona figura que apareix a cavall es tracta d'Hefestió de Pel·la, el millor amic d'Alexandre. La tercera figura s'identifica sovint com Perdicas d'Orèstia.
El costat oposat mostra a Alexandre i els macedonis caçant lleons ajunto amb Abdalònim i els perses.
Els costats més curts representen una escena en la qual Abdalònim caça una pantera, i una batalla, possiblement la de Gaza.

## Referències

* ↑ Museu Arqueològic d'Istanbul, nº 72-74
* ↑ Winter, 1912, p. 266.
* ↑ J.D. Beazley y Bernard Ashmole, (Greek Sculpture and Painting 1932, p. 59, fig. 134)
* ↑ Margarete Bieber ("The Portraits of Alexander" Greece & Rome, Second Series, 12.2, Alexander the Great [October 1965], pp. 183-188)
* ↑ "Convincent" segons la crítica de Brunilde Sismondo Ridgway a American Journal of Archaeology n1 73, 4 (Octubre de 1969), p. 482
* ↑ Schefold, 1968, p. 24.
* ↑ Volkmar von Graeve, Der Alexandersarkophag und seine Werkstatt (Berlín) 1970

## Bibliografia

* Schefold, Karl. Der Alexander-Sarkophag, 1968.
* Winter, Franz «Studniniczka». Achäologische Jahrbook nº 9, 1894.