OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Romancero (sèrie de televisió)

Romancero és una sèrie de televisió espanyola de terror sobrenatural creada per Fernando Navarro i MANSON per a Amazon Prime Video. S'ha doblat i subtitulat al català.

## Sinopsi

Ambientada a Andalusia, la trama segueix dos nens (Cornelia i Jordán) mentre fugen durant una nit de malson.

## Repartiment

* Elena Matic com a Cornelia
* Sasha Cócola com a Jordán
* Ricardo Gómez com a Sorroche
* Guillermo Toledo
* Belén Cuesta com a Carmen
* Julieta Cardinali
* Alba Flores com a Tábata

## Producció

La sèrie és una producció de 100 Balas (The Mediapro Studio). Els llocs de rodatge a la província d'Almeria inclouen els municipis d'El Ejido, Níjar i Tabernas, mentre que també es van rodar imatges a la pedrera de Portland Valderrivas a Madrid. La sèrie consta de sis episodis amb una durada mitjana d'uns trenta minuts.

## Estrena

La sèrie va tenir una presentació al 56è Festival de Cinema de Sitges el 13 d'octubre de 2023. Es va estrenar a Amazon Prime Video el 3 de novembre de 2023.

## Referències

* ↑ «Romancero». Goita què fan, ara!. [Consulta: 3 novembre 2023].
* 1 2 3 Whittock, Jesse. «Prime Video Sets Supernatural Horror Series ‘Romancero’ From Mediapro Studio’s 100 Balas As Latest Spanish Original». Deadline Hollywood, 28-11-2022.
* 1 2 Escámez, Nerea. «Romancero, la nueva serie de Prime que se ha rodado en Almería». Ideal. Grupo Vocento, 18-04-2023.
* 1 2 3 García Herráez, Silvia. «"Romancero", del videoclip a una historia de terror basada en las tradiciones». Cadena COPE, 22-04-2023.
* ↑ Martínez, Evaristo. «‘Romancero’: terror en una desértica Almería en la nueva serie de Amazon». La Voz de Almería, 28-11-2022.
* ↑ «Pablo Berger, Carlota Pereda y Álex de la Iglesia, confirmados en el Festival de Sitges». Infobae, 20-07-2023.
* ↑ «Prime Vídeo pone fecha de estreno a 'Romancero', su nueva serie con Ricardo Gómez y Belén Cuesta». El Periódico de Catalunya. Prensa Ibérica, 07-09-2023.
# Seiko Astron

El rellotge Seiko Quartz Astron-35SQ, presentat l'any 1969 per l'empresa de rellotgeria japonesa Seiko, és el primer rellotge de quars del món, és a dir, que utilitza un oscil·lador de quars. Es troba a la llista IEEE Milestones dels principals avenços en enginyeria electrònica.

## Història

L'Astron es va presentar el 25-12-1969 a Tòquio després de deu anys d'investigació i desenvolupament a Suwa Seikosha (ara Seiko Epson), una empresa del grup Seiko. En una setmana, es van vendre cent rellotges d'or a un preu de venda al detall de 450.000 yen (1.250 $ US ), que en aquell moment era equivalent al preu d'un cotxe de mida mitjana.
Els elements essencials inclouen un oscil·lador de cristall (8.192 Hz ), un circuit integrat híbrid i un petit motor. La precisió de l'Astron és de l'ordre de ± 5 segons per mes, o un minut per any.

## 40è aniversari

El mars 2010, Seiko va presentar a la fira mundial del rellotge Baselworld una edició limitada amb motiu del quarantè aniversari del rellotge.

## Referències

* ↑ «Milestones:Electronic Quartz Wristwatch, 1969». ETHW, 31-12-2015. [Consulta: 8 agost 2023].
* ↑ «Seiko Quartz Astron 35SQ». Epson, 29-11-2022. Arxivat de l'original el 2022-11-29. [Consulta: 8 agost 2023].
* ↑ "The new SEIKO Quartz Astron: A demonstration of SEIKO’s four decades of dedication to the perfection of the quartz watch" Arxivat 2013-03-19 a Wayback Machine., Communiqué de presse Seiko, 18 mars 2010

## Bibliografia

* «The Watch That Changed Horological History» (en anglès). Seiko Epson. Arxivat de l'original el 31 mars 2010. (Version alternative Arxivat 2022-03-16 a Wayback Machine.)

## Enllaços externs

* (anglès) "Seiko Quartz 35 SQ: The Seiko 35 SQ Astron was the first quartz watch on the market", Site de la Smithsonian Institution.
* (anglès) Thompson, Joe, "1969: Seiko’s Breakout Year".
# Adoració dels Mags (Mantegna)

Adoració dels Mags és una pintura al temple i or sobre taula, realitzada pel pintor italià Andrea Mantegna, les seves mides són de 54,6 × 70,7 cm i està datada aproximadament entre 1497 i 1500. Es troba conservada en el Getty Center a Los Angeles.

## Descripció general

La pintura és un exemple de l'última etapa del mestre. A l'esquerra es troba la Sagrada Família -Josep, Maria i l'infant Jesús-, mentre que a la dreta es veuen als tres Reis Mags, amb regals a les seves mans. Les figures estan en primer pla i ocupen tot l'espai pictòric, d'acord amb una iconografia que va facilitar la comprensió dels fidels i, per tant, l'ús de devoció.
L'escena està organitzada en un ritme tranquil, amb colors sobris basats en ocres, amb detalls en groc i vermell per millorar la combinació de colors. Particularment agut, a diferència de les altres parts, és el turbant vermell del mag de color, que es destaca encara més si es compara amb la seva pell fosca. El seu retrat és molt versemblant i testimoni del gust de Mantegna pels detalls exòtics i pintorescs.
La gran importància que es dona als costosos envasos, un d'ells en una estranya porcellana blava i blanca -que a l'època només procedia de l'Orient Llunyà -i a les altres dues peces de pedres semidures -jaspi i ònix-, estan vinculades al gust d'Isabel d'Est i de les seves col·leccions. De fet, són al centre de la composició al costat de l'infant Jesús, i que forcen les línies, com ara la mà de doblegada de Gaspar, que surt per la vora inferior.

## Bibliografia

* Tatjanaià, Pauli. Leonardo Arte. Mantegna, serie Art Book (en italià), 2001. ISBN 9788883101878.

## Enllaços externs

* Fitxa del museo
# Torre de Sant Josep

La Torre de Sant Josep és una obra de Santa Maria de Palautordera (Vallès Oriental) protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

## Descripció

Es tracta d'una casa aïllada amb jardí de planta rectangular. Consta de planta baixa, pis i golfes amb torre mirador. La coberta és a quatre vessants i acabada amb un ràfec de bigues de fusta, té les arestes decorades amb teules vidrades de color verd. Les façanes estan arrebossades imitant carreus i un registre motllurat separa els diferents pisos. Adossat al costat est de l'edifici hi ha la torre que és de planta rectangular i quatre cossos, amb el mateix tipus de coberta que la casa. Té adossat al darrere un cos de planta rectangular cobert a dues vessants, sense teules vidrades. A tot l'edifici, a la planta baixa i pis, hi ha buits d'arc rebaixat i a les golfes, d'arc apuntat formant parelles. Al tercer cos de la torre hi ha finestres d'arc trilobulat i, a l'últim quatre finestres de mig punt a dos costats i tres en els altres. Al costat de la casa hi ha la masoveria i les quadres.

## Història

Es tracta d'una torre d'estiueig que es va convertir en una casa de colònies portat per unes monges. Posteriorment, en escola taller. Durant els anys de la Guerra Civil va servir d'alberg d'un grup de refugiats republicans. Actualment, acull la Policia Local del municipi.

## Referències

* 1 2 «Torre de Sant Josep». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 24 octubre 2017].
# Serra de Sant Iscle

La serra de Sant Iscle és una serra situada al municipi de Sabadell a la comarca del Vallès Occidental, amb una elevació màxima de 244 metres.

## Referències

* 1 2 Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ «Serra de Sant Iscle». Gran Enciclopèdia Catalana. [Consulta: 31 gener 2021].
# Edith Tolkien

Edith Mary Tolkien (Wolverhampton, 21 de gener de 1889 – Bournemouth, 29 de novembre de 1971; nascuda Bratt), va ser la muller i musa del novel·lista J. R. R. Tolkien, així com la inspiració per personatges ficticis com Lúthien Tinúviel o Arwen Undómiel.

## Biografia
### Infantesa i joventut

Edith Bratt va néixer a Wolverhampton, Staffordshire, el 21 de gener de 1889. La seva mare, Frances Bratt, tenia 30 anys i no estava casada, i era la filla del sabater local.
Segons Humphrey Carpenter, Frances Bratt mai es va casar, motiu pel qual no apareix el nom del pare d'Edith al certificat de naixement. Tot i així, s'ha publicat que Frances sempre va conservar una fotografia del pare de la seva filla, i que el seu nom era conegut entre la família Bratt. Edith, no obstant, sempre va ser conscient d'haver estat concebuda de manera il·legítima, motiu pel qual mai va donar als seus fills el nom del seu avi.
La recerca que s'ha realitzat posteriorment ha identificat el pare d'Edith amb el venedor de paper de Birmingham Alfred Frederick Warrilow, el qual havia empleat prèviament a Frances Bratt com a institutriu de la seva filla, Nellie Warrilow. Quan Warrilow va morir, el 1891, va nomenar Frances com a única apoderada en el seu testament.
Edith va créixer a Handsworth, un suburbi de Birmingham, essent criada per la seva mare i una cosina, Jenny Grove (família de Sir George Grove). Segons Humphrey Carpenter, les circumstàncies del naixement d'Edith eren matèria habitual en les converses del veïnat.
Frances Bratt va morir quan la seva filla tenia 14 anys, motiu pel qual Edith va ser enviada a l'internat Dresden House d'Evesham. Aquesta escola estava dirigida per les germanes Watts, les quals havien estudiat música a Dresden. Tot i que l'escola tenia un "règim molt estricte", Edith sempre la recordava amb afecte. Va ser allí on Edith va "desenvolupar el seu gran amor i talent per tocar el piano."
Després de l'escola, s'esperava que Edith es convertís en pianista professional, o com a mínim professora de piano. Mentre considerava les seves opcions, el tutor d'Edith, Stephen Gateley, li va trobar habitació a la pensió de la senyora Faulkner, al 37 de Duchess Road, Birmingham.

## Referències i bibliografia
### Referències

* 1 2 Carpenter (1977), page 38.
* 1 2 Carpenter (1977), pages 38-39.
* ↑ (J. R. R. Tolkien: The Making of a Legend 2012, 2. Edith pg 33)
* ↑ (J. R. R. Tolkien: The Making of a Legend 2012, Notes pg 222)
* ↑ The Tolkien Family Album, (1992), page 27.

### Bibliografia

* Biography: Carpenter, Humphrey. Tolkien: A Biography. London: George Allen & Unwin, 1977. ISBN 0-04-928037-6.
* Letters: Carpenter, Humphrey and Tolkien, Christopher (eds.). The Letters of J. R. R. Tolkien. London: George Allen & Unwin, 1981. ISBN 0-04-826005-3.
* Great War: Garth, John. Tolkien and the Great War: The Threshold of Middle-earth. London: HarperCollins, 2003. ISBN 0-00-711952-6.
* J. R. R. Tolkien: The Making of a Legend: Duriez, Colin. J. R. R. Tolkien: The Making of a Legend. Lion Books, 2012. ISBN 0745955142.
# Fontllonga

Fontllonga és un nucli del terme municipal de Camarasa (Noguera). També forma part de la EMD de Fontllonga i Ametlla. El 2019 tenia 14 habitants. Està situat al vessant oest de la Cabeçola, damunt el pantà de Camarasa.
Va pertànyer al marquesat de Camarasa. Fou municipi independent fins al 1970, que fou unit al de Camarasa. El nou municipi rebé el nom oficial de Camarasa i Fontllonga. L'antic terme comprenia, a més, els pobles de Figuerola de Meià, Sant Oïsme, la Maçana, l'Ametlla de Montsec, els despoblats de Montaspre i Oroners, la caseria de Sant Just i la quadra de Rúbies, separada pel terme de Vilanova de Meià.
Hi destaca el seu castell i l'església parroquial és dedicada a sant Miquel.

## Referències

* ↑ «Camarasa». Nomenclàtor oficial de toponímia major de Catalunya. ICGC. Arxivat de l'original el 3 de gener 2020. [Consulta: 31 juliol 2020].
* ↑ «Fontllonga». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.
* ↑ «250621 Camarasa». Idescat. [Consulta: 31 juliol 2020].
* ↑ «25543 Fontllonga». Alteraciones de los municipios en los Censos de Población desde 1842. INE. [Consulta: 31 juliol 2020].
# Ficcionalisme

El ficcionalisme, en filosofia, és una teoria metodològica que suggereix que un tipus de declaracions no han de ser preses literalment com una certesa, sinó només com una ficció útil. És una doctrina de Hans Vaihinger que reconeix a la ficció una funció positiva pel que fa a l'expressió de judicis correctes sobre la realitat. L'ús de les ficcions permet que hom s'adapti al medi.
Dos aspectes importants de ficcionalisme són el ficcionalisme modal –que estableix que els mons possibles, independentment de si existeixen o no, poden ser una part d'un discurs útil– i ficcionalisme matemàtic –que diu que parlar de números i altres objectes matemàtics no és més que una conveniència per fer ciència–. També a la metaètica, hi ha una posició equivalent anomenada ficcionalisme moral.
El ficcionalisme consisteix en, almenys, les següents concepcions:
* Les reclamacions fetes en el domini del discurs es prenen com a "veritat-apt", és a dir, vertader o fals.
* El domini del discurs, s'ha d'interpretar en sentit literal; no es redueix al significat una altra cosa.
* L'objectiu del discurs en un domini donat, no és veritat, però alguna virtut; per exemple, la senzillesa, l'abast de motius.

## Referències

* ↑ «Ficcionalisme». Gran Enciclopèdia Catalana. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.

## Bibliografia

* Balaguer, Mark. Platonism and Anti-Platonism in Mathematics. Oxford: Oxford University Press, 1998. ISBN 9780195143980.
* Kalderon, Mark. Moral Fictionalism. Oxford: Clarendon Press, 2005. ISBN 9780199275977.
# Formiguer fluvial septentrional

El formiguer fluvial septentrional (Sipia laemosticta) és una espècie d'ocell de la família dels tamnofílids (Thamnophilidae).

## Hàbitat i distribució

Habita el sotabosc de la selva humida i densa vegetació secundària de les terres baixes fins als 1100 m al vessant del Carib de Costa Rica i ambdues vessants de Panamà.

## Referències

* ↑ «Formiguer fluvial septentrional». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 10/05/2021(català)
# Iñigo Alberdi Amasorrain

Iñigo Alberdi Amasorrain (Soraluze, Gipuzkoa, 1973) és un músic, pianista, gestor i pedagog musical, i polític basc, que ha estat el director general de l'Orquestra Simfònica d'Euskadi entre els anys 2006 i 2014.
Llicenciat en Dret per la Universitat del País Basc (UPV) i MBA per la Universitat de Mondragón, té a més titulació superior en Pedagogia musical pel Conservatori Superior de Música a Donostia, i és professor superior de clavecí. La seva trajectòria professional ha combinat aquests dos vessants. Per una banda ha estat regidor de Cultura de l'Ajuntament de Bergara entre 1999 i 2003 per la llista de PNB-EA i president de la junta local del PNB, fou també director dels actes organitzats per la Quinzena Musical en 2001 a Arantzazu. També ha treballat de gestor comercial en una entitat bancària des de 2000. Pel que fa al vessant musical, ha exercit de professor a la ikastola Mariaren Lagundia de Bergara, i ha format part de l'organització del Certamen Internacional d'Orgue Azkoiti-Bergara-Azpeiti. També ha estat col·laborador de la secció de música de l'editorial Ibaizabal, soci del departament de música i Història d'Eusko Ikaskuntza i pianista de diversos cors i formacions musicals. El març del 2006 fou nomenat director de l'Orquestra Simfònica d'Euskadi, en substitució de Germán Ormazabal que va ocupar el càrrec els deu anys anteriors. Alberdí ocupà aquest càrrec fins al 2014. Ha estat vicepresident de l'AEOS, Associació Espanyola d'Orquestres Simfòniques, i membre fundador de la Xarxa d'Organitzadors de Concerts Educatius. Ha estat també membre del Patronat de Musikene (Centre Superior de Música del País Basc) entre 2006 i 2014, i professor col·laborador en aquest centre i la Universitat de Navarra. Posteriorment, ha compaginat la gerència de la Societat Coral de Bilbao des del 2016 amb la crítica musical en diferents mitjans, com Egunkaria, Berria, Radio Euskadi i Euskadi Irratia, i la direcció artística de la Setmana de Música Antiga d'Estella, de la qual es responsabilitza a partir del 2017.

## Referències

* 1 2 Aldarondo, Ricardo «El nuevo director general de la OSE cree que «mantener el gran nivel es el primer reto». La consejera de Cultura dio a conocer ayer al recién nombrado Iñigo Alberdi». Diario Vasco, 03-03-2006 [Consulta: 6 setembre 2019].
* 1 2 3 Huarte, Mikel «Iñigo Alberdi deja la dirección de la Orquesta de Euskadi». Cadena Ser Euskadi. Radio San Sebastián, 12-03-2014 [Consulta: 6 setembre 2019].
* ↑ «Iñigo Alberdi, nuevo director artístico de la Semana de Música Antigua de Estella». Europa Press, 20-03-2017 [Consulta: 6 setembre 2019].
# La Sala (Sant Mateu de Bages)

La Sala és una masia del municipi de Sant Mateu de Bages (Bages) declarada bé cultural d'interès nacional.

## Descripció

Es tracta d'un casal fortificat situat al vessant est d'un turó, a l'extrem llevantí del terme. És un edifici de planta quadrada amb espitlleres a la part baixa. La porta d'accés, situada en un dels extrems de la façana, és de mig punt adovellada. Les obertures a l'exterior són escasses. El perímetre de la domus, juntament amb l'església de Santa Maria de la Sala, estava tancat mitjançant una muralla.

## Història

Sant Mateu de Bages -municipi que engloba La Sala-fou, durant segles, un domini dels senyors de Boixadors i, en la part religiosa, del bisbat de Vic i deganat de Manresa. El seu actual terme municipal comprèn diversos motius castellers -tals com Coaner, Les Planes, Salo, Meià, Claret i Castell tallat- no pas sempre desenvolupats igualment respecte al procés històric.
Aquesta casa és una antiga domus documentada des del segle xii, la qual no ha perdut la seva fesomia de fortificació malgrat haver funcionat com a masia a partir del segle xvii.

## Referències

* 1 2 3 «La Sala». Inventari del Patrimoni Arquitectònic. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 4 desembre 2015].
# Panicale

Panicale és un municipi de la Província de Perusa, a la regió italiana d'Úmbria. Situat al vessant oriental del Monte Petrarvella, al sud-est de Valdichiana, té vista sobre el llac Trasimè i es troba a uns 35 km de distància de Perusa.
L'1 de gener de 2018 tenia 5.606 habitants.
El municipi de Panicale conté les frazioni (pobles o llogarets) de Tavernelle, Colle San Paolo, Missiano, Casalini, Colle Calzolaro, Macereto, Mongiovino, Montale, Colgiordano, Gioveto i Migliaiolo.
Panicale limita amb els municipis de Castiglione del Lago, Magione, Paciano, Perusa i Piegaro.

## Llocs d'interès

* Església de Sant Sebastià, que conté el fresc de Pietro Perugino "El martiri de Sant Sebastià" (1505)

## Evolució demogràfica

* Gràfica d'evolució de Panicale entre 1861 i
* Font: Istituto Nazionale di Statistica (ISTAT) - Elaboració gràfica de Viquipèdia

## Referències

* ↑ «Resident population on 1st January 2018» (en anglès). ISTAT. [Consulta: 9 març 2019].

## Enllaços externs

* Panicale - Lloc web oficial (italià)
# Picot ala-roig

El picot ala-roig (Piculus simplex) és una espècie d'ocell de la família dels pícids (Picidae) que habita la selva humida, clars, bosc obert i vegetació secundària de les terres baixes al vessant del Carib, d'Hondures, Nicaragua, Costa Rica i oest de Panamà.
# Província de Stung Treng

La província de Steung Treng (khmer: ស្ទឹងត្រែង, IPA: stɘŋ traeːŋ; "Riu de les Canyes"; laosià: ຊຽງແຕງ, Xiang Taeng; tailandès: เชียงแตง. Chiang Taeng "Ciutat dels Melons"), és una província (khaet) de Cambodja, situada al nord-est. La regió limita amb les províncies de Ratanakiri, a l'est; Mondulkiri i Kratie, al sud; i Kampong Thom i Preah Vihear, a l'oest. A l'extrem nord la província limita amb la frontera internacional de Cambodja amb Laos. El riu Mekong creua la província, gairebé, pel centre.
Stung Treng es troba al vessant meridional de les muntanyes Dângrêk, i és una regió escassament poblada (111.734 habitants el 2008). A més del Mekong, la província també està travessada per la carretera nacional N.7 (NH7).

## Història

Stung Treng va ser, primer, part de l'imperi Khmer, posteriorment del regne laosià de Lan Xang, i finalment del regne de Txampasak. Després de la guerra francosiamesa de 1893, Chiang Taeng (Stung Treng) va ser administrada pel Laos del Sud, governat pels francesos, entre 1893 i 1904. El 1904 el Laos francès va canviar la província amb el protectorat francès de Cambodja, que entregava Txampassak, deixant una petita minoria laosiana a Cambodja.
Com a conseqüència de la seva situació geogràfica, així com de les zones boscoses i muntanyoses del nord-est de la província, hi ha hagut molta activitat guerrillera a la zona en el passat. Aquests moviments insurgents van començar amb la infiltració vietnamita de la dècada de 1950, en el marc de la Segona Guerra d'Indoxina, i fins a principis de la dècada de 1990, quan els khmers rojos van ser expulsats del govern.

## Administració

La capital de la província d'Stung Treng és la ciutat homònima.
La província es subdivideix en cinc districtes:
* 1901 Sesan - សេសាន (laosià: ເຊຊານ)
* 1902 Siem Bouk - សៀមបូក
* 1903 Siem Pang - សៀមប៉ាង (laosià: ແສນປາງ; tailandès: แสนปาง, เสียมพัง)
* 1904 Stueng Traeng - ស្ទឹងត្រែង (laosià: ຊຽງແຕງ; tailandès: เชียงแตง, สะตึงแตรง)
* 1905 Thala Barivat - ថាឡាបារីវ៉ាត់ (tailandès: ธาราบริวัตร)

## Fills il·lustres

* Sinn Sisamouth, conegut com el "rei de la música khmer"

## Referències

* ↑ Lao links to the Khmer revolution

## Bibliografia

* Saveros Lewitz, La toponymie khmère, BEFEO (Bulletin de l'École française d'Extrême-Orient) 53, 2, 1967, p. 377-450.
* Saveros Lewitz, Gabrielle Martel, et Jules-Eugène Vidal, Notes ethnobotaniques sur quelques plantes en usage au Cambodge, BEFEO 55, 1969, p. 171-232.
* Saveros Lewitz et Bruno Rollet, Lexique des noms d'arbres et d'arbustes au Cambodge, BEFEO 60, 1973, p. 113-162.
* Saveros Pou, Dictionnaire vieux khmer-français-anglais. An Old Khmer-French-English Dictionary, L'Harmattan, 2004, Plantilla:2e édition augmentée, 732 p.
# Roca de l'Estany

La Roca de l'Estany és una muntanya de 2.508 metres que es troba al vessant sud del Pirineu, al municipi d'Espot, a la comarca del Pallars Sobirà. Està situat a la riba meridional de l'estany de Sant Maurici, entre la vall de Monestero i la vall de Subenuix. Forma part del Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici.
La muntanya està constituïda per pissarres del període Devonià. La seva base està coberta per boscos de pi negre amb alguns peus dispersos d'avet i bedoll.

## Referències

* ↑ Altituds preses del Mapa Topogràfic de Catalunya 1:10.000 de l'Institut Cartogràfic de Catalunya
* ↑ Ardèvol, 2005, p. 91.
* ↑ Chinchilla, 1987, p. 117.

## Bibliografia

* Ardèvol, Lluís. Meravelles geològiques del Pallars Sobirà. Tarragona: Arola Editors, 2005. ISBN 84-95985-89-6.
* Chinchilla, Marcela; Crespo, Manuel. Guia del Parc Nacional d'Aigüestortes i Sant Maurici. Barcelona: Ketres Editora, S.A., 1987. ISBN 84-85256-69-7.
# Segrià Sec

El Segrià Sec és una regió situada al vessant sud-est de la comarca del Segrià. El territori està format pels municipis d'Almatret, Maials, Llardecans, Sarroca de Lleida i Torrebesses, els quals han tirat endavant una iniciativa de cooperació anomenada Comunitat de Municipis del Segrià Sec, a més a més d'altres municipis no participants en la iniciativa, com Alfès, Alcanó, Aspa i Sunyer.
Al no ser una regió administrativa, els límits del Segrià Sec no estan clars, sinó que s'identifiquen per unes característiques comunes, com:
* El fet de ser una zona amb una agricultura basada en els conreus de secà, principalment l'olivera i l'ametller.
* El fet de ser una zona amb una orografia similar, formada per un seguit de valls, les quals queden relativament allunyades de les zones humides de la comarca.
* Històricament, aquesta zona havia format part de la comarca de les Garrigues, i sovint hom s'hi refereix com les Garrigues Històriques.

## Referències

* ↑ «Comunitat de Municipis del Segrià Sec». Comunitat de Municipis del Segrià Sec. Arxivat de l'original el 2019-12-29. [Consulta: 11 febrer 2015].
# Tàngara ala-rogenca

La tàngara ala-rogenca (Tangara lavinia) és un ocell de la família dels tràupids (Thraupidae).

## Hàbitat i distribució

Habita la selva pluvial, clars, bosc obert i vegetació secundària de les terres baixes al vessant del Carib d'Hondures, Nicaragua, Costa Rica i Panamà, incloent la vessant del Pacífic de l'est de Panamà i Darién a Colòmbia i nord-oest de l'Equador.

## Referències

* ↑ «Tàngara ala-rogenca». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia. Rev. 20/01/2023(català)