OpenLLM-France/wikimedia huggingface dataset:
# Mas de Sant Pau (Masdenverge)

El Mas de Sant Pau és una masia de Masdenverge (Montsià) inclosa a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un edifici aïllat situat a la vora dreta del barranc de la Galera, dins el terme de Masdenverge.
Edifici de planta rectangular, amb cossos adossats (capella i corral), realitzat amb maçoneria pintada de color vermell amb franges verticals i horitzontals blanques, ressaltant la separació dels pisos i els vèrtex A la planta baixa s'observen diverses portes, dues d'arc de mig punt amb carreus de pedra grans i ben escairats a manera de dovelles, i una altra que sembla posterior, d'arc rebaixat amb dovelles de rajols i muntants de carreus de pedra. Al primer pis hi ha tot un seguit de finestres d'arc rebaixat, amb muntants i llinda de pedra. A les golfes també hi ha finestres en un ordre simètric respecte a les inferiors, petites, d'arc rebaixat, amb muntants i llindes de rajol a manera de dovelles. Al pis superior, a una de les façanes frontals es conserva un matacà. Adossada a aquesta mateixa paret hi ha la capella, de dos pisos, amb teulada a un vessant i una porta d'accés. Al costat d'aquest cos hi ha un altre adossat, de planta baixa i amb teulada a un vessant però amb la inclinació en sentit contrari. Al davant hi ha unes piques de pedra, comunicades per canals retallats a la pedra que eren els rentadors.

## Història

El Mas d'en Tosques o de Sant Pau fou comprat per l'abat de Benifassà, Bernardo Llorens, al seu beneficiat, Mn. Pedro Vidal. Era censatària en benefici de Santa Marta de l'hospital de Santa Maria de la Seu de Tortosa. L'escriptura pública va ser feta per Jaime Serra, notari de Tortosa, el dia 30 de maig de 1463. L'any 1562 s'obra de nou la casa del Mas. L'abat Melchor Barberà (1579-1583) va fer-hi una capella. L'any 1570 l'abat Juan Barberà feu que el pintor Juan Caramany pintés un retaule. L'abat Andrés Calnera (1620-1624) feu un additament al mas. Quan era abat Agustí Valls per segon cop (1640-1644), els francesos varen destruir part del Mas. L'any 1593 es va fer la paridora del Mas, una altra capella, un forn per coure pa i la bugaderia. El 1726, Amposta va demanar cadastre del Mas.
S'hi construí un molí d'oli entre els anys 1772-1775, i el 1780 se li afegí la segona premsa. El 1797-1798 es construí la sínia i la casa adjunta.

## Referències

* 1 2 3 4 «Mas de Sant Pau». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].

## Enllaços externs

* «Mas de Sant Pau». Mapa de recursos culturals. Diputació de Tarragona.
# Barraca de Cal Marino

La barraca del Cal Marino, o barraca G-13, és una barraca de vinya del municipi de Subirats (Alt Penedès), situada prop del camí de Mas Granada, a les muntanyes d'Ordal, a uns 800 metres al nord-est de l'Ordal.
És una construcció aixecada en pedra seca, de planta circular, de 3,30 x 3,40 m d'amplada i 2,20 m d'alçada total. El portal, de llinda simple, està orientat al sud-sud-oest, té una alçada de 120 cm, una amplada de 55 cm i un gruix de 70 cm. Té dues espitlleres. Es conserva en bon estat.

## Referències

* ↑ «Mapa topogràfic de Catalunya». Institut Cartogràfic i Geològic de Catalunya.
* ↑ «Barraques de pedra seca de Subirats». Ravalnet, 01-02-2007.
* ↑ «Wikipedra». Observatori del Paisatge de Catalunya.
# Torre del Petrol

La Torre del Petrol és un monument protegit com a bé cultural d'interès nacional del municipi de la Riba a la comarca de l'Alt Camp.

## Descripció

La torre del Petrol és al cim del Puigcabrer, a 525 metres sobre el nivell del mar, a la Serra de Miramar. És una torre de guaita de forma cilíndrica feta amb pedra.

## Història

Aquesta torre va ser construïda al segle xix durant la Tercera guerra carlina. El comandant de la Riba, Manuel Orozco, que hi era assignat per a combatre els carlins dirigits pel Nen de Prades, en va ordenar la construcció. En aquesta situació estratègica, ja hi havia hagut l'antic castell de la Riba, documentat l'any 1176. Des d'aquest lloc es podia defensar el pas natural de comunicació entre el Camp de Tarragona i la Conca de Barberà. Durant el dia servia com a torre de guaita i a la nit, com a torre de senyals òptics. El nom «del Petrol», li ve donat per la fama de bevedor que tenia Manuel Orozco, que demanava «petroli» a l'hora de demanar aiguardent.
Un llamp va esberlar-la en temps de la guerra carlina i s'ha mantingut en aquest estat fins a l'actualitat.

## Referències

* 1 2 3 «Torre del Petrol». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Generalitat de Catalunya. [Consulta: 13 gener 2025].
* ↑ Vallverdú, Robert. El Nen de Prades: un capitost adolescent a la Tercera guerra carlina. Reus: Centre de Lectura, 1997, p. 41-42. ISBN 8487873200.
* ↑ «Mapa de recursos culturals». Diputació de Tarragona.
* ↑ Iglésies, Josep. «Torre del Petrol». A: La terra d'en Gallarí. Reus: Llibreria Nacional i Estrangera, 1932, p. 58-59.

## Bibliografia

* Catala I Roca, Pere. Els castells catalans. 7 volums. Terrassa: Rafael Dalmau, 1967.
# Apol·lònia d'Il·líria

Apol·lònia (grec antic: Ἀπολλωνία, llatí: Apollonia) era una ciutat d'Il·líria, a uns 20 km de la costa i a menys de 5 km de la riba dreta del riu Aous (actual Viosa).
Va ser fundada per colons de Corint i de Còrcira, després del 700 aC amb el nom de Gilacea (Γυλάκεια), nom derivat del seu dirigent, l'heroi Gílax, segons Tucídides i els Iambes al Rei Nicomedes.
Es va convertir en una colònia pròspera, però que rarament apareix a la història. Era una ciutat independent i va assolir certa importància, va passar després a mans dels romans. Durant la Segona guerra civil romana entre Juli Cèsar i Pompeu era una ciutat fortificada amb una important ciutadella, i la seva possessió va ser de gran rellevància per Cèsar durant la campanya de Grècia. Abans de l'Imperi era un famós centre d'estudis literaris i filosòfics on els romans enviaven els seus fills a estudiar, i el mateix August hi va passar mig any abans de ser convocat a Roma per la mort del seu oncle, segons diu Suetoni. Ciceró l'anomena en aquest període urbs magna et gravis. Aristòtil la posa com exemple de societat on els ciutadans lliures dominen els no lliures. El geògraf Hièrocles la menciona encara al segle vi, però els autors de l'edat mitjana no en parlen. Estava situada al començament o era una de les primeres ciutats de la Via Egnàcia.
En queden poques restes (muralles i dos temples) però a la vora hi ha un monestir que guarda algunes escultures trobades a la rodalia.

## Referències

* ↑ Aristòtil. Política. Comentada per Joan Alberich i Mariné. Barcelona: RBA, 2014, p. 244. ISBN 9788482646916.
* ↑ Smith, William (ed.). «3. Apollonia». Dictionary of Greek and Roman Geography (1854). [Consulta: 18 gener 2021].
# Chalce

Chalce és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a -49.67 ° latitud N i 360 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Khalki, l'illa a l'oest de Rodes.

## Referències

* ↑ "Chalce". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# (1047) Geisha

(1047) Geisha és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert el 17 de novembre de 1924 per Karl Wilhelm Reinmuth des de l'observatori de Heidelberg-Königstuhl, Alemanya.
Geisha va rebre al principi la designació de 1924 TE. Posteriorment es va anomenar pel musical The Geisha, a story of a tea house del compositor i director d'orquestra britànic Sidney Jones (1861-1946).
Geisha orbita a una distància mitjana de 2,241 ua del Sol, podent acostar-s'hi fins a 1,81 ua i allunyar-se'n fins a 2,672 ua. La seva excentricitat és 0,1923 i la inclinació orbital 5,664°. Triga a completar una òrbita al voltant del Sol 1225 dies.
Geisha forma part de la família asteroidal de Flora.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 octubre 2023].
* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=1047.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «(1047) Geisha» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 11 juny 2018].
* ↑ «Present State of the Families of Asteroids» (en anglès). Proceedings of the Imperial Academy, 9, 1933, pàg. 482-485 [Consulta: 11 juny 2018].

## Enllaços externs

* «(1047) Geisha» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 11 juny 2018].
# Pescador de la petxina

Pescador de la petxina és una escultura en guix de l'escultor francès Jean-Baptiste Carpeaux realitzada l'any 1858. Es conservava al Museu del Louvre, però des de 1986 es va assignar al Museu d'Orsay. Aquesta obra informava, entre d'altres, del seu treball com a becat pel Premi de Roma a la Vil·la Mèdici a Itàlia.

## Història i descripció

L'any 1856 va viatjar a Itàlia, per ampliar estudis durant cinc anys a l'Acadèmia Francesa de Roma, després d'haver guanyat el Premi de Rioma d'escultura el 1854. Carpeaux aviat es va enfrontar a la necessitat d'anar enviant algunes obres a París com una demostració del seu progrès. El Pescador de la petxina va ser la segona tramesa a París.
Carpeaux, a la seva obra es va identificar amb un realisme romàntic i a més a més va superar magníficament la realització de la forma humana i els delicats detalls dels objectes de la natura. L'escultura representa un jove pescador ajupit que aguanta amb les seves mans una petxina al costat de la seva orella esquerra, per poder sentir el xiu-xiu del mar.

## Galeria

La peça original en guix es conserva al Museu d'Orsay, però n'hi ha altres reproduccions en diferents materials en altres museus del món. Una de les més destacades és la realitzada en marbre del National Gallery of Art de Washington DC. Aquesta escultura va ser adquirida per l'emperatriu Eugènia de Montijo, i llegada junt amb la seva residència d'Anglaterra al seu nebot Napoleó Bonaparte Victor Jérôme. Després l'obra va passar per diversos propietaris fins a la seva arribada a la National Gallery.
* Pescador de la petxina (marbre) National Gallery of Art de Washington DC
* Detall de l'escultura de marbre.
* Pescador de la petxina (Terracota) Museu de Belles Arts Jules Chéret a Niça.

## Referències

* ↑ «Jean-Baptiste Carpeaux - Pêcheur à la coquille» (en francès). Musée d'Orsay. [Consulta: 27 febrer 2016].
* 1 2 Draper i Papet, 2014, p. 97.
* ↑ «Neapolitan Fisherboy (Pêcheur napolitain à la coquille)» (en anglès). The Collection National Gallery of Art. Arxivat de l'original el 3 de març 2016. [Consulta: 27 febrer 2016].

## Bibliografia

* Draper, James David; Papet, Edouard. The Metropolitan Museum of Art/Yale Universisty Press. The Passions of Jean-Baptiste Carpeaux (en anglès). ISBN 978-0-300-20431-5.
# El Molí del Castell (les Oluges)

El Molí del Castell és un edifici de les Oluges inclòs a l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

És un antic molí fariner situat a la dreta del riu Sió, fora del nucli urbà de les Oluges, agafant el camí en direcció a Castellnou d'Oluges.
Actualment, aquest edifici se'ns presenta en estat ruïnós, i tan sols se'n conserven les façanes exteriors i la porta d'entrada de llinda. Malauradament, no es conserva cap estructura de la resta de les parts de l'antic molí fariner, com la bassa, el cacau... El parament de l'edifici està obrat amb pedra irregular, emprant també carreus de pedra del país, en les obertures del mateix (porta d'entrada i finestra).

## Història

El molí fariner segarrenc necessitava una gran bassa per poder emmagatzemar el màxim d'aigua pel seu funcionament. Una de les parts més importants era el cacau, que es bastia a un extrem de la bassa i tenia com a funció regular la pressió de l'aigua en la seva caiguda. Del cacau l'aigua passava d'un canal a un rodet, generalment de fusta i disposat horitzontalment. El moviment giratori del rodet es transmetia a l'eix de fusta, eix que tenia el seu extrem superior la nadilla o hèlix de ferro que encaixava a la mola superior. Aquesta pedra girava sobre la mola inferior fixada. La pressió de les dues moles convertia el gra en farina.

## Referències

* 1 2 3 «El Molí del Castell». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Núvol negre baixista

Un Núvol negre baixista (en anglès: Bearish Dark Cloud Cover) és un patró d'espelmes japoneses format per dues espelmes que indica un possible canvi de tendència alcista; rep aquesta denominació perquè la segona espelma negra que el forma seria el núvol negre. És un fort senyal de canvi de tendència alcista que apareix al capdamunt d'aquesta o, a vegades, en una zona de congestió.

## Criteri de reconeixement

* La tendència prèvia és alcista.
* Es forma una primera gran espelma blanca
* L'endemà s'obre amb gap a l'alça (per sobre de l'ombra superior de l'espelma prèvia)
* Però finalment s'acaba tancant a la baixa (espelma negra) amb un tancament prop del low, i enmig o per sota del cos de l'espelma blanca anterior

## Explicació

En un context de tendència alcista l'espelma blanca i el gap alcista sembla confirmar la tendència, però l'aparició de l'espelma negra indica tancament de posicions llargues i que els bears han pres totalment el control del mercat.

## Factors importants

Els bears han obert massivament posicions curtes, i tenen com a indicador de l'stop el high de l'espelma negra. Quan més avall sigui el tancament de l'espelma negra més força tenen els bears. La fiabilitat d'aquest patró és molt alta, però si el tancament es produeix en la meitat superior del cos de la blanca es recomana la confirmació l'endemà en forma gap baixita, un trencament de tendència, o una nova espelma negra amb tancament inferior. Com en totes les formacions d'espelmes japoneses, la seva fiabilitat en darrera instància depèn del lloc on es forma, essent més rellevant si es forma prop d'una resistència; així mateix quan més gran sigui el gap alcista d'obertura previ omplert per l'espelma negra i, per tant, més llarga sigui aquesta, més significativa serà.

## Bibliografia

* «Bearish Dark Cloud Cover». Candlesticker. [Consulta: 8 maig 2011].
* «Dark Cloud Cover». Online Trading Concepts. [Consulta: 8 maig 2011].
# Cydonia (albedo)

Cydonia és una característica d'albedo a la superfície de Mart, localitzada amb el sistema de coordenades planetocèntriques a 39.67 ° latitud N i360 ° longitud E. El nom va ser aprovat per la UAI l'any 1958 i fa referència a Cidònia, ciutat de l'illa de Creta.

## Referències

* ↑ "Cydonia (albedo)". Gazetteer of Planetary Nomenclature. USGS Astrogeology Research Program. (anglès)
* ↑ Proceedings of the General Assembly in Transactions of the International Astronomical Union. XB, 1958, through XXVB, 2003.

## Enllaços externs

* «Localitzador d'estructures astrogeològiques». Google Mars.
# (1060) Magnolia

(1060) Magnolia és un asteroide pertanyent al cinturó d'asteroides descobert per Karl Wilhelm Reinmuth des de l'observatori de Heidelberg-Königstuhl, Alemanya, el 13 d'agost de 1925.
Magnolia va ser designat inicialment com 1925 PA. Més tard es va anomenar per les magnolies, un gènere de plantes magnoliàcies.
Magnolia orbita a una distància mitjana del Sol de 2,238 ua, podent allunyar-se'n fins a 2,69 ua i acostar-s'hi fins a 1,785 ua. Té una excentricitat de 0,2021 i una inclinació orbital de 5,918°. Triga a completar una òrbita al voltant del Sol 1223 dies.
Magnolia forma part de la família asteroidal de Flora.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* ↑ Afirmat a: Minor Planet Center Database.
* 1 2 3 4 5 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 octubre 2023].
* 1 2 3 4 5 6 7 8 9 URL de la referència: https://www.minorplanetcenter.net/db_search/show_object?object_id=1060.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 27 novembre 2024].
* ↑ «JPL Small-Body Database». [Consulta: 3 novembre 2024].
* ↑ Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.
* ↑ «(1060) Magnolia» (en anglès). Jet Propulsion Laboratory. [Consulta: 12 juny 2018].
* ↑ «Present State of the Families of Asteroids» (en anglès). Proceedings of the Imperial Academy, 9, 1933, pàg. 482-485 [Consulta: 14 agost 2015].

## Enllaços externs

* «(1060) Magnolia» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 12 juny 2018].
# (201) Penèlope

(201) Penèlope és un asteroide que forma part del cinturó d'asteroides descobert el 7 d'agost de 1879 per Johann Palisa des de l'observatori de Pula, a Croàcia. Està anomenat per Penèlope, un personatge de la mitologia grega.

## Vegeu també

* Cos menor del sistema solar

## Referències

* 1 2 3 4 5 6 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 16 octubre 2023].
* 1 2 3 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 24 gener 2024].
* ↑ Afirmat a: Dictionary of Minor Planet Names (sisena edició revisada i ampliada). Pàgina: 31. Editorial: Springer Science+Business Media. Llengua del terme, de l'obra o del nom: anglès.
* 1 2 3 4 5 6 7 8 «JPL Small-Body Database». [Consulta: 28 novembre 2024].
* ↑ Pula pertanyia a l'Imperi austrohongarés, quan es va descobrir 82019 Penelope.
* ↑ Schmadel, Lutz D. Springer. Dictionary of Minor Planet Names (en anglès). 5a edició, 2003. ISBN 3-540-00238-3.

## Enllaços externs

* «(201) Penelope» (en anglès). Minor Planet Center. [Consulta: 3 juny 2015].
# Sant Esteve de Vicfred

Sant Esteve de Vicfred és un edifici religiós del poble de Vicfred, al municipi de Sant Guim de la Plana (Segarra) inclòs en l'Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya.

## Descripció

Església parroquial que presenta elements de períodes constructius molt diferents. Les seves dimensions són considerables i està construïda amb filades de carreus irregulars amb restes d'arrebossat. S'accedeix a l'església a través d'una porta rectangular amb llinda oberta al N.O., on encara avui es pot llegir la inscripció "1584", data en què es va construir les naus i la volta, mentre que el campanar, que es troba en un dels extrems del mur de tramuntana data del "1901", tal com indica una inscripció que trobem al primer cos de la torre. Aquesta església consta d'una nau principal i una nau lateral al Sud. Està constituïda per dos trams coberts amb volta de llunetes, un presbiteri rectangular i cor. Té una única nau lateral al Sud on trobem una capella amb volta de creueria i una petita cúpula sustentada per petxines. Tot l'interior de la nau es troba arrebossat i pintat de color blanc amb les nervadures de les voltes i les línies d'imposta grises.
A l'exterior observem la torre del campanar que és quadrangular i presenta dos cossos dividits per una motllura; s'obra una obertura d'arc de mig punt en cadascuna de les cares de la torre. Aquesta és coronada per una sèrie de merlets triangulars que recorren tot el perímetre del campanar.
Adjunt a l'església trobem una construcció que antigament havia funcionat com a rectoria i que en el dia d'avui és un habitatge unifamiliar que no té cap vincle amb l'edifici.

## Història

Aquesta és l'església parroquial de Sant Esteve de Vicfred. A llevant del nucli, on hi hagué l'antiga porta, hi figura a la llinda la data de 1585. El campanar, però, és de 1901.
La jurisdicció eclesiàstica depengué des de 1162 del monestir d'Ager, igual que la seva sufragània de Sant Esteve de Comabella. Quan aquesta jurisdicció exempta fou agregada a la diòcesi de Lleida, passà a formar part del bisbat, creant un enclavament entre els bisbats d'Urgell i Solsona. El 1956, juntament amb les esglésies de Sant Jaume de la Manresana i Sant Pere de Castellnou d'Oluges foren cedides al bisbat de Solsona.

## Referències

* 1 2 3 4 5 «Sant Esteve de Vicfred». Inventari del Patrimoni Arquitectònic de Catalunya. Direcció General del Patrimoni Cultural de la Generalitat de Catalunya. [Consulta: 29 agost 2014].
# Octobaix

L'octobaix és un instrument musical inventat a finals de 1849 pel francès Jean Baptiste Vuillaume. Pertany a la família d'instruments de corda fregada. L'octobaix és un instrument que produeix els sons musicals més greus de tot l'espectre audible per l'ésser humà i, per tant, de tots els instruments existents en el món. Les seves 3 cordes produeixen sons dues octaves per sota de les que pot produir el contrabaix.
Com tots els instruments de corda fregada, excepte el contrabaix, s'afina per cinquenes ascendents. L'afinació d'aquest instrument és: la primera en D1, la corda intermèdia en G0, i l'última en C0. Aquesta última corda té el Do (C) més greu que existeix, pel que d'alguna manera representa l'inici de l'espectre audible humà.
A la Universitat de Mòdena es va gravar una demostració de l'octabaix amb fins educatius, on s'explica la seva relació amb la família dels instruments de corda fregada.

## Octobaixos al món

* L'Orquestra Simfònica de Mont-Real posseeix l'únic octabaix en condicions de funcionament en el món.
* A la Cité de la Musique de París tenen l'original construït per Vuillaume.
* Al MIM de Phoenix (Musical Instrument Museum)

## Multimèdia

* Fotografies d'un octobass

## Referències

* ↑ Física i Música - Vídeo de l'octabaix (En Italià: Física i Música: la voce degli strumenti ad arc.) Bazantar
* ↑ «The octobass - Orchestre Symphonique de Montréal» (en anglès). Orchestre Symphonique de Montréal.
* ↑ «Collections du Musée de la musique - Philharmonie de Paris - Pôle ressources - Octobasse Jean-Baptiste Vuillaume - E.409» (en francès). Arxivat de l'original el 2018-10-08. [Consulta: 6 juny 2018].
* ↑ «The Giant Octobass Plays Notes So Low Humans Can't Hear Them» (en anglès). [Consulta: 6 juny 2018].