# Història del budisme a l'Índia

La història del budisme a l'India sorgeix al voltant de l'antic Regne de Magadha (ara a Bihar, Índia), i es basa en els ensenyaments del Buda Gautama que va ser considerat com a " Budeïtat " ("El despertat". "). Tot i que la doctrina budista sosté que hi havia altres Budes abans que ell, el budisme es va estendre més enllà de Magadha durant la vida de Buda.
Amb el regnat de l'emperador Aixoka, durant l'Imperi Màuria, la comunitat budista es va dividir en dues branques: la Mahāsāṃghika i la Sthaviravāda, cadascuna de les quals es va estendre per l'Índia i alhora es va separar en nombroses subsectes. En els temps moderns, existeixen dues branques principals del budisme: el Theravāda a Sri Lanka i el sud-est asiàtic, i el Mahāyāna a tot l'Himàlaia i l'Àsia oriental. La tradició budista de Vajrayana a vegades es classifica com a part del budisme Mahāyāna, però alguns estudiosos consideren que és una branca completament diferent.
La pràctica del budisme com a religió diferenciada i organitzada va perdre influència després del regnat de Gupta (vers el segle vii), i l'últim estat que el va donar suport, l'Imperi Pala, va caure al segle XII. Va ser desafiat per l'augment de la popularitat de l'hinduisme i l'augment de la influència sociopolítica dels brahmans. A finals del segle XII, havia desaparegut en gran part amb l'excepció de la regió de l'Himàlaia i les restes aïllades a parts del sud de l'Índia. No obstant això, des del segle xix, els renaixements moderns del budisme a l'Índia comprenen la Societat Maha Bodhi, el moviment budista Dalit i el moviment Vipassana. També hi ha hagut un creixement del budisme tibetà amb l'arribada de la diàspora tibetana després de l'annexió xinesa del Tibet el 1950/1951. Segons el cens de 2011, a l'Índia hi ha 8,4 milions de budistes (el 0,70% de la població total)

## Rerafons
### Gautama Buda

Buda va néixer a la ciutat de Kapilvastu dins el grup ètnic Shakya anomenat Suddhodana. Va emprar les pràctiques sramanes d'una manera específica, denunciant l'ascetisme extrem i la concentració- meditació única, que eren pràctiques sramanes. En canvi, va propagar un camí mitjà entre els extrems de l'autocomplaença i l'automortificació, on l'autocontrol i la compassió són elements centrals.
Segons la tradició, tal com es registra al Cànon Pali i als Agamas, Siddhārtha Gautama va aconseguir el despertar assegut sota una figuera de les pagodes, ara coneguda com l'arbre Bodhi a Bodh Gaya, Índia. Gautama es va referir a si mateix com el tathagata, el "així desaparegut". Més tard, la tradició el va considerar com un Samyaksambuddha, un "Perfectament Auto-Despertat" o "Budeïtat". Segons es creu, va trobar patrocini en el governant de Magadha, i l'emperador Bimbisāra. L'emperador va acceptar el budisme com a fe personal i va permetre l'establiment de molts " Vihāras " budistes. Això finalment va portar al canvi de nom de tota la regió com a Bihar.
Segons la tradició, al parc dels cérvols de Sarnath, prop de Vārāṇasī al nord de l'Índia, Buda va posar en marxa la roda del Dharma pronunciant el seu primer sermó al grup de cinc companys amb qui abans havia buscat l'alliberament espiritual. Ells, juntament amb el Buda, van formar el primer Saṅgha, la companyia de monjos budistes, i per tant, es va completar la primera formació de la Triple Gema (Buda, Dharma i Sangha).
Durant els anys restants de la seva vida, Buda va viatjar a la plana del Ganges del nord de l'Índia i altres regions. Va morir a Kushinagar, Uttar Pradesh.

### Fidels

Els seguidors del budisme, es reconeixien a ells mateixos com Saugata. Altres termes eren Sakyan s o Sakyabhiksu a l'antiga Índia. Sakyaputto va ser un altre terme utilitzat pels budistes, així com per Ariyasavako i Jinaputto. L'estudiós budista Donald S. Lopez afirma que també van utilitzar el terme Bauddha. L'investigador Richard Cohen, en la seva discussió sobre les coves d'Ajanta del segle v, afirma que Bauddha no hi consta, i que va ser utilitzat pels forasters per descriure els budistes, excepte per l'ús ocasional com a adjectiu.

## Inicis del Budisme
### Primers consells budistes

El Buda no va nomenar cap successor i va demanar als seus seguidors que treballessin cap a l'alliberament seguint les instruccions que havia deixat. Els ensenyaments de Buda existien només per tradició oral. El Sangha va celebrar diversos consells budistes per tal d'arribar a un consens sobre qüestions de doctrina i pràctica religiosa.
* Mahākāśyapa, un deixeble de Buda, va presidir el primer consell budista celebrat a Rājagṛha. El seu propòsit era recitar i acordar els ensenyaments reals de Buda i la disciplina monàstica. Alguns estudiosos consideren que aquest consell és fictici.
* El Segon Concili budista va tenir lloc a Vaiśālī. El seu propòsit era fer front a pràctiques monàstiques qüestionables com l'ús dels diners, el consum de vi de palma i altres irregularitats. El consistori va declarar aquestes pràctiques il·legals.
* El que comunament s'anomena el Tercer Consell budista es va celebrar a Pāṭaliputra, i suposadament va ser convocat per l'emperador Aśoka al segle iii aC. Organitzat pel monjo Moggaliputta Tissa, es va celebrar amb la finalitat de desfer la sangha del gran nombre de monjos que s'havien unit a l'orde a causa del seu mecenatge reial. La majoria dels investigadors creuen ara que aquest consell era exclusivament Theravada, i que l'enviament de missioners a diversos països en aquesta època no hi tenia res a veure.
* L'anomenat quart consell budista es considera es va celebrar sota el patrocini de l'emperador Kaniṣka al Caixmir, encara que el difunt professor Lamotte ho considerava fictici. En general es creu que va ser un consell de l'escola Sarvastivāda.

### Primeres escoles budistes

Les primeres escoles budistes es reconeixen per ser aquelles en què evoluciona el budisme pre-sectari que es va dividir durant els primers segles després de la mort de Buda (al voltant del segle V aC). La divisió més antiga va ser entre la majoria Mahāsāṃghika i la minoria Sthaviravāda. Algunes tradicions budistes existents segueixen els vinayas de les primeres escoles budistes.
* Theravāda: es practica principalment a Sri Lanka, Myanmar, Tailàndia, Cambodja, Laos i Bangladesh.
* Dharmaguptaka: seguit a la Xina, Corea, Vietnam i Taiwan.
* Mūlasarvāstivāda: seguit pel budisme tibetà.
Els Dharmaguptakas van fer més esforços que qualsevol altra secta per difondre el budisme fora de l'Índia, a zones com l'Afganistan, l'Àsia central i la Xina, i van tenir un gran èxit en la seva missió. Per tant, la majoria dels països que van adoptar el budisme de la Xina, també van adoptar el llinatge Dharmaguptaka vinaya i l'ordenació per als bhikṣus i bhikṣuṇīs.
Durant el primer període del budisme xinès, les sectes budistes índies importants i reconegudes, i els textos que es van estudiar, van ser els Dharmaguptakas, Mahīśāsakas, Kāśyapīyas, Sarvāstivādins i Mahāsāṃghikas. Les vinaies completes conservades al cànon budista xinès son el Mahīśāsaka Vinaya (T. 1421), Mahāsāṃghika Vinaya (T. 1425), Dharmaguptaka Vinaya (T. 1428), Sarvāstivāda Vinaya (T. 1435) i el Vinaya4Tālasvā4 .). També es conserven un conjunt d'Āgames (Sūtra Piṭaka), un Sarvāstivāda Abhidharma Piṭaka complet i molts altres textos de les primeres escoles budistes.
Les primeres escoles budistes a l'Índia sovint dividien els modes de pràctica budista en diversos "vehicles" (yāna). Per exemple, se sap que els Vaibhāṣika Sarvāstivādins van utilitzar la perspectiva de la pràctica budista com a consistència dels Tres Vehicles:
* Śrāvakayāna
* Pratyekabuddhayāna
* Bodhisattvayana

### Mahāyāna

Alguns investigadors han suggerit que els sutres Prajñāpāramitā, es troben entre els primers sutres Mahāyāna, i que es van desenvolupar entre els Mahāsāṃghika al llarg del riu Kṛṣṇa a la regió d'Āndhra al sud de l'Índia.
Els primers sutres Mahāyāna incorporen les primeres versions del gènere Prajñāpāramitā, juntament amb textos sobre el Buda Akṣobhya, que probablement es van escriure al segle I aC al sud de l'Índia. Guang Xing afirma: "Diversos estudiosos han suggerit que el Prajñāpāramitā probablement es va desenvolupar entre els Mahāsāṃghikas al sud de l'Índia, al país Āndhra, al riu Kṛṣṇa". AK Warder creu que "el Mahāyāna es va originar al sud de l'Índia i gairebé amb seguretat al país d'Āndhra".
Anthony Barber i Sree Padma assenyalen que "els historiadors del pensament budista són conscients des de fa molt de temps que pensadors budistes mahayana tan importants com Nāgārjuna, Dignaga, Candrakīrti, Āryadeva i Bhavaviveka, entre molts altres, van formular les seves teories mentre vivien a comunitats budistes. a Āndhra". També observen que els antics llocs budistes de la vall inferior de Kṛṣṇa, com Amaravati, Nāgārjunakoṇḍā i Jaggayyapeṭa "es poden remuntar almenys al segle iii aC, si no abans". Akira Hirakawa assenyala que "l'evidència suggereix que moltes escriptures de Mahayana primitives es van originar al sud de l'Índia".

### Vajrayana

Diverses classes de literatura Vajrayana es van desenvolupar com a resultat de les corts reials que patrocinaven tant el budisme com el xivaisme. El Mañjusrimulakalpa, que més tard es va classificar en Kriyatantra (budisme tibetà), afirma que els mantres ensenyats als tantres Shaiva, Garuda i Vaishnava seran efectius si els apliquen els budistes, ja que tots ells van ser ensenyats originalment per Manjushri. El Guhyasiddhi de Padmavajra, una obra associada a la tradició Guhyasamaja, prescriu actuar com a guru de Shaiva i iniciar els membres en les escriptures i mandales de Saiva Siddhanta. Els textos del tantra Cakrasamvara van adoptar els llocs de pelegrinatge hidnú de la llista de pitha, trobats dins el text de Shaiva Tantrasadbhava, en introduir un error de còpia on una deïtat es confonia amb un lloc.

## Enfortiment del budisme a l'Índia
### Primera difusió del budisme

Als segles VI i V aC, el desenvolupament econòmic va fer que la classe mercantil fos cada cop més important. Els comerciants se sentien atrets pels ensenyaments budistes, que contrastaven amb la pràctica religiosa brahmana existent. Aquesta última es va centrar en la posició social de la casta brahman amb l'exclusió dels interessos d'altres classes. El budisme es va fer prominent a les comunitats de comerciants i després es va estendre per tot l'imperi Mauryan a través de connexions i rutes comercials. D'aquesta manera, el budisme també es va estendre per la ruta de la seda cap a l'Àsia central.

### Aśoka i l'Imperi Mauryan

L'Imperi Mauryan va assolir el seu apogeu en l'època de l'emperador Aśoka, que es va convertir al budisme després de la batalla de Kaliṅga. Aquest fet va anunciar un llarg període d'estabilitat sota l'emperador budista. El poder de l'imperi era grandiós, i es van enviar ambaixadors a altres països per propagar el budisme. L'enviat grec Megàstenes descriu la riquesa de la capital de Maurya. stupes, pilars i edictes sobre pedra es troben a Sanchi, Sarnath i Mathura, que indiquen l'extensió de l'imperi.
L'emperador Aśoka el Gran (304 aC – 232 aC) va ser el governant de l'Imperi Mauryan des del 273 aC fins al 232 aC. Aśoka va regnar sobre la major part de l'Índia després d'una sèrie de campanyes militars. El regne de l'emperador Aśoka s'estenia des del sud d'Àsia, les parts actuals de l'Afganistan al nord i la regió del Balutxistan a l'oest, fins a Bengala i Assam a l'est i al sud fins a Mysore.
Es considera que l'emperador Aśoka es va veure aclaparat per la culpa després de la conquesta de Kaliṅga, i a partir de llavors va acceptar el budisme com a fe personal amb l'ajut dels seus mentors brahmans Rādhāsvāmī i Mañjūśrī. Aśoka va establir monuments marcant diversos llocs significatius en la vida del Buda Śakyamuni, i segons la tradició budista va estar molt involucrat en la preservació i transmissió del budisme.
El 2018, les excavacions a Lalitgiri a Odisha, a través d'un estudi arqueològic de l'Índia van revelar quatre monestirs juntament amb segells i inscripcions antigues que mostren la continuïtat cultural des del període post-Mauryan fins al segle xiii. A Ratnagiri i Konark, a Odisha, també es comparteix la història budista descoberta a Lalitagiri. Sha construït un museu per preservar la història antiga, que es va inaugurar recentment pel primer ministre Narendra Modi.

### Grecobactrians, sakas i indoparts

Menandre I va ser el rei bactrià més famós. Va governar des de Taxila i més tard des de Sagala (Sialkot). Va reconstruir Taxila (Sirkap) i Puṣkalavatī. Es va convertir en budista i és recordat als registres budistes a causa de les seves discussions amb un gran filòsof budista al llibre Milinda Pañha.
Cap al 90 aC, els parts van prendre el control de l'est de l'Iran sobre el 50 aC, posant fi a les darreres restes del domini grec a l'Afganistan. Al voltant de 70 aE., el regne Indo-Part va tenir èxit en prendre el control de Gandhāra. Els parts van continuar donant suport a les tradicions artístiques gregues a Gandhara. L'inici de l'art grecobudista de Gandhāra data del període comprès entre el 50 aC i el 75 dC.

### Imperi Kuṣāna

L'Imperi Kushan sota l'emperador Kaniṣka va governar la regió fortament budista de Gandhāra, així com altres parts del nord de l'Índia, l'Afganistan i el Pakistan. Els governants de Kushan eren partidaris de les institucions budistes i van construir nombroses stupes i monestirs. Durant aquest període, el budisme gandharà es va estendre a través de les rutes comercials protegides pels kushans, pel pas de Khyber cap a l'Àsia central. Els estils d'art budista gandhara també es van estendre des de Gandhāra a altres parts d'Àsia.

### L'era Pāla i Sena

Sota el domini dels reis Pāla i Sena, van florir grans Mahāvihāras al que ara és Bihar i Bengala. Segons fonts tibetanes, cinc grans Mahāvihāras van destacar: Vikramashila, la primera universitat de l'època; Nālanda, encara en actiu, Somapura, Odantapurā i Jaggadala. Els cinc monestirs formaven una xarxa; "tots ells estaven sota la supervisió de l'estat" i existia "un sistema de coordinació entre ells... sembla que a partir de l'evidència que les diferents etapes de l'aprenentatge budista que funcionaven a l'est de l'Índia sota el Pāla es consideraven junts formant una xarxa., un grup interconnectat d'institucions", i era habitual que els grans estudiosos es moguessin fàcilment d'un punt a un altre.
Segons Damien Keown, els reis de la dinastia Pala (segles VIII al XII, regió de les planes del Ganges) van ser un dels principals defensors del budisme, de diverses arts budistes i hindús i del flux d'idees entre l'Índia, el Tibet i la Xina:
| « | Durant aquest període [dinastia Pala] el budisme mahayana va assolir el seu zenit de sofisticació, mentre que el budisme tàntric va florir per tota l'Índia i les terres circumdants. Aquest també va ser un període clau per a la consolidació de l'escola epistemològic-lògica (pramana) de la filosofia budista. A part dels molts pelegrins estrangers que van arribar a l'Índia en aquesta època, especialment de la Xina i el Tibet, hi havia un flux més petit però important de pandits indis que es van dirigir cap al Tibet... | » |
| — Damien Keown, |||

## Mestres del Dharma

* Bodhidharma va viure durant el segle V o VI i tradicionalment s'acredita com el transmissor del budisme Chan a la Xina.
* Padmasambhava va viure durant el segle VIII i se li atribueix la construcció del primer monestir budista al Tibet a Samye.
* Atiśa va viure durant el segle XI i va ser una de les figures principals en la difusió del budisme Mahayana i Vajrayana a Àsia i va inspirar el pensament budista des del Tibet fins a Sumatra.
Els ascètes indis (Skt. śramaṇa) van propagar el budisme a diverses regions d'Àsia oriental i l'Àsia central.
Als Edictes d'Ashoka, el rei Ashoka esmenta els reis hel·lenístics de l'època com a receptors del seu proselitisme budista. El Mahavamsa descriu emissaris d'Ashoka, com Dharmaraksita, com els principals monjos budistes grecs ("Yona "), actius en el proselitisme budista.
Els relats de l'Antiga Roma descriuen una ambaixada enviada pel "rei indi Pandion (Pandya ?), també anomenat Porus," a Cèsar August al voltant del segle i. L'ambaixada viatjava amb una carta diplomàtica en grec, i un dels seus membres era un sramana que es va cremar viu a Atenes, per demostrar la seva fe. L'esdeveniment va fer sensació i va ser descrit per Nicolau de Damasc, que va conèixer l'ambaixada a Antioquia, i relatat per Estrabó (XV,1,73) i Cassi Dió (liv, 9). Es va fer una tomba a la sramana, encara visible en temps de Plutarc, que portava la menció: "El Sramana mestre de Barygaza a l'Índia".
Lokaksema és el primer monjo budista conegut que va traduir les escriptures budistes Mahayana a la llengua xinesa. Els monjos gandharans Jnanagupta i Prajna van contribuir a través de diverses traduccions importants de sutres sànscrits a la llengua xinesa.
El mestre indi dhyana Buddhabhadra va ser l'abat fundador i patriarca del temple de Shaolin. Monjo budista i mestre esotèric del sud de l'Índia (segle VI), Kanchipuram és considerat com el patriarca de l'escola Ti-Lun. Bodhidharma (c. segle VI) va ser el monjó budista considerat tradicionalment com el fundador del budisme zen a la Xina.
L'any 580, el monjo indi Vinītaruci va viatjar al Vietnam. Aquesta, doncs, seria la primera aparició del zen vietnamita, o budisme Zen.
Padmasambhava, que en sànscrit que significa "nascut de lotus", va portar el budisme tàntric al Tibet al segle VIII. A Bhutan i al Tibet és més conegut com "Guru Rinpoche" ("Preciós Mestre") on els seguidors de l'escola Nyingma el consideren la segona Budeïtat. Es considera que Śāntarakṣita, abat de Nālanda i fundador del Yogacara - Madhyamaka va ajudar Padmasambhava a establir el budisme al Tibet.
El monjo indi Atiśa, titular dels ensenyaments de l'entrenament mental (Tib. lojong), és considerat un fundador indirecte de l'escola Gelug del budisme tibetà. Els monjos indis, com Vajrabodhi, també van viatjar a Indonèsia per propagar el budisme.

## Decadència del budisme a l'Índia

La decadència del budisme a l'India s'ha atribuït a diversos factors. Independentment de les creences religioses dels seus reis, es considera la divisió sectària com un factor preeminent. La construcció de monestirs i monuments religiosos, donar béns per al sosteniment dels monjos, i eximir d'impostos els béns donats que feien particulars com comerciants rics i parents femenins de la família reial son també algunes de les causes estudiades. Hi va haver èpoques en què l'estat també donava el seu suport i protecció. En el cas del budisme, aquest suport va ser especialment important pel seu alt nivell d'organització i la dependència dels monjos de les donacions dels laics. El patrocini estatal del budisme va prendre la forma de fundacions de concessió de terres.
Nombroses inscripcions de plaques de coure de l'Índia, així com textos tibetans i xinesos suggereixen que el patrocini del budisme i dels monestirs budistes a l'Índia medieval es va interrompre en períodes de guerra i canvi polític, però va continuar àmpliament als regnes hindús des de l'inici de l'era comuna (EC) fins a principis. 2n mil·lenni EC. La moderna investigació i les traduccions recents dels arxius de textos budistes tibetans i sànscrits, conservats als monestirs tibetans, suggereixen que durant gran part del 1r mil·lenni EC a l'Índia medieval, al Tibet, així com a altres parts de la Xina, els monjos budistes posseïen propietats i estaven activament implicats en comerç i altres activitats econòmiques, després d'unir-se a un monestir budista.
Amb la dinastia Gupta (~segles IV-VI), el creixement del budisme ritualista Mahayana, amb la influència mútua entre l'hinduisme i el budisme, les diferències entre ambdúes religions es van difuminar. El vaishnavisme, el xaivisme i altres tradicions hindús es van fer cada cop més populars, i els brahmans van desenvolupar una nova relació amb l'estat. A mesura que el sistema creixia, els monestirs budistes van perdre gradualment el control dels ingressos de la terra. Paral·lelament, els reis Gupta van construir temples budistes com el de Kushinagara, i universitats monàstiques com les de Nalanda, com ho demostren els registres deixats per tres visitants xinesos a l'Índia.
Segons Hazra, el budisme va disminuir en part a causa de l'ascens dels brahmans i la seva influència en el procés sociopolític. D'acord amb Randall Collins, Richard Gombrich i altres investigadors, l'ascens o la decadència del budisme no està lligat als brahmans o al sistema de castes, ja que el budisme "no era una reacció al sistema de castes", sinó que tenia com a objectiu la salvació d'aquells que es van unir al seu ordre monàstic.
El viatger persa del segle XI Al-Biruni escriu que hi havia un "odi cordial" entre els brahmans i els budistes Sramana. El budisme també es va afeblir per les filosofies hindús rivals com Advaita Vedanta, el creixement dels temples i una innovació del moviment bhakti. Aquesta rivalitat va reduir el patrocini budista i el suport popular. El període entre el 400 i el 1000 dC va experimentar, doncs, els guanys de l'escola Vedanta de l'hinduisme sobre el budisme. El budisme havia desaparegut de l'Afganistan i el nord de l'Índia a principis del segle xi.
Segons alguns investigadors com Lars Fogelin, la decadència del budisme pot estar relacionada amb raons econòmiques, en què els monestirs budistes amb grans concessions de terres, se centraven en activitats no materials, l'autoaïllament dels monestirs, la pèrdua de la disciplina interna a la sangha, i la manca d'explotació eficient de la terra que posseïen.

### Les invasions dels huns

Els viatgers xinesos que van arribar a la regió entre els segles V i VIII, com Faxian, Xuanzang, I-ching, Hui-sheng i Sung-Yun, van començar a parlar d'una decadència de la sangha budista, especialment arran de la invasió dels huns. des de l'Àsia central. Xuanzang, el més famós dels viatgers xinesos, va trobar "milions de monestirs" al nord-oest de l'Índia reduïts a ruïnes pels huns.

### Conqueridors musulmans

La conquesta musulmana del subcontinent indi va ser la primera gran invasió iconoclasta al sud d' Àsia. A finals del segle XII, el budisme havia desaparegut majoritàriament, amb la destrucció de monestirs i stupes al nord-oest i oest de l'Índia medieval (actual Pakistan i nord de l'Índia).
A les parts del nord-oest de l'Índia medieval, les regions de l'Himàlaia, així com les regions frontereres amb l'Àsia central, el budisme va facilitar les relacions comercials, afirma Lars Fogelin. Amb la invasió i expansió islàmiques i l'adopció de l'Islam pels països asiàtics centrals, les fonts de suport financer derivades de les rutes comercials i els fonaments econòmics dels monestirs budistes van decaure, ja que aquesta era la seva font de supervivència i el creixement. L'arribada de l'Islam va eliminar el mecenatge reial a la tradició monàstica del budisme. La substitució dels budistes en el comerç a llarga distància pels musulmans va erosionar les fonts de mecenatge relacionades.
A les planes del Ganges, Orissa, al nord-est i a les regions del sud de l'Índia, el budisme va sobreviure durant els primers segles del II mil·lenni dC La invasió islàmica va saquejar la riquesa i va destruir les imatges budistes. La consegüent presa de possessió de les terres dels monestirs budistes els va eliminar una font de suport necessari, mentre que la convulsió econòmica i els nous impostos sobre els laics van minvar el seu suport als monjos budistes.
Monestirs i institucions com Nalanda van ser abandonats pels monjos budistes al voltant de l'any 1200 dC, que van fugir per escapar de l'exèrcit musulmà invasor. A partir de llavors va decaure a causa del domini islàmic a l'Índia.
L'últim imperi que va donar suport al budisme, la dinastia Pala, va caure al segle XII, i Muhammad bin Bakhtiyar Khalji, un general del primer Sultanat de Delhi, va destruir monestirs i monuments i va estendre l'islam a Bengala. Segons Randall Collins, el budisme ja estava en declivi a l'Índia abans del segle XII, però amb el saqueig per part dels invasors musulmans gairebé es va extingir a l'Índia al segle 1200. Craig Lockard, afirma que al segle xiii els monjos budistes de l'Índia van escapar al Tibet per fugir de la persecució islàmica; mentre que els monjos de l'oest de l'Índia, afirma Peter Harvey, van escapar de la persecució traslladant-se als regnes hindús del sud de l'Índia que van poder resistir el poder musulmà.

### Budistes supervivents

Molts budistes indis van fugir cap al sud. Se sap que els budistes van continuar existint a l'Índia fins i tot després del segle xiv a partir de textos com el Chaitanya Charitamrita. Aquest text descriu un episodi de la vida de Sri Chaitanya Mahaprabhu (1486–1533), un sant vaisnava, que va entrar en un debat amb budistes a Tamil Nadu.
El tibetà Taranatha (1575–1634) va escriure una història del budisme indi, que esmenta que el budisme va sobreviure en alguns espais de l'Índia durant el seu temps. Esmenta que el sangh budista va sobreviure a Konkana, Kalinga, Mewad, Chittor, Abu, Saurastra, les muntanyes de Vindhya, Ratnagiri, Karnataka, etc. Un autor jainista Gunakirti (1450-1470) va escriure un text marathi, Dhamramrita, on dona els noms de 16 ordres budistes. El Dr. Johrapurkar va assenyalar que entre ells, els noms Sataghare, Dongare, Navaghare, Kavishvar, Vasanik i Ichchhabhojanik encara sobreviuen a Maharashtra com a cognoms.
El budisme també va sobreviure fins a l'era moderna a les regions de l'Himàlaia com Ladakh, amb estrets vincles amb el Tibet. Una tradició única sobreviu al budisme Newar del Nepal.
Abul Fazl, el cortesà de l'emperador mogol Akbar, afirma: "Des de fa molt de temps, gairebé cap rastre d'ells (els budistes) ha existit a l'Hindustan". Quan va visitar el Caixmir el 1597, es va reunir amb uns quants vells que professaven el budisme, però "no hi va veure cap entre els erudits". Això també es pot veure pel fet que els sacerdots budistes no estaven presents enmig d'erudits divinis que van arribar a l'Ibadat Khana d'Akbar a Fatehpur Sikri.
* El monestir de Thikse és el gompa més gran de Ladakh, construït al 1500.
* El monestir de Tawang a Arunachal Pradesh, va ser construït a la dècada de 1600, és el monestir més gran de l'Índia i el segon més gran del món després del Palau de Potala a Lhasa, Tibet.
* El monestir de Rumtek a Sikkim es va construir sota la direcció de Changchub Dorje, 12è Karmapa Lama a mitjans del segle xvii.

### Causes dins de la tradició budista de l'època

Alguns investigadors suggereixen que una part de la decadència dels monestirs budistes va ser deguda perquè es va deslligar de la vida quotidiana a l'Índia, i no va participar en els aspectes socials rituals, com els ritus de pas (matrimoni, funeral, naixement d'un fill) com altres religions.

## Renaixement del budisme a l'Índia
### Societat Maha Bodhi

El renaixement modern del budisme a l'Índia va començar a finals del segle xix, dirigit per institucions modernistes budistes com la Societat Maha Bodhi (1891), l'Associació Budista de Bengala (1892) i l'Associació Budista Jove (1898). Aquestes institucions van estar influenciades pels corrents budistes modernistes del sud d'Àsia, com el modernisme budista de Sri Lanka, així com per l'erudició oriental occidental i els moviments espirituals com la teosofia. Una figura central d'aquest moviment va ser la líder budista de Sri Lanka Anagarika Dharmapala, que va fundar la Societat Maha Bodhi el 1891. Un focus important de les activitats de la Societat Maha Bodhi a l'Índia es va convertir en la recuperació, conservació i restauració d'importants llocs budistes, com Bodh Gaya i el seu temple Mahabodhi. Dharmapāla i la societat van promoure la construcció de vihāras i temples budistes a l'Índia, inclòs el de Sarnath, el lloc del primer sermó de Buda. Va morir el 1933, el mateix any que va ser ordenat Bhikkhu.
Després de la independència de l'Índia, la seva antiga herència budista es va convertir en un element important per a la construcció de la nació, i el primer ministre Jawaharlal Nehru va buscar a l'imperi Maurya símbols d'unitat panindia que no eren ni hindús ni musulmans com el Dharmachakra. Els llocs budistes indis també van rebre el suport del govern com a preparació per al 2.500 Buda Jayanti celebrat el 1956, a més de proporcionar terres de lloguer gratuït en diversos centres de pelegrinatge perquè els grups budistes asiàtics construïssin temples i cases de descans.
Importants intel·lectuals budistes indis del període modern són Rahul Sankrityayan (1893-1963), Dharmanand Kosambi (1876-1941) i Bhadant Anand Kausalyayan. El budista de Bengala Kripasaran Mahasthavir (1865-1926) va fundar l'Associació Budista de Bengala el 1892. A Tamil Nadu, el tamil Iyothee Thass (1845-1914) va ser una figura important que va promoure el budisme i va cridar els paraiyars a convertir-se.
El govern indi i els estats han continuat promouvent el desenvolupament de llocs de pelegrinatge budista ("el circuit budista"), tant com a font de turisme com a promoció de l'herència budista de l'Índia, que és un recurs cultural important per als llaços diplomàtics estrangers de l'Índia. El 2010, la Universitat de Nalanda es va establir a Bihar.

### Moviment budista dalit

A la dècada de 1950, el líder polític dalit BR Ambedkar (1891-1956) influenciat per la seva lectura de fonts pali i budistes indis com Dharmanand Kosambi i Lakshmi Narasu, va començar a promoure la conversió al budisme dels dalits de castes baixes indis. El seu moviment budista dalit va tenir més èxit als estats indis de Maharashtra, que van experimentar conversions a gran escala. El "neobudisme" d'Ambedkar incloïa un fort element de protesta social i política contra l'hinduisme i el sistema de castes indi. La seva obra màgica, El Buda i el seu Dhamma, va incorporar les idees del marxisme sobre la lluita de classes a les visions budistes de dukkha i va argumentar que la moral budista es podria utilitzar per "reconstruir la societat i construir una societat moderna i progressista de justícia, igualtat i llibertat".
El moviment de conversió es va limitat generalment a determinades demografies socials, com ara la casta Mahar de Maharashtra i els Jatavs. Encara que van renunciat a l'hinduisme a la pràctica, una enquesta de la comunitat va mostrar l'adhesió a moltes pràctiques de l'antiga fe, inclosa l'endogàmia, el culte a la divinitat familiar tradicional, etc.
Les principals organitzacions d'aquest moviment són la Societat Budista de l'Índia (la Bharatiya Bauddha Mahasabha) i la Comunitat Budista Triratna (la Triratna Bauddha Mahasangha).

### Budisme tibetà

El budisme tibetà també va créixer a l'Índia durant l'era moderna, principalment a causa de l'impuls de la diàspora tibetana. L'arribada del 14è Dalai Lama amb més de 85.000 refugiats tibetans el 1959 va tenir un impacte significatiu en el renaixement del budisme a l'Índia. Un gran nombre de tibetans es van establir a Dharamsala, Himachal Pradesh, que es va convertir en la seu del govern tibetà a l'exili. Un altre gran assentament de refugiats tibetans és a Bylakuppe, Karnataka. Els refugiats tibetans també van contribuir a la revitalització de les tradicions budistes a les regions de l'Himàlaia com el Districte de Lahaul i el districte de Spiti, Ladakh, Tawang i Bomdila. Els budistes tibetans també han contribuït a la construcció de temples i institucions als llocs i ruïnes budistes de l'Índia.
El mateix germà del Dalai Lama, Gyalo Thondup, viu a Kalimpong i la seva dona va establir el Centre de Refugiats Tibetans a Darjeeling. El 17è Karmapa també va arribar a l'Índia l'any 2000 i continua l'educació i ha assumit el paper tradicional com a líder de la secta Karma Kagyu del budisme tibetà i cada any dirigeix el Kagyu Monlam a Bodh Gaya al qual assisteixen milers de monjos i seguidors. El monestir de Palpung Sherabling, seu del 12è Tai Situpa, situat a Kangra, Himachal Pradesh, és el monestir de Kagyu més gran de l'Índia i s'ha convertit en un centre important del budisme tibetà. Penor Rinpoche, el cap de Nyingma, l'antiga escola del budisme tibetà, va restablir un monestir de Nyingma a Bylakuppe, Mysore. Aquest és el monestir de Nyingma més gran actualment. Monjos de les regions de l'Himàlaia de l'Índia, Nepal, Bhutan i del Tibet s'uneixen a aquest monestir per a la seva educació superior. Penor Rinpoche també va fundar Thubten Lekshey Ling, un centre de dharma per a practicants laics a Bangalore. El budisme Vajrayana i la meditació Dzogchen (maha-sandhi) van tornar a ser accessibles als aspirants a l'Índia.

### Moviment Vipassana

El moviment Vipassana és una tradició moderna de la pràctica de la meditació budista. A l'Índia, l'organització Vipassana més influent és el Vipassana Research Institute fundat per SN Goenka (1924-2013) que va promoure la meditació Vipassana budista d'una manera moderna i no sectària. La xarxa de centres de meditació de Goenka que oferia retirs de 10 dies. Moltes institucions, tant governamentals com del sector privat, ara ofereixen cursos per als seus empleats. Aquesta forma és practicada principalment per indis d'elit i classe mitjana. Aquest moviment s'ha estès a molts altres països d'Europa, Amèrica i Àsia. El novembre de 2008 es va acabar la construcció de la pagoda global Vipassana als afores de Bombai.

## Cultura
### Comunitats

Els budistes marathis (incloent Mahar) són la comunitat budista més poblada de l'Índia. A la regió dels turons de l'Himàlaia de Darjeeling es poden trobar diverses comunitats budistes ètniques indígenes com ara els xerpes, bhutias, lepchas, tamangs, yolmos i altres ètnies tibetanes. Esmentar al Poble Beda, comunitat budista del territori de la unió india de Ladakh, on es practica la música tradicional; els Budistes bengalís: viuen principalment a Bangladesh (500.000) i als estats indis de Bengala Occidental (282.898) i Tripura (125.182), són seguidors del budisme Theravada.
També cal apuntar a les ètnies: Bhotiya, Bhutia, Bodh, Bugun, Chakma, Chugpa, Gurung,Khamba, Khamti, Khamyang, Lepcha, Lishipa, Mahar, Budistes marathis, Etnia Na, Rakhine, Xerpes, Tai Phake,i Tamang.

### Festivals

Els budistes indis celebren moltes festes. Ambedkar Jayanti, Dia de Dhammachakra Pravartan i Naixement de Buda són tres festivals principals del budisme Navayana. Els budistes tradicionals celebren Losar, Buda Purnima i altres festivals.
Ambedkar Jayanti (aniversari de BR Ambedkar): Ambedkar Jayanti és un festival important de l'Índia, celebrat en memòria de BR Ambedkar, un defensor dels drets de classe a l'Índia.. El festival anual se celebra el 14 d'abril per commemorar la memòria de BR Ambedkar. Ambedkar va ser un defensor dels drets de classe a l'Índia, també se l'acredita com el "pare de la Constitució índia". Ambedkar Jayanti se celebra a l'Índia i altres països. Les processons d'Ambedkar Jayanti són realitzades pels seus seguidors budistes a Chaitya Bhoomi a Bombai i a Deeksha Bhoomi a Nagpur. Un gran nombre de budistes indis visiten viharas, i les estàtues locals que commemoren Ambedkar es porten en processó amb molta música i soroll.
* El Dia del Dhammachakra Pravartan se celebra per marcar la conversió al budisme d'Ambedkar i aproximadament 600.000 seguidors el 14 d'octubre de 1956 a Deekshabhoomi. Cada any a Ashoka Vijayadashami, milions de budistes es reuneixen a Deekshabhoomi per celebrar la conversió massiva. Molts budistes també visiten llocs budistes locals allà per celebrar el festival. Aquest dia milers de persones abracen el budisme.
* Buda Purnima és celebrat tant per budistes com per no budistes a l'Índia. Es creu que és un festival que celebra l'adopció dels ensenyaments de Siddharata Gautama. En aquest dia, els budistes indis porten roba blanca i mediten, i se suposa que només consumeixen menjar vegetarià.El temple de Mahabodhi és una atracció popular durant aquest període.

## Branques

Buddhism in India (2011 National Census)
Segons una anàlisi d'IndiaSpend de les dades del cens de 2011, hi ha més de 8,4 milions de budistes a l'Índia i el 87% d'ells són neobudistes o budistes Navayana. Es converteixen d'altres religions, sobretot dalits (casta reconeguda) que van canviar de religió per escapar del sistema de castes de l'hinduisme. El 13% restant dels budistes pertanyen a comunitats tradicionals (Theravada, Mahayana i Vajrayana) de les regions nord-est i nord de l'Himàlaia.

## Demografia

| Year | Percent | Increase |
| 1951 | 0.05% | - |
| 1961 | 0.74% | +0.69% |
| 1971 | 0.70% | -0.04% |
| 1981 | 0.71% | +0.01% |
| 1991 | 0.76% | +0.05% |
| 2001 | 0.77% | +0.01% |
| 2011 | 0.70% | -0.07% |
El percentatge budista ha disminuït del 0,74% el 1961 al 0,70% el 2011. Entre 2001 i 2011, la població budista va disminuir a Uttar Pradesh, Karnataka, Delhi i Panjab.
Segons el cens de l'Índia de 2011, hi ha 8,4 milions de budistes a l'Índia. Maharashtra té el nombre més alt de budistes de l'Índia, amb el 5,81% de la població total. Gairebé el 90 per cent dels navayana o neobudistes viuen a l'estat. Els stes marathis, que viuen a Maharashtra, són la comunitat budista més gran de l'Índia. La majoria de la gent budista marathi pertany a l'antiga comunitat Mahar.
Plantilla:India census population
Al cens de l'Índia de 1951, 181.000 enquestats (0,05%) van dir que eren budistes. El cens de 1961, fet després que BR Ambedkar adoptés el budisme Navayana amb els seus milions de seguidors el 1956, va mostrar un augment fins als 3,25 milions (0,74%). El budisme està creixent ràpidament a la comunitat de castes reconegudes (dalit). Segons el cens de 2011, els budistes de castes programades van créixer un 38 per cent al país. Segons el cens de 2011, 5,76 milions (69%) de budistes indis pertanyen a la casta reconeguda.

### Cens de l'Índia, 2011

Estats i territoris de la unió amb més de 100.000 budistes en el cens de l'Índia de 2011 :
| Estats i territoris de la unió | Població budista (aproximada) | Població budista (%) | % del total de budistes |
| Maharashtra | 6,531,200 | 5.81% | 77.36% |
| West Bengal | 282,898 | 0.31% | 3.35% |
| Madhya Pradesh | 216,052 | 0.30% | 2.56% |
| Uttar Pradesh | 206,285 | 0.10% | 2.44% |
| Sikkim | 167,216 | 27.39% | 1.98% |
| Arunachal Pradesh | 162,815 | 11.77% | 1.93% |
| Tripura | 125,385 | 3.41% | 1.49% |
| Jammu and Kashmir $_{(abansde2019formaciódeLadakh)}$ | 112,584 | 0.90% | 1.33% |
| Ladakh $_{(format2019)}$ | 108,761 | 39.65% | 1.29% |
La majoria (92%) de la gent de la regió autònoma de Chakma a Mizoram segueix el budisme Theravada.

## Referències

* ↑ UNESCO World Heritage Centre. «Mahabodhi Temple Complex at Bodh Gaya». [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ Mark, Joshua J. «Siddhartha Gautama» (en anglès). World History Encyclopaedia, 23-09-2020. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ Monier-Williams, Monier. Dictionary of Sanskrit. OUP.
* 1 2 Mark, Joshua J. «Mahasanghika» (en anglès). World Hisotry Encyclopedia, 30-09-2020. [Consulta: 11 novembre 2021].
* 1 2 Warder, Anthony Kennedy. A Course in Indian Philosophy (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 1998, p. 94. ISBN 978-81-208-1244-4.
* ↑ «Buddha». A: Monier-Williams Sanskrit-English Dictionary. sanskrit-lexicon.uni-koeln.de, 1899.
* ↑ «Buddhism: Description of the Vajrayāna tradition». Religious Tolerance. Ontario Consultants on Religious Tolerance, 25-04-2010. Arxivat de l'original el 13 de gener 2017. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ Dola, RC. «Gupta Empire» (en anglès). World History Encyclopedia, 30-10-2015. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ Sen, Sailendra Nath. Ancient Indian History and Civilization (en anglès). New Age International, 1999, p. 277-. ISBN 978-81-224-1198-0.
* ↑ Bruno, Greg C. Blessings from Beijing: Inside China's Soft-Power War on Tibet (en anglès). University Press of New England, 2018-04-03. ISBN 978-1-5126-0185-5.
* ↑ Mark, Joshua J. «Kapilavastu» (en anglès). World History Encyclopedia, 14-10-2020. [Consulta: 11 novembre 2021].
* ↑ Nugteren, Albertina. «Buddha, Buddhism, and the bodhi tree». A: Belief, Bounty, and Beauty (en anglès). Brill, 2005. DOI 10.1163/9789047415619_004. ISBN 978-90-474-1561-9.
* ↑ Gethin, Rupert. The foundations of Buddhism. Oxford ; New York : Oxford University Press, 1998, p. 224-234. ISBN 978-0-19-289223-2.
* ↑ Prasad, Birendra Nath. Archaeology of Religion in South Asia: Buddhist, Brahmanical and Jaina Religious Centres in Bihar and Bengal, C. Ad 600-1200 (en anglès). Taylor & Francis Group, 2021-06-17. ISBN 978-1-032-04711-9.
* ↑ Glasenapp, Helmuth von. Jainism: An Indian Religion of Salvation (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 1999, p. 40-41. ISBN 978-81-208-1376-2.
* ↑ Huntington, John C.; Bangdel, Dina. The Circle of Bliss: Buddhist Meditational Art (en anglès). Serindia Publications, Inc., 2003, p. 524. ISBN 978-1-932476-01-9.
* ↑ Simmer-Brown, Judith. Dakini's Warm Breath: The Feminine Principle in Tibetan Buddhism (en anglès). Shambhala Publications, 2002, p. 327. ISBN 978-1-57062-920-4.
* ↑ United Nations. Promotion of Buddhist Tourism Circuits in Selected Asian Countries. United Nations Publications, 2003, p. 23–24. ISBN 978-92-1-120386-8.
* ↑ Kevin Trainor. Buddhism: The Illustrated Guide. Oxford University Press, 2004, p. 41. ISBN 978-0-19-517398-7.
* ↑ Thera, Nyanaponika. The Vision of Dhamma: Buddhist Writings of Nyanaponika Thera (en anglès). Buddhist Publication Society, 2006-12-01, p. 178. ISBN 978-955-24-0108-4.
* ↑ Cohen, Richard. Beyond Enlightenment: Buddhism, Religion, Modernity (en anglès). Routledge, 2006-08-21, p. 33. ISBN 978-1-134-19205-2. «Els donants van adoptar el nom familiar de Buda Sakyamuni per afirmar la seva legitimitat com a hereus seus, tant institucionalment com ideològicament. Prendre el nom de Sakya era definir-se per la mateixa afiliació amb el Buda, una mica com anomenar-se budista avui.»
* ↑ Davids, Caroline Augusta Foley Rhys. Sakya: Or, Buddhist Origins (en anglès). K. Paul, Trench, Trubner, 1931, p. 1. «Deixa la paraula "budisme" i pensa en el teu tema com "Sakya". Això us situarà alhora per a la vostra perspectiva en un punt real.. Ara us preocupa saber menys sobre "Buda" i "budisme", i més sobre aquell a qui l'Índia ha conegut com Sakya-muni, i sobre els seus homes que, com admeten els seus registres, es parlava dels fills Sakya. o homes dels Sakyas»
* ↑ Childers, Robert Caesar. A Dictionary of the Pali Language (en anglès). Trübner, 1872, p. 56.
* ↑ Childers, Robert Caesar. A Dictionary of the Pali Language (en anglès). Trübner, 1872. ISBN 171.
* ↑ Jr, Donald S. Lopez. Curators of the Buddha: The Study of Buddhism Under Colonialism (en anglès). University of Chicago Press, 1995-08-15, p. 7. ISBN 978-0-226-49309-1.
* ↑ Cohen, Richard. Beyond Enlightenment: Buddhism, Religion, Modernity (en anglès). Routledge, 2006-08-21, p. 33. ISBN 978-1-134-19205-2. «[Bauddha és] "un derivat secundari de Buda, en el qual l'allargament de la vocal indica connexió o relació. Les coses que són bauddha pertanyen a Buda, de la mateixa manera que les coses-saiva es relacionen amb Shiva i les coses-Vaisnava pertanyen a Vishnu. (...) bauddha pot ser tant adjectival com nominal; es pot utilitzar per a doctrines pronunciades pel Buda, objectes que gaudeix per ell, textos que se li atribueixen, així com individus, comunitats i societats que li ofereixen reverència o accepten ideologies certificades pel seu nom. En sentit estricte, Sakya és preferible a bauddha, ja que aquest últim no està atestat a Ajanta. De fet, com a substantiu col·lectiu, bauddha és un terme foraster. Els bauddha no s'anomenaven així a l'Índia, tot i que de vegades feien servir la paraula de manera adjectiva. (per exemple, com a possessiu, el de Buda).»
* ↑ Williams, Paul. Mahayana Buddhism: The Doctrinal Foundations (en anglès). Routledge, 2008-07-11, p. 6. ISBN 978-1-134-25056-1.
* ↑ Harvey, Peter. An Introduction to Buddhism: Teachings, History and Practices (en anglès). Cambridge University Press, 2013, p. 88-90. ISBN 978-0-521-85942-4.
* ↑ Powers, John. The Buddhist World (en anglès). Routledge, 2015-10-05, p. 18. ISBN 978-1-317-42017-0.
* ↑ Lamotte, Etienne. The Teaching of Vimalakīrti (Vimalakīrtinirdeśa): From the French Translation with Introd. and Notes (L'enseignement de Vimalarkirti) (en anglès). Pali Text Society, 1976, p. xciii. ISBN 978-0-7100-8540-5.
* ↑ Gonda, Jan. A History of Indian literature (en anglès). Harrassowitz, 1981, p. 10. ISBN 978-3-447-02204-0.
* ↑ Scripture of the Lotus Blossom of the Fine Dharma (the Lotus Sūtra) (en anglès). Columbia University Press, 2009. ISBN 978-0-231-14895-5.
* ↑ Warder, Anthony Kennedy. Indian Buddhism (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 2000. ISBN 978-81-208-1741-8.
* ↑ Prebish, Charles S. A Survey of Vinaya Literature (en anglès). Routledge, 2013-01-11. ISBN 978-1-136-10818-1.
* ↑ Bodhi. In the Buddha's Words: An Anthology of Discourses from the Pali Canon (en anglès). Simon and Schuster, 2005-07-28, p. ix. ISBN 978-0-86171-491-9.
* ↑ Anālayo, Bhikkhu «The Luminous Mind in Theravāda and Dharmaguptaka Discourses» (en anglès). Journal of the Oxford Centre for Buddhist Studies, 13, 0, 15-11-2017. ISSN: 2047-1076.
* ↑ Schopen, Gregory «Doing Business for the Lord: Lending on Interest and Written Loan Contracts in the Mūlasarvāstivāda-vinaya». Journal of the American Oriental Society, 114, 4, 1994, pàg. 527–554. DOI: 10.2307/606161. ISSN: 0003-0279.
* ↑ Warder, Anthony Kennedy. Indian Buddhism (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 2000, p. 278. ISBN 978-81-208-1741-8.
* ↑ Talbot, Mary. «Bhikkhuni Ordination: Buddhism's Glass Ceiling» (en anglès). Tricycle: The Buddhist Review. [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ Warder, Anthony Kennedy. Indian Buddhism (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 2000, p. 281. ISBN 978-81-208-1741-8.
* ↑ «An Analysis of the Content and Characteristics of the Chinese Buddhist Canon». A: Long, Darui; chen, Jinhua. Chinese Buddhist Canons in the Age of Printing (en anglès). Routledge, 2020-05-21, p. 107–128. ISBN 978-0-429-87774-2.
* ↑ Nakamura, Hajime. Indian Buddhism: A Survey with Bibliographical Notes (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 1987, p. 189. ISBN 978-81-208-0272-8.
* ↑ Williams, Paul; Wynne, Alexander; Tribe, Anthony. Buddhist Thought: A Complete Introduction to the Indian Tradition (en anglès). Psychology Press, 2000, p. 131. ISBN 978-0-415-20701-0.
* ↑ Williams, Paul. Mahayana Buddhism: The Doctrinal Foundations (en anglès). Routledge, 2008-07-11, p. 47. ISBN 978-1-134-25056-1.
* ↑ Xing, Guang. The Concept of the Buddha: Its Evolution from Early Buddhism to the Trikāya Theory (en anglès). Psychology Press, 2005, p. 65-66. ISBN 978-0-415-33344-3. «Diversos investitgadors han suggerit que el Prajñāpāramitā probablement es va desenvolupar entre els Mahasamghikas al sud de l'Índia, al país d'Andhra, al riu Krsna.»
* ↑ Hirakawa, Akira. A History of Indian Buddhism: From Śākyamuni to Early Mahāyāna (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 1993, p. 253,263.268. ISBN 978-81-208-0955-0.
* ↑ Warder, Anthony Kennedy. «The south (of India) was then vigorously creative in producing Mahayana Sutras». A: Indian Buddhism (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 2000, p. 335. ISBN 978-81-208-1741-8.
* ↑ Xing, Guang. The Concept of the Buddha: Its Evolution from Early Buddhism to the Trikāya Theory (en anglès). Psychology Press, 2005, p. 65-66. ISBN 978-0-415-33344-3.
* ↑ Warder, Anthony Kennedy. Indian Buddhism (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 2000, p. 313. ISBN 978-81-208-1741-8.
* ↑ Holt, Sree Padma; Barber, A. W.. Buddhism in the Krishna River Valley of Andhra (en anglès). SUNY Press, 2008-08-07, p. 1. ISBN 978-0-7914-7814-1.
* ↑ Holt, Sree Padma; Barber, A. W.. Buddhism in the Krishna River Valley of Andhra (en anglès). SUNY Press, 2008-08-07, p. 2. ISBN 978-0-7914-7814-1.
* ↑ Hirakawa, Akira. A History of Indian Buddhism: From Śākyamuni to Early Mahāyāna (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 1993, p. 252-253. ISBN 978-81-208-0955-0.
* ↑ Sanderson, Alexis. «The Śaiva Age: The Rise and Dominance of Śaivism during the Early Medieval Period». A: Shingo Einoo. Genesis and Development of Tantra (en anglès). Рипол Классик, 2009, p. 124. ISBN 978-5-88134-784-0.
* ↑ Sanderson, Alexis. «The Śaiva Age: The Rise and Dominance of Śaivism during the Early Medieval Period». A: Shingo Einoo. Genesis and Development of Tantra (en anglès). Рипол Классик, 2009, p. 129-131. ISBN 978-5-88134-784-0.
* ↑ Sanderson, Alexis. «The Śaiva Age: The Rise and Dominance of Śaivism during the Early Medieval Period». A: Genesis and Development of Tantra (en anglès). Рипол Классик, 2009, p. 144-145. ISBN 978-5-88134-784-0.
* ↑ Huber, Toni. The holy land reborn : pilgrimage & the Tibetan reinvention of Buddhist India. Chicago: University of Chicago Press, 2008, p. 94–95. ISBN 978-0-226-35648-8.
* ↑ Bentley, Jerry H. Old World Encounters: Cross-cultural Contacts and Exchanges in Pre-modern Times (en anglès). Oxford University Press, 1993, p. 43. ISBN 978-0-19-507640-0. «Durant els segles VI i V a.C. (Abans de l'Era Comuna), el comerç i l'efectiu es van fer cada cop més importants en una economia dominada anteriorment per la producció autosuficient i l'intercanvi d'intercanvis. Els comerciants van trobar que els ensenyaments ètics i morals budistes constituïen una alternativa atractiva als rituals esotèrics del sacerdoci tradicional brahman, que semblava atendre exclusivament als interessos brahmans, ignorant els de les classes socials noves i emergents.»
* ↑ Bentley, Jerry H. Old World Encounters: Cross-cultural Contacts and Exchanges in Pre-modern Times (en anglès). Oxford University Press, 1993, p. 46. ISBN 978-0-19-507640-0. «A més, el budisme era destacat a les comunitats de comerciants, que el trobaven ben adaptat a les seves necessitats i que establien cada cop més vincles comercials a tot l'imperi Mauryan.»
* ↑ Bentley, Jerry H. Old World Encounters: Cross-cultural Contacts and Exchanges in Pre-modern Times (en anglès). Oxford University Press, 1993, p. 47-48. ISBN 978-0-19-507640-0. «Els comerciants van demostrar ser un vector eficient de la fe budista, ja que van establir comunitats de la diàspora a la cadena de ciutats oasis -Merv, Bukhara, Samarcanda, Kashgar, Khotan, Kuqa, Turpan, Dunhuang- que van servir com a salvavides de les rutes de la seda pel centre. Àsia.»
* ↑ Basu, Anindita. «Mauryan Empire» (en anglès). World History Encyclopedia, 06-10-2016. [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ Strong, John «Aśoka's Wives and the Ambiguities of Buddhist Kingship». Cahiers d'Extrême-Asie, 13, 1, 2002, pàg. 35–54. DOI: 10.3406/asie.2002.1176.
* ↑ Mark, Joshua J. «Ashoka the Great» (en anglès). World History Encyclopedia, 24-06-2020. [Consulta: 12 novembre 2021].
* ↑ Majumdar, R. C.. Outline of the History of Kalinga (en anglès). Asian Educational Services, 1996. ISBN 978-81-206-1194-8.
* ↑ «Fa-hsien: A Record of Buddhistic Kingdoms: Chapter XXVII: Patalipttra or Patna, in Magadha. King Aśoka's Spirit Built Palace and Halls. The Buddhist Brahman, Radha-Sami. Dispensaries and Hospitals.». Arxivat de l'original el 17 juliol 2005.
* ↑ Singh, Shiv Sahay. «PM to open Buddhist site museum at Lalitgiri in Odisha», 23-12-2018.
* ↑ John M. Rosenfield. The Dynastic Arts of the Kushans. University of California Press, 1967, p. xxiii, 74–76, 82, 94–95.
* ↑ Rizzotto, Mirko. Menandro il Conquistatore: Il re greco che soggiogò l'India (en italià). Graphe.it Edizioni, 2017-04-26. ISBN 978-88-9372-015-1.
* ↑ Kelly, John. «Milindapañha: The Questions of King Milinda». accesstoinsight.org, 2005. [Consulta: 13 novembre 2021].
* ↑ Bin Naveed, Muhammad. «Gandhara Civilization» (en anglès). World History Encyclolpedia, 07-07-2015. [Consulta: 13 novembre 2021].
* ↑ Allchin, Frank Raymond. Gandharan Art in Context: East-west Exchanges at the Crossroads of Asia (en anglès). Ancient India and Iran Trust, Cambridge, 1997. ISBN 978-81-86030-48-6.
* ↑ Rowland, Benjamin «Gandhara and Early Christian Art: Buddha Palliatus». American Journal of Archaeology, 49, 4, 1945, pàg. 445–448. DOI: 10.2307/499859. ISSN: 0002-9114.
* ↑ Puri, Puri, Baij Nath. «The Kushans». A: Harmatta, János; Puri, B. N.; Etemadi, G. F.,. History of Civilizations of Central Asia. Volume II The Development of Sedentary and Nomadic Civilizations, 700 B.C. to A.D. 250 (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 1999, p. 247–264. ISBN 978-81-208-1408-0.
* ↑ Rosenfield, John M. The Dynasty Arts of the Kushans (en anglès). University of California Press, 1967.
* ↑ Kumar, Pintu. Buddhist Learning in South Asia: Education, Religion, and Culture at the Ancient Sri Nalanda Mahavihara (en anglès). Lexington Books, 2018-05-07, p. 104. ISBN 978-1-4985-5493-0.
* ↑ English, Elizabeth. Vajrayogini: Her Visualization, Rituals, and Forms (en anglès). Simon and Schuster, 2013-02-08, p. 15. ISBN 978-0-86171-657-9.
* ↑ Dutt, Sukumar. Buddhist Monks and Monasteries of India: Their History and Their Contribution to Indian Culture (en anglès). Motilal Banarsidass Publishe, 1988, p. 352-353. ISBN 978-81-208-0498-2.
* ↑ Heather Elgood. Hinduism and the Religious Arts. Bloomsbury Academic, 2000, p. 150. ISBN 978-0-8264-9865-6.
* ↑ Keown, Damien. A Dictionary of Buddhism (en anglès). OUP Oxford, 2004-08-26, p. 150. ISBN 978-0-19-157917-2.
* ↑ Damien Keown. A Dictionary of Buddhism. Oxford University Press, 2004, p. 208–209. ISBN 978-0-19-157917-2.
* ↑ "La conquesta del Dharma s'ha guanyat aquí, a les fronteres, i fins i tot sis-cents yojanes (5.400-9.600 km) de distància, on governa el rei grec Antíoc, més enllà on governen els quatre reis anomenats Ptolemeu, Antígonos, Magas i Alexandre, igualment al sud entre els Cholas, els Pāṇḍyas i fins a Tāmraparṇi". (Edictes d'Ashoka, 13è edicte de roca, S. Dhammika)
* ↑ Geiger, Wilhelm; Bode, Mabel Haynes, trans.; Frowde, H. (ed.) (1912). The Mahavamsa or, the great chronicle of Ceylon, London: Pali Text Society, Oxford University Press; chapter XII
* ↑ «Strabo, Geography, NOTICE.». [Consulta: 27 febrer 2015].
* ↑ Hopkins, Daniel. Father and Son, East is West (en anglès). Lulu.com, 2007, p. 27. ISBN 978-0-615-16843-2.
* ↑ Nattier, Jan. «versió prova». A: A Guide to the Earliest Chinese Buddhist Translations: Texts from the Eastern Han "Dong Han" and Three Kingdoms "San Guo" Periods (en anglès). International Research Institute for Advanced Buddhology, Soka University, 2008, p. 73-85. ISBN 978-4-904234-00-6.
* ↑ Faure, Bernard. Chan Insights and Oversights: An Epistemological Critique of the Chan Tradition (en anglès). Princeton University Press, 1996-12. ISBN 978-0-691-02902-3.
* ↑ «Bodhidharma». Britannica Concise Encyclopedia , 05-09-2007. Arxivat de l'original el 2007-09-05. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ Thien-an, Thich. Buddhism & Zen in Vietnam: In Relation to the Development of Buddhism in Asia (en anglès). Tuttle Publishing, 1992-09-15. ISBN 978-1-4629-1151-6.
* ↑ Khenchen Palden Sherab Rinpoche. «The Eight Manifestations of Guru Padmasambhava». turtlehill.org, 1992. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ «Atisa Dipamkara» (en anglès). shambhala.com. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ Kay, David N. Tibetan and Zen Buddhism in Britain: Transplantation, Development and Adaptation (en anglès). Routledge, 2007-02-12, p. 39. ISBN 978-1-134-43046-8.
* ↑ Hirakawa, Akira. A History of Indian Buddhism: From Śākyamuni to Early Mahāyāna (en anglès). Motilal Banarsidass Publ., 1993, p. 227–240. ISBN 978-81-208-0955-0.
* 1 2 Fogelin, Lars. An Archaeological History of Indian Buddhism (en anglès). Oxford University Press, 2015, p. 218-219. ISBN 978-0-19-994823-9.
* ↑ Hazra, Kanai Lal. The Rise and Decline of Buddhism in India (en anglès). Munshiram Manoharlal Publishers, 1995, p. 371-385. ISBN 978-81-215-0651-9.
* ↑ Hajime Nakamura. Indian Buddhism: A Survey with Bibliographical Notes. Motilal Banarsidass, 1980, p. 145–148 with footnotes. ISBN 978-81-208-0272-8.
* ↑ Akira Shimada. Early Buddhist Architecture in Context: The Great Stūpa at Amarāvatī (ca. 300 BCE-300 CE). BRILL Academic, 2012, p. 200–204. ISBN 978-90-04-23326-3.
* 1 2 Gregory Schopen. Bones, Stones, and Buddhist Monks: Collected Papers on the Archaeology, Epigraphy, and Texts of Monastic Buddhism in India. University of Hawaii Press, 1997, p. 259–278. ISBN 978-0-8248-1870-8.
* ↑ Gregory Schopen. Buddhist Monks and Business Matters: Still More Papers on Monastic Buddhism in India. University of Hawaii Press, 2004, p. 1–16. ISBN 978-0-8248-2774-8.
* ↑ Huaiyu Chen. The Revival of Buddhist Monasticism in Medieval China. Peter Lang, 2007, p. 132–149. ISBN 978-0-8204-8624-6.
* ↑ Gutierrez-Smith, Patricia. History and Life: The World and Its People. .... Teacher's annotated ed (en anglès). Scott, Foresman, 1980, p. 67-69. ISBN 978-0-673-11683-3. «Amb el temps, el budisme indi es va semblar tant a l'hinduisme que es va considerar una secta de l'hinduisme. Aquest ans. vaig provocar un descens constant.»
* ↑ COLLINS, Randall. The Sociology of Philosophies: A Global Theory of Intellectual Change (en anglès). Harvard University Press, 2009-06-30, p. 207-211. ISBN 978-0-674-02977-4.
* ↑ Barnes, Gina L. «An introduction to Buddhist archaeology». World Archaeology, 27, 2, 01-10-1995, pàg. 165–182. DOI: 10.1080/00438243.1995.9980301. ISSN: 0043-8243.
* ↑ Hartmut Scharfe. Handbook of Oriental Studies. BRILL Academic, 2002, p. 144–153. ISBN 90-04-12556-6.
* ↑ Craig Lockard. Societies, Networks, and Transitions: Volume I: A Global History. Houghton Mifflin, 2007, p. 188. ISBN 978-0618386123.
* ↑ Charles Higham. Encyclopedia of Ancient Asian Civilizations. Infobase, 2014, p. 121, 236. ISBN 978-1-4381-0996-1.
* ↑ Kanai Lal Hazra. The Rise And Decline Of Buddhism In India. Munshiram Manoharlal, 1995, p. 371–385. ISBN 978-81-215-0651-9.
* ↑ COLLINS, Randall. The Sociology of Philosophies: A Global Theory of Intellectual Change (en anglès). Harvard University Press, 2009-06-30, p. 205-206. ISBN 978-0-674-02977-4.
* ↑ Queen, Christopher S. Engaged Buddhism: Buddhist Liberation Movements in Asia. State University of New York Press, 1996, p. 17–18. ISBN 978-0-7914-2844-3.
* ↑ Gombrich, Richard. Buddhist Precept & Practice. Routledge, 2012, p. 344–345. ISBN 978-1-136-15623-6.
* ↑ Muhammad ibn Ahmad Biruni. Alberuni's India: An Account of the Religion, Philosophy, Literature, Geography, Chronology, Astronomy, Customs, Laws and Astrology of India about AD 1030. Kegan Paul, Trench, Trubner & Co. Ltd., London, 1910, p. 21.
* ↑ COLLINS, Randall. The Sociology of Philosophies: A Global Theory of Intellectual Change (en anglès). Harvard University Press, 2009-06-30, p. 189-190. ISBN 978-0-674-02977-4.
* ↑ Flood, Gavin. «History of Hinduism». BBC Religions, 24-08-2009. [Consulta: 14 novembre 2021].
* 1 2 3 4 Lars Fogelin. An Archaeological History of Indian Buddhism. Oxford University Press, 2015, p. 229–230. ISBN 978-0-19-994823-9.
* ↑ Wendy Doniger. Merriam-Webster's Encyclopedia of World Religions. Merriam-Webster, 1999, p. 155–157. ISBN 978-0-87779-044-0.
* ↑ Xuanzang; 辯機. Great Tang Dynasty Record of the Western Regions, The (en anglès). Numata Center for Buddhist Translation & Research, 1996-05, p. 41-44. ISBN 978-1-886439-02-3.
* ↑ Levy, Robert I. Mesocosm: Hinduism and the Organization of a Traditional Newar City in Nepal. Berkeley: University of California Press, c1990 1990.
* ↑ Encyclopædia Britannica. «Historical Development of Buddhism in India - Buddhism under the Guptas and Palas». [Consulta: 13 setembre 2015].
* 1 2 McLeod, John. The History of India (en anglès). Greenwood Publishing Group, 2002, p. 41-42. ISBN 978-0-313-31459-9.
* 1 2 Wink, André. Al-Hind the Making of the Indo-Islamic World. BRILL Academic, 1997, p. 348–349. ISBN 90-04-10236-1.
* ↑ Harvey, Peter. An Introduction to Buddhism: Teachings, History and Practices (en anglès). Cambridge University Press, 2013, p. 194. ISBN 978-0-521-85942-4. «A partir de l'any 986 dC, els turcs musulmans van començar a atacar el nord-oest de l'Índia des de l'Afganistan, saquejant l'oest de l'Índia a principis del segle xi. Es van fer conversions forçades a l'islam i les imatges budistes es van trencar, a causa de l'antipatia islàmica per la idolatria. De fet, a l'Índia, el terme islàmic per a un "ídol" es va convertir en "budd»
* 1 2 Scharfe, Hartmut. Handbook of Oriental Studies (en anglès). BRILL, 2002, p. 150. ISBN 978-90-04-12556-8.
* ↑ Robinson, Richard H. The Buddhist Religion: A Historical Introduction. Thomson, 1996, p. 50. ISBN 978-0-534-20718-2.
* ↑ Juergensmeyer, Mark. Encyclopedia of Global Religion. SAGE Publications, 2011, p. 148. ISBN 978-1-4522-6656-5.
* ↑ COLLINS, Randall. The Sociology of Philosophies: A Global Theory of Intellectual Change (en anglès). Harvard University Press, 2009-06-30, p. 184-185. ISBN 978-0-674-02977-4.
* ↑ Lockard, Craig. Societies, Networks, and Transitions: Volume I: A Global History. University of Wisconsin Press, 2007, p. 364. ISBN 978-0-618-38612-3.
* ↑ Harvey, Peter. An Introduction to Buddhism: Teachings, History and Practices. Cambridge University Press, 2013, p. 194–195. ISBN 978-0-521-85942-4.
* ↑ Amore, Roy C. Developments in Buddhist Thought: Canadian Contributions to Buddhist Studies (en anglès). Wilfrid Laurier Univ. Press, 2010-10-30, p. 72. ISBN 978-0-88920-701-1.
* ↑ Chattopadhyaya, Alaka; Chimpa, Lama; Chattopadhyaya, Debiprasad. Taranatha's History of Buddhism in India (en anglès). Motilal Banarsidass, 2018. ISBN 978-81-208-3470-5.
* ↑ Datta, Amaresh. Encyclopaedia of Indian Literature: Devraj to Jyoti. Sahitya Akademi, 10 novembre 1988. ISBN 9788126011940.
* ↑ Shodha Tippana, Pro. Vidyadhar Joharapurkar, in Anekanta, juny 1963, pp. 73-75.
* ↑ Warder, A. K.. Indian Buddhism (en anglès). Motilal Banarsidass, 2015, p. 486. ISBN 978-81-208-0818-8.
* ↑ «Articles about Newar Buddhism - Monasticism in Newar Buddhism...». Nagarjuna Institute, 24-03-2012. Arxivat de l'original el 2012-03-24. [Consulta: 14 novembre 2021].
* ↑ Bharatiya Vidya Bhavan. The History and Culture of the Indian People: The struggle for empire.-2d ed (en anglès). Bharatiya Vidya Bhavan, 1966, p. 426.
* ↑ Achary Tsultsem Gyatso; Mullard, Saul & Tsewang Paljor (Transl.): A Short Biography of Four Tibetan Lamas and Their Activities in Sikkim, in: Bulletin of Tibetology Nr. 49, 2/2005, p. 57.
* 1 2 3 Jerryson, Michael K. The Oxford Handbook of Contemporary Buddhism (en anglès). Oxford University Press, 2017, p. 41-42. ISBN 978-0-19-936238-7.
* 1 2 Ahir, D.C.. Buddhism in Modern India. Satguru, 1991. ISBN 81-7030-254-4.
* 1 2 3 4 5 Jerryson, Michael K. The Oxford Handbook of Contemporary Buddhism (en anglès). Oxford University Press, 2017, p. 47-48. ISBN 978-0-19-936238-7.
* ↑ Jerryson, Michael K. The Oxford Handbook of Contemporary Buddhism (en anglès). Oxford University Press, 2017, p. 42,50. ISBN 978-0-19-936238-7.
* ↑ Bergunder, Michael (2004). "Contested Past: Anti-Brahmanical and Hindu nationalist reconstructions of Indian prehistory" (PDF). Historiographia Linguistica. 31 (1): 59–104.
* ↑ Jerryson, Michael K. The Oxford Handbook of Contemporary Buddhism (en anglès). Oxford University Press, 2017, p. 54-55. ISBN 978-0-19-936238-7.
* ↑ Bhagwat, Ramu (19 desembre 2001). "Ambedkar memorial set up at Deekshabhoomi". The Times of India. Archived from the original on 16 octubre 2013. Consultat 1 July 2013.
* ↑ Bayly, Susan. Caste, Society and Politics in India from the Eighteenth Century to the Modern Age (en anglès). Cambridge University Press, 2001-02-22, p. 25-27. ISBN 978-0-521-79842-6.
* ↑ de Zwart, Frank «The Logic of Affirmative Action: Caste, Class and Quotas in India» (en anglès). Acta Sociologica, 43, 3, 01-07-2000, pàg. 235–249. DOI: 10.1177/000169930004300304. ISSN: 0001-6993.
* ↑ Shastree, Uttara. Religious converts in India : socio-political study of neo-Buddhists. 1.. New Delhi: Mittal Publ., 1996, p. 67–82. ISBN 8170996295.
* ↑ Jerryson, Michael K. The Oxford Handbook of Contemporary Buddhism (en anglès). Oxford University Press, 2017, p. 48-49. ISBN 978-0-19-936238-7.
* ↑ Reporter, Staff. «His Holiness the Dalai Lama Meets Himalayan Community and Foreigners who visited pre-1959 Tibet» (en anglès). tibet.net, 06-05-2009. [Consulta: 16 novembre 2021].
* 1 2 Jerryson, Michael K. The Oxford Handbook of Contemporary Buddhism (en anglès). Oxford University Press, 2017, p. 51. ISBN 978-0-19-936238-7.
* ↑ Jerryson, Michael K. The Oxford Handbook of Contemporary Buddhism (en anglès). Oxford University Press, 2017, p. 52. ISBN 978-0-19-936238-7.
* ↑ Lehnert, Tomek. Rogues in Robes: An Inside Chronicle of a Recent Chinese-Tibetan Intrigue in the Karma Kagyu Lineage of Diamond Way Buddhism (en anglès). epubli, 2015-04-04, p. 42. ISBN 978-3-7375-2128-4.
* ↑ Sharf, Robert «Buddhist Modernism and the Rhetoric of Meditative Experience» (en anglès). Numen, 42, 3, 01-01-1995, pàg. 228–283. DOI: 10.1163/1568527952598549. ISSN: 1568-5276.
* ↑ "Vipassana pioneer SN Goenka is dead". Zeenews.india.com. 30 setembre 2013. Consultat 30 setembre 2013.
* ↑ «India's youth hit the web to worship» (en anglès). BBC News, 08-02-2007.
* ↑ «Global Vipassana Pagoda inaugurated in Mumbai» (en anglès). dnaindia.com, 19-11-2013. [Consulta: 16 novembre 2021].
* ↑ Bechert, Heinz «Theravāda Buddhist Sangha: Some General Observations on Historical and Political Factors in its Development» (en anglès). The Journal of Asian Studies, 29, 4, 8-1970, pàg. 761–778. DOI: 10.2307/2943086. ISSN: 1752-0401.
* ↑ «Declaration of Holiday on 14th April, 2015 – Birthday of Dr. B.R. Ambedkar». Government of India: Ministry of Personnel, Public Grievances & Pensions, 19-03-2015. Arxivat de l'original el 5 abril 2015.
* ↑ De, Ranjit Kumar; Shastree, Uttara. Religious Converts in India: Socio-political Study of Neo-Buddhists (en anglès). Mittal Publications, 1996. ISBN 978-81-7099-629-3.
* ↑ «Ambedkar Jayanti - Bhim Jayanti - 14 April». [Consulta: 28 març 2017]. Arxivat 28 de març 2017 a Wayback Machine.
* ↑ «53rd Dhammachakra Pravartan day celebrated in Nagpur». Daily News and Analysis, 28-09-2009. [Consulta: 12 agost 2017].
* ↑ Dahat, Pavan «Dalits throng Nagpur on Dhammachakra Pravartan Din» (en Indian English). The Hindu [Nagpur:], 04-10-2014. ISSN: 0971-751X.
* ↑ UNESCO World Heritage. «Lumbini, the Birthplace of the Lord Buddha» (en anglès). whc.unesco.org. [Consulta: 16 novembre 2021].
* ↑ «Dalits who converted to Buddhism better off in literacy and well-being: Survey», 02-07-2017.
* ↑ «Dalits Are Still Converting to Buddhism, but at a Dwindling Rate», 17-06-2017.
* ↑ «Dalits who converted to Buddhism better off in literacy and well-being: Survey» (en anglès). financialexpress.com, 02-07-2017. [Consulta: 16 novembre 2021].
* ↑ «Population by religion community – 2011». Census of India, 2011. The Registrar General & Census Commissioner, India. Arxivat de l'original el 25 agost 2015.
* ↑ Christophe., Jaffrelot,. Dr Ambedkar and untouchability : analysing and fighting caste. Permanent back, 2006, p. 119-131. ISBN 81-7824-156-0.
* ↑ Zelliot, Eleanor. «Religion and Legitimation in the Mahar Movement». A: Smith. Religion and the Legitimation of Power in South Asia. Leiden: Brill, 1978, p. 88–90. ISBN 9004056742.
* ↑ Kantowsky, Detlef (1997). Buddhisten in Indien heute, Indica et Tibetica 30, 111
* ↑ «बौद्ध बढ़े, चुनावी चर्चे में चढ़े» (en hindi). aajtak.intoday.in [Consulta: 30 gener 2018].
* ↑ «C-1 Population By Religious Community». Census of India Website. Office of the Registrar General & Census Commissioner, India. Arxivat de l'original el 28 abril 2017.
* ↑ «C-1 Population By Religious Community». Office of the Registrar General & Census Commissioner, India. Arxivat de l'original el 28 abril 2017.
* ↑ «Religion PCA». Census of India 2011. Office of the Registrar General.

## Bibliografia

* Dutt, Nalinaksha. Buddhist Sects In India. Motilal Banarsidass, 1998, p. 298. ISBN 8120804279.
* Elst, Koenraad. Who is a Hindu?: Hindu Revivalist Views of Animism, Buddhism, Sikhism, and Other Offshoots of Hinduism. Voice of India, 2002, p. 358. ISBN 9788185990743.
* Fisher, Mary Pat. Living Religions. Pearson Prentice-Hall, 2008, p. 548. ISBN 9780136141051.
* Klostermaier, Klaus K. Buddhism : a short introduction. Oneworld, 1999, p. 260. ISBN 9781851681860.
* Lamotte, Etienne. History Of Indian Buddhism. Peeters Press, 1988, p. 924.
* Swarup, Ram. Buddhism Vis-a-vis Hinduism. Voice of India, 1984, p. 26.

## Vegeu també

* Història del Budisme

## Enllaços externs

* Dades budistes de l'Índia des del cens de 1951 fins al cens de 2011
* Civilitzacions mundials: la decadència del budisme a l'Índia.
* Editorial: Washington State University.
* Últim accés el 10 d'abril de 2007